Давид Лагеркранс

Мъжът, който търсеше сянката си

Милениум #5

ПРОЛОГ

Холгер Палмгрен седеше в инвалидната си количка в стаята за посещения.

– Тази татуировка с дракона, винаги съм искал да попитам, защо е толкова важна за теб?

– Заради една случка с майка ми.

– С Агнета?

– Бях малка, може би на шест. Избягах от къщи.

– Да, мисля, че си спомням. Посетила ви една жена, нали? Жена с някакъв белег.

– Кожата на врата ѝ изглеждаше като изгорена.

– Сякаш я е нападнал дракон?

ПЪРВА ЧАСТ

ДРАКОНЪТ

12–20 юни

Стен Стюре Старши[1] поръчал статуята да бъде издигната през 1489 г., в чест на победата му над датския крал в битката при Брункебери.

Статуята, която се намира в Стуршюркан[2] в Стокхолм, представлява свети Георги, яхнал кон и вдигнал меча си. Под него лежи умиращ дракон. До тях стои момиче с бургундска рокля.

Това е девицата, която свети Георги спасил от дракона. Счита се, че за модел е послужила съпругата на Стен Стюре Старши, Ингеборг

Окесдотер. Девойката изглежда странно равнодушна.

Глава 1

12 Юни

Лисбет Саландер си беше взела душ във фитнеса и отиваше обратно в килията си, когато главният надзирател Алвар Олсен я спря в коридора. Той плещеше нещо, може би дори беше малко развълнуван. Жестикулираше бурно и размахваше някакви документи. Но Лисбет не чуваше и дума от казаното. Часът беше 19,30.

19,30 беше най-лошото време във „Флудберя“. Тогава покрай затвора с гръм и трясък минаваше раздрънкан товарен влак, стените се клатеха, дрънчаха ключове, а въздухът миришеше на пот и парфюм. В никой друг час от денонощието мястото не бе толкова опасно, колкото в 19,30. Именно тогава, под прикритието на шума от железницата и всеобщата суматоха, която наставаше точно преди вратите на килиите да се затворят, се случваха най-страшните нападения. По това време Лисбет Саландер винаги оглеждаше отделението от горе до долу и със сигурност не беше случайно, че точно в този миг забеляза Фария Кази.

Фария Кази беше от Бангладеш, млада и красива, и в момента седеше в стаята си вляво от тях. Макар от този ъгъл Лисбет да виждаше само лицето ѝ, нямаше съмнение, че някой я удряше. Главата ѝ потръпваше отново и отново и въпреки че ударите не бяха твърде силни, в тях имаше нещо отработено, почти ритуално. Каквото и да се случваше, то бе започнало отдавна. Личеше си по самите удари и по реакцията на жертвата. Отдалеч ставаше ясно, че тормозът е пуснал дълбоки корени и е прекършил всяка воля за съпротива у нея.

Жената не вдигаше ръце, за да се предпази, а в пог леда ѝ нямаше изненада, единствено тих и притъпен ужас. Терорът беше част от живота на Фария Кази. Лисбет осъзна това просто докато изучаваше лицето ѝ, а заключението ѝ съвпадаше с нещата, които бе видяла през седмиците, прекарани в затвора.

– Там – каза тя и посочи към килията на Фария.

Но когато Алвар Олсен се обърна, всичко вече беше приключило. Лисбет побърза да се махне оттам, отиде в собствената си килия и затвори вратата. Отвън се чуваха гласове и приглушен смях, както и товарният влак, който сякаш никога нямаше да спре да бучи и да се тресе. Пред себе си виждаше лъскавата мивка и тясното легло, лавицата за книги и бюрото, където бяха изчисленията ѝ по квантова механика. Трябваше ли да продължава с опитите си да докаже примковата квантова гравитация? Погледна надолу към ръката си. В нея имаше нещо.

Държеше листовете, които Алвар бе размахвал допреди малко, и любопитството ѝ все пак се поразбуди. Но се оказа глупост – тест за интелигентност с две петна от кафе върху празната страница в началото. Лисбет изсумтя.

Мразеше да я претеглят и измерват, така че остави листовете да се изплъзнат от ръцете ѝ, разпръсквайки се като ветрило върху бетонния под. Само след миг тестът се изпари от ума ѝ и тя отново се замисли за Фария Кази. Така и не видя кой я удря. Но въпреки това много добре знаеше отговора. Първоначално не се бе интересувала от настроенията в отделението, но впоследствие се оказа против волята си въвлечена в затворническия живот и постепенно разгада видимите и невидимите знаци, разкриващи кой всъщност държи властта тук.

Отделението се наричаше просто „Б“, но му викаха също и „охраняемия павилион“. Считаше се за най-сигурното място в затвора и на тези, които идваха на посещение или правеха бърз оглед, сигурно наистина им се струваше така. Никъде другаде нямаше толкова пазачи, проверки и програми за реабилитация. Но ако някой се вгледаше по-отблизо, можеше да долови, че тук има нещо гнило. Пазачите се правеха на корави и властни, а понякога пък на милосърдни. В действителност обаче бяха страхливи мекотели, които бяха изтървали положението от контрол, предавайки властта в ръцете на врага – мафиотката Бенито Андершон и нейната банда.

През деня Бенито не се набиваше на очи и се държеше почти като за пример. Но следобед, когато зат ворничките можеха да тренират или да се срещат с близките си, тя завземаше отделението и терорът ѝ се усещаше най-много именно преди затварянето на вратите вечер. Жените обикаляха килиите, а по коридорите се носеха заплахи и обещания, като сподвижничките и жертвите на Бенито се групираха в два отделни лагера.

Разбира се, беше скандално, че Лисбет Саландер се намира тук и че изобщо е затворена. Но обстоятелствата не бяха на нейна страна, а и честно казано, тя не се бе съпротивлявала особено убедително. Всичко това ѝ се струваше преди всичко като идиотско прекъсване на ежедневието ѝ и смяташе, че няма голямо значение дали ще седи в пандиза, или някъде другаде.

Бяха я осъдили на два месеца затвор за престъпна небрежност и присвояване на чужда собственост заради участието ѝ в драмата, разиграла се след убийството на Франс Балдер. Тогава тя на своя глава скри едно осемгодишно момче с аутизъм и отказа да сътрудничи на полицията, защото с право смяташе, че отнякъде изтича информация. Никой не оспорваше, че е извършила голям подвиг и е спасила живота на момчето. Въп реки това главният прокурор Рикард Екстрьом вложи истински патос по време на процеса и накрая съдът се съгласи с него, въпреки че един от съдебните заседатели имаше особено мнение, а адвокатката Аника Джанини свърши блестяща работа. Но тъй като самата Лисбет не помогна особено на Аника, в крайна сметка нямаха шанс.

Лисбет през цялото време си мълчеше кисело и отказа да обжалва. Искаше просто цялото представление да приключи и накрая, точно както се очакваше, се озова в „Бьорниерда Горд“, затвор от открит тип, където имаше голяма свобода. После обаче се появи информация, че съществува заплаха за живота ѝ, което не беше съвсем неочаквано, като се има предвид срещу кого се беше опълчила, затова я преместиха в отделението с повишено ниво на сигурност тук във „Флудберя“.

Не беше толкова странно, колкото звучеше. Вярно, щяха да я затворят с най-опасните жени в страната, но нямаше причина да възрази. Около нея винаги щеше да има пазачи, а и беше вярно, че в отделението от години не бе имало сигнали за нередности или нападения. Персоналът можеше дори да се похвали с доста впечатляваща статистика на броя реабилитирани зат ворнички, макар и тази статистика чисто и просто да датираше от времето преди пристигането на Бенито Андершон.

От самото начало Лисбет се натъкна на доста провокации, но и това не беше особено учудващо. Името ѝ се споменаваше както в медиите, така и в информационните канали на подземния свят, така че привличаше доста внимание. Само преди няколко дни самата Бенито ѝ беше подала бележка с думите: Приятел или враг? Но Лисбет изхвърли бележката минута по-късно само защото ѝ бяха необходими около петдесет и осем секунди, за да я разчете.

Не я интересуваха борбите за власт и приятелските кръгове. Съсредоточаваше се върху това да наблюдава и да се учи, а преди малко бе научила повече от достатъчно. Сега се взираше с празен поглед в лавицата с есетата по квантова теория на полето, които специално си бе поръчала, преди да я тикнат зад решетките. В гардероба вляво имаше два комплекта затворнически дрехи с буквите KV[3] на гърдите, бельо и два чифта маратонки. По стените нямаше нищо, нито дори снимки или някакви дреболии, които да напомнят за живота навън. Обзавеждането тук я интересуваше също толкова малко, колкото и обзавеждането в дома ѝ на Фискаргатан.

В коридора започна затварянето на вратите, което за нея обикновено беше като освобождение. Когато шумовете заглъхнеха и в отделението настанеше спокойствие, Лисбет се потапяше в математиката си, в опи тите да обедини квантовата механика и теорията на относителността – и да забрави за външния свят. Но тази вечер беше различно. Чувстваше се раздразнена и това не се дължеше само на тормоза над Фария Кази или на цялата корупция тук вътре.

Причината бе посещението на Холгер Палмгрен преди шест дни. Той бе старият ѝ попечител от времето, когато правовото общество не смяташе, че тя е способна да се грижи за себе си. Посещението си беше достатъчно драматично събитие, откъдето и да го пог леднеш. По принцип Холгер никога не напускаше дома си и беше изцяло зависим от сестрите и помощниците, които се грижеха за него в апартамента му в Лилехолмен[4]. Въпреки това обаче бе настоял да я посети. Дойде тук с кола на Транспортната агенция за хора със затруднено придвижване и се появи задъхан в стаята за посещения, с инвалидна количка и кислородна маска. Но все пак беше хубаво. Двамата си поговориха за миналото, а Холгер се разчувства. Само едно нещо обезпокои Лисбет. Холгер ѝ каза, че го е посетила жена на име Май-Брит Турел, която била секретарка в психиат ричната клиника, където Лисбет бе лежала като дете. Жената прочела за Лисбет във вестниците и връчила на Холгер разни документи, които смятала за интересни. Според него обаче в тях просто било описано как са връзвали Лисбет с колани и колко ужасно са я третирали като цяло. „Нищо, което ти трябва да гледаш“, каза той. И все пак в документите явно бе имало нещо ново, защото, когато Холгер я пита за драконовата татуировка, Лисбет му разказа за дамата с родилния белег, а той вметна:

– Тя не беше ли от Регистъра?

– А?

– Регистърът за изследвания на генетиката и социалната среда в Упсала? Струва ми се, че съм го чел някъде.

– Трябва да е било в новите документи – каза тя.

– Мислиш ли? – отвърна той. – Или просто нещо бъркам.

Може би бъркаше. Холгер вече беше стар. И въп реки това информацията не даваше мира на Лисбет. Глождеше я, докато тренираше с бързата круша във фитнеса следобед или работеше в грънчарската работилница сутрин. Глождеше я и сега, докато стоеше в килията си и примигваше, загледана в пода.

Тестът за интелигентност, разпръснат там долу, като че ли се бе променил. Сега не ѝ беше толкова безразличен като преди малко, а ѝ се струваше като някакъв вид продължение на разговора с Холгер. В първия миг Лисбет не можа да разбере защо, но после си припомни, че жената с родилния белег също ѝ даваше разни тестове. Тези опити винаги завършваха със суматоха и караници, докато накрая шестгодишната Лисбет не избяга сама в нощта.

Само че не тестовете или бягството бяха важното. У нея се бе зародило подозрението, че по време на детството ѝ се е случвало нещо фундаментално, което не е разбирала. Осъзна, че трябва да научи повече.

Вярно, скоро щеше отново да е навън, свободна да прави каквото си поиска. Но знаеше също, че може да използва главния надзирател, Алвар Олсен. Той не за пръв път си затваряше очите за физическото насилие в затвора. Отделението, за което отговаряше и с което Службата за лишаване от свобода все още се гордееше, в действителност бе изпаднало в морален упадък и Лисбет за зачуди дали Алвар Олсен не би ѝ помогнал да получи това, на което никой тук нямаше право – достъп до интернет.

Нададе ухо към коридора. Там се редуваха ругатни и приятелски думи, блъскаха се врати, дрънчаха ключове и тракаха отдалечаващи се подметки. Накрая настана тишина. Чуваше се единствено вентилационната система, която въпреки бръмченето не работеше особено добре. Въздухът беше непоносимо задушен. Лисбет Саландер гледаше теста на пода и мислеше за Фария Кази, Бенито и Алвар Олсен, както и за дамата с белязания врат.

Наведе се и вдигна листовете, седна на бюрото и попълни набързо отговорите. След това се обади по среб ристия интерком до стоманената врата. Гласът на Алвар Олсен прозвуча колебливо и неспокойно. Лисбет му каза, че трябва веднага да говори с него.

– Важно е – отбеляза тя.

Глава 2

12 Юни

Алвар Олсен искаше да се прибере. Да се махне оттук. Но първо трябваше да изпълни задълженията си на надзирател и да отметне бумащината, а също и да се обади на деветгодишната си дъщеря Вилда, за да ѝ пожелае лека нощ, разбира се. Както обикновено, леля му Шещин гледаше момичето и както обикновено, Алвар ѝ бе казал да заключи и втората брава.

От дванайсет години беше началник на отделението с повишено ниво на сигурност във „Флудберя“ и дълго време се бе гордял с работата си и бе смятал, че е правилният човек за позицията. На младини Алвар Олсен спаси живота на тежко алкохолизираната си майка и ѝ помогна да спре да пие. Винаги беше заставал с плам на страната на уязвимите, затова не бе учудващо, че постъпи в Службата за лишаване от свобода и бързо си създаде безупречна репутация. Но днес не бе останало много от някогашния му идеализъм.

Първият удар дойде още когато съпругата му го остави сам с Вилда и отиде да живее с бившия си шеф. Но Бенито бе тази, която окончателно го лиши от илюзиите му. Преди Алвар все казваше, че във всеки престъпник има нещо добро. Но в Бенито нямаше нищо такова, въпреки че мнозина се бяха опитвали да го открият – приятели, приятелки, адвокати, терапевти и съдебни психиатри, дори и двама свещеници. Първоначално Бенито се казвала Беатрис, но се прекръстила, вземайки името на не безизвестния италиански фашист. Понастоящем на шията ѝ имаше татуиран пречупен кръст, косата ѝ беше късо подстригана, а лицето ѝ беше толкова бледо, че имаше нездрав вид. И все пак не беше неприятна гледка.

Бенито имаше тяло на борец, но излъчваше едновременно известна грация и нещо царствено, което привличаше не един и двама. Повечето хора наоколо обаче просто се плашеха до смърт от нея. Бенито – поне така се говореше – бе убила трима души с две ками, които наричаше Керис[5] и които бяха толкова обсъждани, че се бяха превърнали в част от заплашителната и задушлива атмосфера в затвора. Затворничките все повтаряха, че най-лошото, което може да ти се случи в отделението, е Бенито да ти каже, че е насочила камата си към теб, защото това означавало, че дните ти са преброени и все едно вече си мъртъв. Тези приказки, общо взето, бяха измишльотини – особено като се има предвид, че ножовете се намираха на безопасно разстояние от затвора, – но въпреки това оставяха своя отпечатък върху настроението в отделението. Митовете за камите всяваха ужас из коридорите и се бяха слели със заплашителния образ на Бенито. Всичко това беше срамно и скандално. Алвар се беше огънал.

Трябваше да е подготвен за нея. Беше висок сто деветдесет и два сантиметра. Тежеше осемдесет и осем килограма, тялото му беше кораво и релефно и още като тийнейджър бе влизал в схватки с пияници и свине, които се бяха опитвали да награбят майка му. Но имаше слабо място. Беше самотен родител, а преди около година Бенито се приближи до него на двора и прошепна в ухото му един маршрут – смразяващо точно описание на всички улици, коридори и стълбища, по които Алвар минаваше сутрин, за да остави дъщеря си в трети „А“ клас на третия етаж в училище „Фридхемскулан“ в град Йоребру.

– Камата ми е насочена към момичето ти – каза тя, а повече от това не бе и нужно.

Алвар изгуби контрол над отделението, а развалата се разпространи надолу по йерархията. И за секунда не се бе съмнявал, че някои от колегите му – като страхливеца Фред Стрьомер – са станали откровено корумпирани. Най-зле беше сега през лятото, когато затворът се изпълваше с некомпетентни и наплашени пазачи по заместване, а бедният на кислород въздух в коридорите само повишаваше раздразнението и напрежението. Алвар вече не знаеше колко пъти се е будил рано сутрин и се е заклевал, че ще въдвори ред в отделението. Но въпреки това не успяваше, а не му помагаше и това, че директорът на затвора Рикард Фагер беше идиот. Фагер се интересуваше само от фасадата, а тя все още изглеждаше бляскава и неопетнена, колкото и прогнило да бе всичко зад нея.

Всеки следобед погледът на Бенито парализираше Алвар наново и както диктуваше психологията на потисничеството, той ставаше все по-слаб с всеки следващ път, когато се огънеше. Чувстваше се обезкървен, а най-лошото беше, че не можеше да спаси Фария Кази.

Фария бе осъдена за убийството на големия си брат, когото беше бутнала през голям стъклен прозорец в стокхолмското предградие Сикла. Но нравът ѝ изобщо не беше агресивен или насилнически. Тя най-често седеше в килията си и четеше или плачеше, а това, че изобщо се бе озовала в отделението с повишена сигурност, се дължеше на заплахата за живота ѝ и склонността ѝ към самоубийство. Фария бе пречупена, изос тавена от всички, дори от обществото. Не можеше да се прави на корава по коридорите, нямаше стоманено сив поглед, който да всява респект. Разполагаше единствено с крехката си красота, която караше мъчителите и садистите да се тълпят около нея, а Алвар се мразеше, задето не прави нищо, за да ѝ помогне.

Единственото му конструктивно усилие в последно време беше да обърне внимание на новото момиче, Лисбет Саландер. Това също не бе шега работа. Лисбет Саландер беше закоравяла кучка и за нея се носеха не по-малко слухове, отколкото за Бенито. Някои ѝ се възхищаваха, други я смятаха за надуто лайно, а трети усещаха, че мястото им в йерархията е застрашено. Бенито сякаш очакваше борбата за власт с цялото си тяло, с всеки мускул. Алвар не се съмняваше и за секунда, че тя използва връзките си извън затвора, за да събира информация за Саландер, точно както бе направила с него и всички останали в отделението.

Въпреки това засега нищо не се бе случило, дори когато Лисбет получи разрешение да работи в градината и в грънчарската работилница през деня, макар нивото ѝ на сигурност да не предвиждаше нещо такова. Беше трагична по грънчарство. Вазите ѝ бяха най-лошите, които Алвар някога бе виждал. Освен това не беше и особено социална. Едва продумваше. Изглежда, живееше в свой собствен свят и не ѝ пукаше за погледите и репликите от страна на другите, нито за ударите, които Бенито ѝ нанасяше скришом. Лисбет се отърсваше от всичко, както човек изтупва прах или курешки. Единственото, което наблюдаваше внимателно, бе именно Фария Кази.

Лисбет я държеше под око и вероятно вече бе осъз нала колко сериозно е положението. Може би това щеше да доведе до някаква конфронтация. Алвар не знаеше. Но се притесняваше.

Въпреки всички спънки, той се гордееше с индивидуалните програми, които разработваше за всяка затворничка. Никоя жена не биваше разпределена на работа автоматично, всички получаваха собствен график, в зависимост от проблемите и нуждите си. Някои се обучаваха редовно или на половин ден. Други посещаваха програми за реабилитация и се срещаха с психолози и съветници, или пък получаваха консултации за професионално ориентиране. Лисбет Саландер би трябвало – ако човек се ръководеше от документацията ѝ – да получи възможност да завърши училищното си образование или поне да бъде посъветвана по въпроса. Тя не беше ходила в гимназия и дори не бе завършила обучението си в основното училище, а с изключение на краткотрайно назначение в една охранителна фирма, изглежда, изобщо не беше и работила. Вечно си имаше проблеми с властите, макар че това беше първото ѝ лишаване от свобода. Би било лесно да я отпишат като безделница. Но, разбира се, в този образ имаше пукнатини. Не ставаше дума просто за вечерните вестници, които я описваха като екшън героиня. Цялото ѝ излъчване подсказваше за нещо повече, а едно конкретно събитие се бе запечатало трайно в паметта на Алвар.

Това бе единственото позитивно или изненадващо нещо, което бе видял в отделението през последните години. Случи се преди няколко дни в столовата, след ранната вечеря в пет часа. Навън валеше дъжд. Затворничките бяха отсервирали и измили чиниите и чашите си и почистили масите. Алвар седеше сам на един стол до мивката. В действителност нямаше работа там. По принцип се хранеше с персонала в друга част на зат вора, а затворничките сами се грижеха за столовата. Така наречените самостоятелни уреднички Юсефин и Тине – и двете дружки на Бенито – разполагаха със собствен бюджет и поръчваха продукти, готвеха, чистеха и се грижеха храната да стига за всички. Да бъдеш уредничка, беше въпрос на престиж. В пандиза храната даваше власт, това бе универсално правило. Неизбежно беше някои, като Бенито, да получават повече от други. Затова Алвар често хвърляше по едно око на кухнята. Там се намираше и единственият нож в отделението. Не беше остър, а и бе вързан със стоманено въженце. Въпреки това обаче можеше да причини наранявания и през онзи ден Алвар поглеждаше от време на време към него, докато се опитваше да яде.

Искаше да се махне от „Флудберя“. Искаше по-доб ра работа. Но за човек като него, който никога не бе учил или работил на друго място освен по затвори, изборът не беше особено богат. Ето защо се бе записал на дистанционен курс по бизнес икономика. Във въздуха още се носеше мирис на картофени палачинки и конфитюр, а Алвар четеше за ценообразуването на опции върху акции във финансовия пазар, макар, честно казано, да не разбираше много и изобщо да не се справяше с упражненията в учебника. В този момент се появи Лисбет Саландер, дошла да грабне още нещо за хапване.

Гледаше в пода и изглеждаше кисела и откъсната от света. Алвар не искаше да се изложи повторно с нов неуспешен опит да установи контакт с нея, затова продължи да се занимава с изчисленията си. Драскаше и триеше, което очевидно подразни Лисбет. Тя се приближи и се вторачи в него, а той се засрами. Често се срамуваше, когато тя го погледне, и тъкмо се канеше да стане и да излезе от столовата, когато Саландер грабна молива му и написа няколко цифри в учебника.

– Уравненията на Блек-Шолс са надценени, а и са безполезни, когато пазарът е толкова нестабилен – каза тя и се отдалечи, без ни най-малко да ѝ пука, че той вика след нея.

Просто си вървеше, сякаш Алвар вече не съществуваше. Отне му малко време да разбере какво се е случило. Едва късно вечерта на същия ден, когато седна пред компютъра си, си даде сметка, че Саландер само за секунда бе отговорила правилно на въпросите в учебника. И не само това, ами с непринуден авторитет бе разкритикувала награден с Нобелова награда модел за определяне на стойността на финансови деривати. За Алвар, който обикновено преживяваше единствено поражения и унижение в отделението, това бе голямо събитие. Размечта се, че това може да е началото на благоприятен контакт между тях и дори повратна точка в живота на Лисбет, която най-накрая би могла да осъзнае обхвата на дарбата си.

Алвар дълго се чуди каква да бъде следващата му стъпка. Как да я мотивира? Накрая му хрумна идея. Щеше да ѝ даде тест за интелигентност. Кабинетът му беше пълен със стари тестове и формуляри, останали след всички съдебни психиатри, които бяха опитвали да определят степента на психопатия, алекситимия, нарцисизъм и всичко останало, от което си мислеха, че страда Бенито.

Самият Алвар беше правил някои от тестовете и си мислеше, че момиче, което с такава лекота решава математически задачи, би трябвало да се справи добре и с това. Кой знае, може би тестът щеше да се окаже важен за нея. Ето защо изчака подходящ момент, както му се струваше, и я пресрещна в коридора. Стори му се дори, че вижда любопитство в изражението ѝ, и започна разговора с комплимент. Въобразяваше си, че е установил контакт.

Тя взе теста. Но после нещо се случи. Чу се бученето на влака отвън, Саландер се напрегна и погледът ѝ потъмня, а Алвар започна да пелтечи и я остави да изчезне. След това нареди на колегите си да се погрижат за затварянето на килиите. Самият той отиде в офиса си, който се намираше зад масивна стъклена врата в края на коридора, в така наречения административен отдел. Алвар беше единственият човек от персонала, който имаше собствена стая. Вътре имаше прозорец, който гледаше към двора, стоманената ограда и сивата бетонна стена, а кабинетът не беше много по-голям от килиите, нито кой знае колко по-приятен. Но за разлика от тях, там имаше компютър с интернет връзка, два монитора, които показваха кадри от охранителните камери в отделението, както и няколко украшения, които все пак придаваха малко уют.

Сега часът беше 19,45. Вратите на килиите бяха затворени. Влакът бе отминал в посока Стокхолм, а колегите седяха в малката трапезария и приказваха глупости. Алвар написа ред-два в дневника, който водеше за живота тук. Това не подобри настроението му, тъй като вече не беше толкова искрен в записките си. Вместо да продължи да пише, той вдигна поглед към таблото за съобщения, където бе окачил снимките на Вилда и на майка си, която почина преди близо четири години.

Отвън дворът приличаше на оазис насред пустия затворнически пейзаж. Небето беше безоблачно. Алвар отново погледна ръчния си часовник. Беше време да се обади у дома и да пожелае на Вилда лека нощ, приятни сънища и „чао, съкровище“. Вдигна слушалката, но не стигна по-далеч. Включи се интеркомът. Той погледна дисплея и видя, че повикването е от номер седем, килията на Лисбет Саландер. Веднага го обзе любопитство и заедно с това и притеснение. Всички затворнички знаеха, че не бива да безпокоят персонала ненужно. Лисбет никога преди не бе използвала интеркома, а и като цяло, не изглеждаше като жена, която има навика да хленчи. Възможно ли беше да се е случило нещо?

– Какво има? – попита той.

– Искам да дойдеш тук. Важно е.

– И кое е толкова важно?

– Даде ми тест за интелигентност, нали?

– Да, сметнах, че си момиче, което би се справило добре.

– Може и да си прав. Не би ли могъл да прегледаш отговорите ми още сега?

Алвар отново провери часа. Нямаше начин да е прик лючила с теста толкова бързо.

– По-добре да дойда утре сутринта – каза той. – Тъкмо ще имаш време да обмислиш отговорите си по-внимателно.

– Така няма да е честно – продължи тя. – Ще имам на разположение цяла нощ.

– Окей, идвам – отговори той.

Не знаеше защо точно го каза и веднага се зачуди дали не беше прибързано. От друга страна, сигурно щеше да съжалява, ако не отиде. Искрено се беше надявал, че тестът ще ѝ бъде интересен, а това можеше да бъде началото на нещо.

Наведе се и взе листа с правилните отговори от чекмеджето в долния десен край на бюрото. После се поизтупа, излезе и с помощта на чипа и личния си код отвори преходната врата към отделението. Тръгна по коридора и се загледа нагоре към черните камери и жълтите лампи на тавана, докато опипваше колана си. Там бяха неговият OC[6], палката му, връзката ключове, радио станцията и сивата кутийка с алармения бутон.

Може и да беше непоправим идеалист, но не беше наивен. В Службата за лишаване от свобода нямаше място за наивност. Затворничките можеха да звучат умолително и смирено, а всъщност да те въртят на пръс та си. Алвар винаги беше нащрек и колкото повече се приближаваше до вратата, толкова повече започваше да се тревожи. Може би трябваше да извика някой колега, както гласеше правилникът.

Колкото и интелигентна да бе Лисбет Саландер, нямаше как да е измъдрила отговорите толкова скоро. Сигурно имаше някакви скрити намерения, нали? Алвар все повече се убеждаваше в това. Отвори прозорчето на килията ѝ и погледна подозрително вътре. Лисбет стоеше спокойно до бюрото си. Усмихна му се, или поне горе-долу, а той отново почувства плах оптимизъм.

– Окей, влизам. Спазвай дистанция.

– Разбира се.

– Хубаво.

Алвар отключи, все още готов на какво ли не, но нищо не се случи. Саландер си стоеше на същото място.

– Как е? – попита той.

– Добре – отвърна тя. – Интересен тест. Ще поглед неш ли?

– Нося верните отговори – каза Алвар и размаха листа.

Тя не отговори, така че той добави:

– Като се има предвид колко бързо си го решила, не се разочаровай, ако резултатът не е много добър.

Алвар пробва да я предразположи с широка усмивка. Устните на Лисбет отново се извиха нагоре, но това вече не му вдъхваше увереност. Имаше чувството, че тя го изучава, и не му харесваше неясният блясък в погледа ѝ. Дали не бе намислила нещо? Нямаше да се учуди и за миг, ако кроеше някакъв пъклен план зад тъмните си очи. От друга страна, тя беше ниска и кльощава. Той беше едър, въоръжен и трениран да се справя с критични ситуации. Нямаше опасност, нали?

Алвар взе предпазливо теста и ѝ се усмихна вдървено. После се зае да проверява отговорите, държейки Саландер под око. Вероятно всичко беше наред. Тя просто го гледаше и като че искаше да го пита: „Добре ли съм се справила, или?“.

Във всеки случай почеркът ѝ не струваше. Листовете бяха осеяни с мастилени петна и драскулки, сякаш беше надраскала отговорите съвсем набързо. Без да я изпуска от поглед, той започна да сравнява теста ѝ с оригинала. Установи, че в началото всичко е вярно, и продължи да чете. Скоро удивлението му нарасна дотолкова, че нямаше как да не свали гарда си. Саландер бе отговорила правилно дори на най-трудните въпроси в края, а той никога не бе чувал за нещо подобно. Резултатът ѝ беше просто изключителен и той се канеше да каже нещо високопарно, но миг по-късно вече не можеше да диша.

Глава 3

12 Юни

Лисбет Саландер наблюдаваше внимателно Алвар Олсен. Той очевидно бе нащрек, а освен това беше висок и в добра форма, а на колана си носеше палка, лютив спрей и бутон за дистанционно вдигане на тревога. По-скоро би умрял от срам, отколкото да се остави да бъде надвит. Но тя знаеше, че Алвар си има и слабос ти – същите слабости като всеки мъж.

А носеше и вина, срамуваше се от себе си, и Лисбет можеше да използва това. Щеше да го повали и да го притисне. Алвар Олсен щеше да си получи заслуженото. Тя се вгледа в очите и корема му. Коремът не беше идеалната цел. Твърд и мускулест, направо като проклета дъска за пране. Но дори такива кореми имаха своите уязвими моменти. Лисбет изчака и бе възнаградена.

Алвар ахна смаяно и се разсея. Тялото му се отпусна и точно тогава, докато той издишаше, Лисбет го удари в слънчевия сплит. Нанесе два удара, силни и точни, след което се приготви за трети. Прицели се в рамото му, точно в мястото, което треньорът ѝ по бокс Обинзе ѝ бе показал, и замахна с бясна, брутална сила.

Веднага разбра, че е успяла. Главата на раменната кост се размести и Алвар се преви на две. Стоеше и пъшкаше, без дори да изкрещи, но си личеше, че се мъчи да се задържи на крака. Успя за секунда или две. После капитулира. Падна настрани и се сгромоляса върху бетонния под с глух трясък. Лисбет направи крачка напред. Искаше да се погрижи той да не направи някоя глупост с ръцете си.

– Тихо – каза тя.

Предупреждението беше ненужно. Алвар не можеше да каже и гък. Сякаш въздухът в стаята беше свършил. Рамото му пулсираше от болка, а светлината от лампата блещукаше в очите му.

– Ако се държиш добре и не докосваш колана си, няма да те удрям повече – каза Саландер и дръпна теста за интелигентност от ръката му.

В същия миг на Алвар му се стори, че чува някакъв далечен шум. Дали идваше от включен телевизор в някоя съседна килия, или пък в отделението бяха влезли негови колеги, които си говореха в коридора? Не можеше да прецени. Беше твърде замаян. Замисли се дали да не пробва някоя хитрост, или просто да повика помощ. Но му беше трудно да мисли, болката бе завладяла ума му. Просто гледаше замъгления образ на Саландер и се чувстваше изплашен и объркан. Ръката му сякаш все пак посегна към алармения бутон, по-скоро по рефлекс, отколкото като осъзнато действие. Но не стигна далеч. Последва нов удар в корема, а Алвар се сви в ембрионална поза и запъшка още по-силно.

– Виждаш ли? – каза Саландер тихо. – Идеята не е добра. Но знаеш ли какво? Всъщност не ми доставя удоволствие да те наранявам. Едно време не си ли бил малък смел герой? Доброто момче, спасило мама. Чух нещо такова. Но сега цялото отделение е отишло по дяволите, а преди малко ти отново обърна гръб на Фария Кази. Трябва да те предупредя, че това не ми харесва.

Той нямаше какво да отговори.

– Момичето е преживяло достатъчно. Това трябва да спре – продължи тя и Алвар кимна, без да знае защо. – Прекрасно. Вече се разбираме. Чел ли си за мен във вестниците?

Той отново кимна, като вече държеше ръцете си далеч от колана.

– Хубаво, значи знаеш, че не се спирам пред нищо. Никога. Но двамата с теб може да сключим сделка.

– Каква? – прошепна той.

– Аз ще ти помогна да въдвориш ред тук и ще се погрижа Бенито и хората ѝ изобщо да не припарват до Фария Кази, а ти... ще ми дадеш да ползвам компютър.

– Никога! Ти... – започна той, но спря, за да си поеме дъх. – Ти ме нападна. Загазила си.

– Ти здраво си загазил – каза тя. – Затворничките в това отделение са подложени на постоянен тормоз, а ти не си мърдаш пръста. Представяш ли си какъв скандал ще стане? Службата за лишаване от свобода да попадне в ръцете на малък Мусолини!

– Но... – пробва той.

– Никакво но. Ще ти помогна да се справиш със ситуацията. Но първо ще ме заведеш до компютър с интернет връзка.

– Това е невъзможно, мамка му – каза той, опитвайки да звучи кораво. – Навсякъде в коридора има камери. Прецакана си.

– Значи и двамата сме прецакани, а на мен ми е все тая – отвърна тя и Алвар се сети за Микаел Блумквист.

През краткото време, откакто Саландер беше тук, Микаел Блумквист вече я бе посетил два или три пъти, а последното, което Алвар искаше, бе журналистът да се разрови в мръсното му бельо. Така че какво да прави? Не можеше да разсъждава ясно, а още по-малко да прецени доколко е вероятно историята за своеволията на Бенито наистина да бъде публикувана и доказана. Болеше го твърде много, за да взема рационални решения. Вместо това докосна рамото и корема си и без да е сигурен какво има предвид, каза:

– Не мога да гарантирам нищо.

– Аз също, така че това няма значение. Хайде, ставай!

– В административния отдел сигурно ще има още някой от персонала – каза той.

– Ще се престориш, че сме там за някакво учебно упражнение. Все пак се представих толкова добре на теста за интелигентност.

Той се изправи и залитна. Крушката на тавана се въртеше над главата му като блуждаещо огънче или падаща звезда. Гадеше му се. Промълви:

– Чакай малко, трябва да...

Лисбет му помогна да поизпъне гръб и изтупа косата му, сякаш искаше да го разкраси. После отново го удари. Алвар се изплаши до смърт. Но този път ударът не беше болезнен. Напротив. Тя намести рамото му и най-силната болка се стопи.

– Да тръгваме – каза тя.

Алвар обмисляше дали да не изкрещи за помощ и да натисне алармата. Обмисляше дали да не удари Саландер с палката и да я напръска с OC. Но просто закрачи напред. Вървеше по коридора с Лисбет Саландер, сякаш нищо не се беше случило. Отвори междинната врата с чипа и кода си, като се надяваше, че няма да срещнат никого. Естествено, натъкнаха се на Хариет, стиснатата му колежка, която беше толкова лукава, че той дори не знаеше на чия страна е – на Бенито или на силите на реда. Понякога му се струваше, че и на двете – че Хариет всеки път избира различна страна, според това как ѝ е по-изгодно в случая.

– Здрасти – пробва Алвар.

Хариет носеше косата си на опашка, а очите и устните ѝ бяха сурови. Времето, когато я намираше за привлекателна, бе отминало отдавна.

– Къде отивате? – попита тя.

Алвар осъзна, че макар да ѝ беше началник, нямаше как да се противопостави на изпитателния ѝ поглед, затова просто измърмори:

– Ние... мислехме...

Не му хрумваше нищо друго, освен онова с упражненията, а му беше ясно, че такъв отговор няма да свърши работа.

– ... да се обадим на адвоката на Саландер – продължи той.

Усети, че Хариет не му повярва. Сигурно беше пребледнял, а погледът му бе мътен. Искаше му се просто да се свие обратно на пода и да повика помощ. Вместо това добави с неочакван авторитет:

– Адвокатът ѝ утре лети за Джакарта.

Нямаше представа защо в ума му изникна точно Джакарта. Разбра само, че това обяснение е достатъчно конкретно и странно, за да бъде прието за истина.

– Окей, разбирам – каза Хариет с интонация, която малко повече подобаваше на позицията ѝ, след което ги остави.

Когато се увериха, че се е отдалечила достатъчно, двамата продължиха към кабинета на Алвар. Това бе свещена територия. Вратата винаги беше заключена и никакви затворници не можеха да влизат вътре, а още по-малко да ползват телефона. Но сега отиваха именно натам и ако имаха – или нямаха – късмет, момчетата от наблюдателния център вече ги бяха видели и всеки момент някой щеше да слезе да провери какво правят тук след затварянето на килиите. Каквото и да станеше, нямаше да е добре. Трябваше да направи нещо. Опипа колана си, но все пак не подаде сигнал. Срамуваше се твърде много, а и може би против волята си все пак беше впечатлен. Какво ли бе намислила Саландер?

Отключи и я пусна да влезе, при което внезапно осъзна колко безнадеждно изглеждаше стаята. Беше просто жалко – особено след като го бяха нарекли момчето на мама – да държи големи снимки на майка си върху таблото за съобщения. Нейните снимки бяха дори по-големи от тези на Вилда. Трябваше отдавна да ги е свалил, да е разчистил кабинета си, да е подал оставка и сега изобщо да не се занимава с престъпници. Но ето го тук. Затвори вратата, докато Лисбет Саландер го гледаше мрачно и решително.

– Имам проблем – каза тя.

– И какъв е той?

– Ти.

– Какъв е проблемът с мен?

– Ако те пратя навън, ще биеш тревога. Но ако останеш тук, ще видиш какво правя, а това също не е добре.

– Нещо незаконно ли ще правиш? – попита той.

– Вероятно – отговори Саландер и в следващия миг той явно отново направи нещо, за да я предизвика, или пък тя действително беше абсолютно ненормална.

Във всеки случай го удари в слънчевия сплит за трети или четвърти път и той отново се сви, мъчейки се да си поеме въздух. Зачака нов удар, но такъв не дойде. Саландер просто се наведе и със светкавично движение свали колана му и го остави на бюрото. Тогава той се надигна, колкото и да го болеше, и се взря в нея зап лашително.

Двамата като че ли щяха да си налетят и да се сбият. Тя обаче го обезоръжи още веднъж, като погледна към таблото му за съобщения.

– Това на снимката майка ти ли е? Която си спасил?

Той не отговори. Все още се чудеше дали да ѝ се нахвърли.

– Това майка ти ли е? – повтори тя и Алвар кимна.

– Мъртва ли е?

– Да.

– Но е важна?

– Да, важна е.

– Значи ще ме разбереш. Трябва ми информация и ти ще ме оставиш да си я набавя.

– Защо да го правя?

– Защото вече си позволил нещата да отидат твърде далеч. В замяна ще ти помогна да пречупиш Бенито.

– Тя е напълно необуздана.

– Аз също – каза тя.

Може би имаше право. Ситуацията наистина бе отишла твърде далеч. Беше допуснал Лисбет Саландер в кабинета си, беше лъгал и блъфирал. Вече нямаше много какво да губи и когато тя му поиска паролата на компютъра, той ѝ я даде. Загледа се в ръцете ѝ, които бързо хипнотизираха погледа му. Движеха се светкавично по клавиатурата, но първоначално не се случи нищо забележително. Тя просто преглеждаше уебстраниците на различни институции в Упсала, като Университетската болница и университета.

Това продължи дълго време. Лисбет на пръв поглед просто сърфираше безцелно и едва когато попадна на нещо, носещо старомодното име Институт по медицинска генетика, се спря и въведе няколко команди. После мониторът потъмня. Стана напълно черен и за момент тя застина. Седеше съвършено неподвижно. Дишаше тежко и ръцете ѝ се колебаеха като на пианист, който се готви да изпълни труден пасаж.

После пръстите ѝ затракаха по клавиатурата със смайваща скорост и по черния екран се появиха редици бели цифри и букви, след което компютърът започна да пише сам, изливайки най-различни знаци, команди и непонятен програмен код. Алвар успя да долови само някои отделни думи на английски. Connecting database, search, query и response, последвани от притеснителното Bypassing security[7]. Тя зачака нетърпеливо, барабанейки по бюрото. После изруга: „Мамка му!“. На екрана се бе появил прозорец с надпис ACCESS DENIED[8]. Тя опита отново, и отново, и внезапно нещо се случи, през екрана премина някакво вълнообразно движение, някакво отместване навътре, след което се появиха цветове. Сега светеше зелен надпис ACCESS GRANTED[9] и скоро започнаха да се случват неща, които Алвар не смяташе за възможни. Лисбет сякаш бе всмукана в червейна дупка, която я отведе в кибер свят, който като че принадлежеше на друго време, далеч преди епохата на интернет.

Тя започна да преглежда стари сканирани документи и списъци, написани на пишеща машина или с химикалка. Под тях имаше колонки с числа и бележки – резултати, както му се стори, от тестове и други методи за оценяване. Няколко от документите имаха печат „Секретно“. Алвар видя адреса и името на Лисбет, последвани от няколко параграфа с мнения. Тя сякаш бе превърнала компютъра в змиевидно същество, което часове наред се промъкваше безшумно през скрити архиви и заключени трезори. Лисбет просто не спираше.

И въпреки това той не проумяваше какво прави тя, знаеше само, че не е открила каквото търси. Личеше си по езика на тялото ѝ и по мърморенето ѝ. След четири часа и половина тя се отказа, а Алвар въздъхна с облекчение. Трябваше да отиде до тоалетната. Трябваше да се прибере и да отмени леля си, да се погрижи за Вилда, да заспи и да забрави за външния свят. Но Лисбет го помоли да седи кротко и да си затваря устата. Имала да свърши още едно нещо. Мониторът отново почерня и тя въведе някакви нови команди. За свой ужас Алвар осъзна, че възнамерява да проникне в системата на затвора.

– Спри – каза той.

– Не харесваш директора на затвора, нали?

– Това няма значение.

– И аз не го харесвам – каза тя и направи нещо, което той не искаше да вижда.

Влезе в електронната поща на Рикард Фагер и започна да чете, а Алвар ѝ позволи да го направи не само защото мразеше началника си и всичко така и така беше отишло твърде далеч. Причината беше и в начина, по който Лисбет работеше с компютъра. Машината бе като продължение на тялото ѝ. Лисбет беше същински виртуоз и това го накара да ѝ се довери. Може би не постъпваше рационално. Не знаеше. Но я остави да продължи с кибератаките си. По черния екран отново се появиха бели знаци, последвани от думите ACCESS GRANTED. Но какво, по дяволите...?

На монитора се появи коридорът на отделението. Там всичко беше тъмно и спокойно, а Лисбет правеше нещо с откъс от видеото, като че ли го удължаваше или го караше да се повтаря. Алвар затвори очи и дълго време стоя с ръце в скута, надявайки се, че скоро всичко ще приключи.

Часът беше 01,52. Лисбет Саландер се изправи и измърмори едно „благодаря“. Без дори да я попита какво е правила, той я съпроводи през междинната врата и после до килията ѝ, след което ѝ пожела лека нощ. Накрая се прибра и на практика не спа цялата нощ. Едва на разсъмване задряма за малко и сънува Бенито и бандата ѝ.

Глава 4

17–18 Юни

Петъците бяха дните му, посветени на Лисбет.

Всеки петък следобед Микаел Блумквист ходеше да посещава Лисбет Саландер в затвора. Чакаше срещите им с нетърпение, особено сега, когато най-накрая бе приел ситуацията и вече не се чувстваше толкова ядосан. Това бе отнело известно време.

Беше бесен на прокурора и в началото бурно недоволстваше от присъдата по телевизията и във вестниците. Но щом осъзна, че на самата Лисбет не ѝ пука, започна да вижда ситуацията през нейните очи. За нея това не беше кой знае какво. Стига да можеше да се занимава с квантовата си физика и тренировките си, за нея нямаше разлика дали се намира в затвора, или някъде другаде, а може би дори гледаше на лишаването от свобода като на ценен опит, един вид обучение. В това отношение бе доста особена. Приемаше живота такъв, какъвто е, и се възползваше от положението. Често просто му се усмихваше, когато той се тревожеше за нея, дори след като я преместиха във „Флудберя“.

Микаел не харесваше това място. Никой не го харесваше. Това бе единственият женски затвор в страната с първо ниво на сигурността, а Лисбет се озова там единствено защото Ингемар Енерот, шефът на Службата за лишаване от свобода, уверяваше, че това е най-безопасното място за нея, като се имаше предвид заплахата за живота ѝ, за която предупреждаваха от Сепо[10] и от френското външно ра зузнаване ГДВС[11] и която според тях идваше от сестра ѝ Камила и нейната престъпна мрежа в Русия.

Възможно бе това да е вярно. А може и да беше пълна нелепица. Но тъй като Лисбет нямаше нищо против, в крайна сметка я прехвърлиха във „Флудберя“. От присъдата ѝ така и така не оставаше много време и преместването може би все пак не беше лоша идея. Предния петък Лисбет изглеждаше необичайно бодра. Затворническата храна сигурно беше същинска панацея в сравнение с боклуците, с които се тъпчеше обикновено.

Микаел седеше във влака към Йоребру, отворил лаптопа си, и преглеждаше летния брой на „Милениум“, който щеше да излезе от печат в понеделник. Навън се изсипваше порой. Според някои прогнози това щеше да бъде най-горещото лято от много време насам. Засега обаче небето сякаш се бе продънило. Дъждът валеше ден след ден, а Микаел копнееше да избяга във вилата си в Сандхамн и да си почине. Беше работил здраво. След разкритието му, че водещи фигури в американската разузнавателна организация АНС[12] са си сътрудничили с организираната престъпност в Русия, за да крадат фирмени тайни по цял свят, финансовото положение на „Милениум“ бе подсигурено. Вестникът беше възвърнал звездния си статус. Но успехите бяха съпътствани от притеснения. Микаел и редакционната колегия се видяха принудени да разширят обхвата на вестника в цифровата сфера, което беше хубаво. В новия медиен климат тази стъпка бе неизбежна.

Само че изяждаше времето му. Обновленията в мрежата и обсъждането на стратегията им в социалните мрежи нарушаваха концентрацията му. Работеше върху редица добри истории, но не бе успял да разплете нито една от тях. Не помагаше и фактът, че човекът, който му бе осигурил сензационната новина за АНС, седеше зад решетките. Микаел чувстваше вина.

Загледа се през прозореца на влака, надявайки се, че ще го оставят да пътува на спокойствие. Разбира се, самозалъгваше се. Възрастната дама, която седеше до него и не спираше да го тормози с въпроси, сега се чудеше накъде е тръгнал. Той отговори уклончиво. Като повечето хора, които в последно време го безпокояха за щяло и нещяло, тя имаше добри намерения. Въпреки това обаче той се зарадва, когато трябваше да прекъсне разговора и да слезе на гарата в Йоребру. Забърза се в дъжда към автобуса, който щеше да го отведе до затвора. Макар че „Флудберя“ се намираше на нищо и никакво разстояние от железопътната линия, наблизо нямаше гара, така че той бе принуден да пътува четиресет километра със стар автобус „сканиа“ без климатик. Часът беше шест без двайсет, когато Микаел видя приб лижаващата се сива бетонна стена.

Стената беше висока седем метра, матова на цвят и с извивки, които я караха да прилича на огромна бетонна вълна, застинала насред грозното си посегателство върху ширналата се равнина. Наоколо нямаше нищо друго, никакви жилищни сгради. Единствено в далечината, почти до хоризонта, се мяркаше иглолистна гора. Входът на затвора пък беше толкова близо до железопътната линия, че между него и прелеза имаше място само за един автомобил.

Микаел слезе и след малко бе допуснат през стоманената порта. Заключи телефона и ключовете си в едно сиво шкафче, след което премина през проверка на сигурността. Както често се случваше, имаше чувството, че нарочно се заяждат с него. Провери го един трийсетгодишен, татуиран мъж с къса подстрижка, който даже го хвана за чатала. Освен това се появи и черен лабрадор. Животинката беше красива и весела, но Микаел знаеше защо е там, разбира се. Кучето търсеше наркотици. Наистина ли вярваха, че би опитал да вкара дрога в затвора?

Микаел запази спокойствие и накрая един по-висок и приветлив младеж го поведе през дългите коридори. Междинните врати се отваряха дистанционно от хората в наблюдателния център, които ги следяха чрез камерите по тавана. Мина известно време, докато стигнат до отделението за свиждания. Наложи се да чака дълго, а когато се появи главният надзирател Алвар Олсен, Микаел като че ли вече беше осъзнал, че нещо не е наред.

Челото на Олсен беше запотено, а той изглеждаше изнервен. Насили се да произнесе няколко любезности, преди да пусне Микаел в стаята за посещения в края на коридора. Вече нямаше съмнение. Ставаше нещо необичайно.

Лисбет бе облечена със захабените и избледнели зат ворнически дрехи, които, както винаги, висяха смешно по тялото ѝ. Тя обикновено се изправяше, когато го видеше да влиза. Сега обаче остана седнала, а в стойката ѝ имаше нещо напрегнато и предпазливо. Беше наклонила леко глава наляво и се взираше някъде зад него. Седеше странно неподвижно, отговаряше с по една дума на въпросите му и избягваше зрителен контакт. Накрая той се почувства принуден да я пита случило ли се е нещо.

– Зависи от гледната точка – каза тя и Микаел се усмихна сдържано.

Това поне беше някакво начало.

– Искаш ли да ми разкажеш?

Не искаше, поне „не тук и сега“. Настана тишина. От другата страна на решетъчния прозорец дъждът барабанеше по земята и по оградата. Микаел се взираше с празен поглед в един оръфан матрак, облегнат на стената.

– Трябва ли да се тревожа? – попита той.

– Така смятам – отвърна тя и се ухили.

Това не беше точно шегата, на която се бе надявал, но все пак почувства облекчение и се засмя леко. Попита я дали може да ѝ помогне с нещо, а тя отново замълча, след което каза „може би“. Това го изненада. Лисбет Саландер никога не молеше за помощ, без наистина да има нужда.

– Чудесно. Ще направя всичко, което кажеш. Или почти – каза той.

– Почти?

Тя отново се засмя.

– Предпочитам да не нарушавам закона – каза той. – Ще е жалко, ако и двамата се озовем тук.

– Ти ще трябва да се задоволиш със затвор за мъже, Микаел.

– Освен ако не си уредя прехвърляне във „Флудберя“ благодарение на чара си. За какво става въпрос?

– Имам едни стари списъци с имена – каза тя, – но има нещо, което не се връзва. Там например фигурира мъж на име Лео Манхеймер.

– Лео Манхеймер – повтори Микаел.

– Точно така. Трийсет и шест годишен е. Лесно ще го откриеш в интернет.

– Окей, това вече е нещо. Какво да търся?

Лисбет огледа стаята, сякаш това, което Микаел трябваше да потърси, се криеше тук вътре. После тя се обърна и го погледна разсеяно.

– Честно казано, не знам.

– Това вярно ли е?

– До голяма степен.

– До голяма степен?

Той почувства известно раздразнение и продължи:

– Окей, не знаеш. Но искаш да проверя този човек. Направил ли е нещо конкретно? Или просто изглежда съмнителен?

– Сигурно си чувал за инвестиционния посредник, за който работи. Но като цяло, мисля, че малко непредубедено проучване няма да навреди.

– Стига – каза той. – Трябва да ми дадеш нещо повече. Какви са тези списъци, които спомена?

– Списъци с имена – отговори тя.

Това звучеше толкова неясно и глупаво, че за миг Микаел си помисли, че тя просто се майтапи с него. След малко отново щяха да си говорят нормално за това и онова като миналия петък. Вместо това Лисбет се изправи, повика пазача и каза, че иска още сега да се върне в отделението си.

– Сигурно се шегуваш – каза Микаел.

– Не се шегувам – отговори тя, а на него му се искаше да изругае, да възрази и да ѝ обясни колко часа отнема пътят дотук и обратно и как той наистина би могъл да си намери и по-приятно занимание в петък вечерта.

Но знаеше, че от това едва ли ще има някаква полза. Затова той също се изправи, прегърна я и с донякъде бащински авторитет ѝ каза да се грижи за себе си. Тя отвърна „може би, ще видим“. Микаел се надяваше, че отговорът е ироничен, макар тя вече да изглеждаше потънала в други мисли.

Загледа се след нея, докато главният надзирател я отвеждаше. Не му хареса тихата целеустременост в походката ѝ. Неохотно се остави да бъде ескортиран в другата посока. Взе телефона и ключовете си и си позволи да вземе такси до гарата в Йоребру. На връщане се зачете в един криминален роман от писател на име Питър Мей. Като форма на протест реши да изчака и да не проверява Лео Манхеймер веднага.

Алвар Олсен изпитваше облекчение, че посещението на Микаел Блумквист продължи толкова кратко. Страхуваше се, че Лисбет ще разкаже на журналиста някаква история за Бенито и отделението, но едва ли бе успяла да стори нещо подобно толкова бързо, което беше добре. С изключение на това обаче, нямаше много поводи за радост. Алвар работеше здраво, за да уреди Бенито да бъде прехвърлена другаде. Само че нищо не се случваше, а не помагаше и това, че няколко от колегите му защитаваха Бенито пред ръководството и уверяваха, че не е необходимо да се вземат допълнителни мерки.

Лудостта продължаваше, а Лисбет Саландер все още се държеше пасивно. Не правеше нищо, освен да наблюдава. Но Алвар имаше чувството, че тя просто изчаква. Беше му дала пет дни. Пет дни, за да уреди въпроса сам и да спаси Фария Кази. Саландер заплаши, че след това ще се намеси, а петте дни почти бяха изтекли, без Алвар да постигне каквото и да е. Напротив, настроението в отделението ставаше все по-напрегнато и неприятно. Задаваше се нещо ужасно.

Бенито като че ли се подготвяше за битка. Сключваше нови съюзи и имаше необичаен брой посетители, което най-често означаваше, че получава необичайно много информация. Преди всичко обаче тормозът и насилието над Фария Кази се увеличаваха. Вярно, Лисбет Саландер винаги се намираше наблизо, което беше добре. Присъствието ѝ помагаше само по себе си, но дразнеше Бенито. Тя се беше настроила срещу Лисбет и я заплашваше. Веднъж във фитнеса Алвар дочу какво ѝ говори.

– Кази е малката ми циганска курва – изсъска тя. – Само аз мога да опъвам мургавата уличница, никой друг!

Лисбет Саландер стисна челюсти и сведе поглед. Алвар не знаеше дали го направи заради срока, който му бе дала, или просто се бе почувствала безпомощна. Клонеше към второто. Колкото и кораво да беше момичето, нямаше как да се опре на Бенито. Дързостта на Бенито нямаше граници, тя бе осъдена на доживотен затвор и нямаше какво да губи. Освен това горилите ѝ Тине, Грета и Юсефин винаги бяха зад гърба ѝ, а в последно време Алвар се боеше в ръцете ѝ да не проблесне стомана.

Постоянно разговаряше с персонала при детекторите за метал и отново и отново нареждаше килията ѝ да бъде претърсвана, но се притесняваше, че това не е достатъчно. Струваше му се, че Бенито и дружките ѝ крият нещо. Можеше да са наркотици или лъскави предмети, или просто въображението му. Вървеше като на тръни, а заплахата, която съществуваше срещу Саландер още от началото, също не му позволяваше да се успокои. Всеки път когато се включеше алармата или някой го повикаше по радиостанцията, Алвар се плашеше, че с Лисбет може да се е случило нещо. Опитваше да я убеди, че най-добре ще е да я прати в изолация, но тя отказваше, а той не беше достатъчно силен, за да ѝ се противопостави. Не беше достатъчно силен за каквото и да е.

Преследваха го тревога и чувство за вина и той постоянно се озърташе през рамо. Освен това всеки ден работеше извънредно, което натъжаваше Вилда и опъваше отношенията с леля му и съседите до краен предел. Беше плувнал в пот. В отделението беше нетърпимо горещо и задушно, вентилационната система не ставаше за нищо. Алвар се чувстваше умствено изтощен, постоянно гледаше часовника си и чакаше директорът Рикард Фагер да се обади и да му съобщи, че Бенито ще бъде преместена. Но обаждането не идваше, въпреки че Алвар за пръв път бе описал ситуацията без никаква автоцензура. Рикард Фагер или беше по-голям идиот, отколкото си бе мислел, или и той беше корумпиран. Нямаше как да знае. Телефонът мълчеше.

Когато в петък вечерта вратите на килиите се зат вориха, Алвар отиде в кабинета си и опита да събере мислите си. Но можа да остане на спокойствие особено дълго. Лисбет Саландер го потърси по интеркома и поиска да използва компютъра му повторно. Той я взе от килията ѝ и отново опита да разбере какво е намислила, но не можа да изкопчи кой знае какво от нея. Погледът ѝ беше почернял. Алвар и тази нощ се прибра късно, чувствайки по-осезателно от всякога, че се задава катастрофа.

В събота сутринта Микаел се намираше в дома си на Белмансгатан и както обикновено, четеше хартиеното издание на „Дагенс Нюхетер“, както и „Гардиън“, „Ню Йорк Таймс“, „Уошингтън поуст“ и „Ню Йоркър“ на айпада си. Освен това пи капучино, после еспресо, яде йогурт с мюсли, както и сандвичи със сирене и пастет от черен дроб, и общо взето, оставяше времето да си лети, както правеше всеки път, след като с Ерика приключеха с коректурата на „Милениум“.

Чак след час или два седна пред компютъра си и потърси Лео Манхеймер. Това се оказа име, което понякога, но не много често, се появяваше във финансовите сайтове. Лео беше доктор по икономика от Търговското училище в Стокхолм, а понастоящем съдружник и главен аналитик в „Алфред Йогрен “, инвестиционен посредник, за който Микаел – точно както предположи Лисбет – определено бе чувал.

Това беше реномирана инвестиционна компания, чиито клиенти бяха заможни хора. Вярно, крещящият, помпозен стил на изпълнителния директор Ивар Йогрен не беше в хармония с желания от фирмата дискретен и ненатрапчив имидж. Лео Манхеймер, от своя страна, беше строен, с будни и големи сини очи, къдрава коса и дебели, леко женствени устни. Беше богат, разбира се, но не се изживяваше като някой нелеп тузар. Според последната му декларация, състоянието му възлизаше на осемдесет и три милиона крони, което не беше зле, но все пак си оставаше скромно в сравнение с големите риби. Най-забележителното – поне на пръв поглед – беше високият му коефициент на интелигентност, който се споменаваше в един репортаж в „Дагенс Нюхетер“ отпреди четири години. Пишеше, че си е направил теста още като малко дете и около резултата му се вдигнало шум. Той обаче правеше добро впечатление, като не отдаваше голямо значение на това.

„Коефициентът на интелигентност не означава нищо – казваше той в интервюто. – Гьоринг също е имал висок коефициент, така че това не ти пречи да си идиот.“ После казваше колко са важни емпатията, съпричастността и всички онези неща, които тестовете за интелигентност не измерват, и отбелязваше, че е недостойно, дори на границата с нечестното, да лепнеш число на нечии заложби.

Не звучеше като някой мръсник. От друга страна, мръсниците често са специалисти в това да се представят за същински светци, така че Микаел не се остави да бъде впечатлен дори от това, че Лео Манхеймер даваше значителни суми за благотворителност и като цяло изглеждаше разумен и скромен.

Предполагаше, че Лисбет го е споменала по други причини, не за да го изтъкне като пример за човечеството. Не знаеше обаче какви биха могли да бъдат тези причини. Проучването трябваше да е безпристрастно, така че Микаел не биваше да си вади нито добри, нито лоши заключения. Понякога Лисбет беше просто безнадежден случай. Загледа се към Ридарфиерден[13] и потъна в мисли. За разнообразие навън не валеше. Облаците се бяха разкъсали и се очертаваше една чудесна сутрин. Зачуди се дали все пак да не излезе навън, да изпие още едно капучино долу в Мелквист Кафебар, да дочете криминалния си роман и да зареже Лео Манхеймер, поне за днес. Съботите след предаването на вестника бяха най-хубавото време в месеца и всъщност единственият ден, когато можеше да си позволи да не прави нищо. От друга страна... беше обещал, така че не можеше просто да се отдаде на мързел.

Лисбет не само му бе осигурила сензацията на десетилетието, връщайки по този начин прежния обществен статус на „Милениум“. Тя спаси и живота на едно дете и разкри международна престъпна схема. Главният прокурор Рикард Екстрьом и съдията от районния съд бяха идиоти, нямаше нищо по-сигурно от това. Докато Микаел се къпеше в чест и слава, истинският герой беше в затвора. Затова продължи да проучва Лео Манхеймер, както Саландер го бе помолила.

Не попадна на нищо кой знае колко вълнуващо, макар доста скоро да откри, че с Лео имат нещо общо. И двамата бяха опитали да изровят истината за хакерската атака срещу „Файнанс Секюрити“ в Брюксел. Разбира се, целият финансов пазар и половината журналистическо съсловие в Швеция бяха ангажирани със случката по един или друг начин, но все пак... Може би беше на прав път, кой знае. Възможно бе Лео Манхеймер да има мнение или да разполага с някаква тайна за атаката.

Микаел беше разговарял с Лисбет за това събитие. Тогава тя се намираше в Гибралтар, за да се погрижи за активите си. Датата беше девети април тази година, точно преди Лисбет да влезе в затвора. Тогава тя му се стори странно незаинтересована, особено като се има предвид темата. Микаел си помисли, че сигурно иска да се наслади на последните си мигове свобода и нарочно не обръща внимание на новините, дори когато става дума за хакерство. Но, разбира се, разумно бе да се предположи, че не ѝ е било безразлично и може би – той не изключваше и такъв вариант – дори знаеше нещо повече по въпроса. Самият той седеше в редакцията на Йотгатан, когато колежката му Софи Мелкер мина покрай него и спомена, че банките имат някакъв проблем с уебсайтовете си. Това не вълнуваше Микаел ни най-малко.

Борсата изглежда също не реагира. Някой забеляза обаче, че активността на вътрешния пазар е ниска. Веднага след това тя спря съвсем, а хиляди хора откриха, че нямат достъп до активите си в мрежата. В клиентските им сметки чисто и просто нямаше парични наличности или инвестиции. Малко след това бяха разпратени купища прессъобщения:

Това е просто техническа грешка. Ще бъдат взети мерки в най-кратък срок. Положението е под контрол.

Въпреки това притеснението се покачваше. Курсът на кроната падна и внезапно, като вълна, или направо цунами, интернет бе залян от слухове, че щетите са твърде големи и ценните книжа няма да могат да бъдат възстановени напълно. Говореше се, че има опасност значителна част от активите да се изпарят. Редица експерти се изредиха да обясняват, че това са глупости, но не можаха да успокоят хората. Финансовите пазари се сринаха. Всякаква търговия бе спряна, телефоните запищяха, а претоварените мейл сървъри излязоха от строя. Постъпи сигнал за бомба в „Риксбанкен“[14]. Имаше счупени прозорци. Финансистът Карл аф Троле успя да изрита една бронзова скулптура толкова силно, че си счупи десния крак.

Случиха се цял куп инциденти като предзнаменование за потенциална катастрофа. Само че скоро след това всичко приключи. Активите отново се появиха в сметките, а самият директор на „Риксбанкен“, Лена Дункер, твърдеше, че изобщо не е имало никаква опасност. Обективно погледнато, сигурно беше права. Но всъщност този път най-интересното не беше обективният проблем – компютърната сигурност. Интересното бяха заблудите и паниката. Какво ги бе предизвикало?

Капиталовите вложения на шведите се регистрираха в компания, която едно време носеше името „Централа за ценни книжа“. В съзвучие с новото време тя бе продадена на белгийското предприятие „Файнанс Секюрити“, а сега очевидно бе подложена на атака, целяща да направи услугите ѝ недостъпни за потребителите, което само по себе си показваше колко деликатна е финансовата система. Но това не беше всичко.

Имаше ги и слуховете – цялата въртележка от твърдения, предупреждения и лъжи, които се изсипаха в социалните мрежи. Това накара Микаел още същия ден да възкликне:

– Да не би някое копеле да иска да срине борсата?

През последвалите дни и седмици той намери подкрепа на теорията си, но също като всички останали не можа да стигне до края. Нямаше заподозрени и след известно време Микаел се отказа от историята. Цялата страна се отказа. Борсата беше във възход. Бизнес цикълът беше в период на експанзия. Отново се радваха на bull market[15] и Микаел се зае с отразяването на по-наболели проблеми – бежанската криза в Европа, терористичните атаки, възходът на десния популизъм и фашизма в Европа и САЩ. Но сега...

Спомни си мрачното изражение на Лисбет в стаята за посещения и се замисли за сестра ѝ Камила и нейния антураж от хакери и бандити, за заплахата срещу Лисбет и за какво ли още не. Затова продължи с проучването си и прочете едно есе относно хакерската атака, което Лео Манхеймер беше написал за списание „Фокус“. Не остана особено впечатлен от чисто журналистическа гледна точка. Манхеймер очевидно не разполагаше с нова информация. Въпреки това обаче части от статията предоставяха добра психологическа оценка на събитията. Микаел забеляза, че Манхеймер има серия лекции по темата, озаглавени „Тайната тревога на пазара“. Още утре сутринта, в неделя, щеше да говори за това по време на някакво събитие в близост до Стадсгордскайен[16], организирано от „Актиеспарарна“[17].

В продължение на минута-две Микаел наблюдаваше снимките на Манхеймер в мрежата и опитваше да открие нещо отвъд първоначалното си впечатление. Сега видя не просто красив мъж с правилни черти, ами долови нещо меланхолично в очите му, което дори стилизираната снимка в уебсайта на компанията не можеше да прикрие. Манхеймер никога не правеше категорични изказвания. Не заявяваше „продавайте“, „купувайте“ или „действайте веднага“. Винаги имаше съмнение, винаги имаше въпросителна. Приписваха му аналитичен ум. Освен това се интересуваше от джаз, преди всичко от по-стария, така наречен хот джаз.

Беше на трийсет и шест, единствено дете в заможно семейство от Нокебю, западно от Стокхолм. Бащата Херман бил на петдесет и четири, когато се родил Лео. Едно време заемал ръководна длъжност в промишления концерт „Русвик“, а по-късно бе станал член на управителния съвет и собственик на четиресет процента от акциите именно на „Алфред Йогрен“.

Майката Вивека, с моминско име Хамилтън, била домакиня и активен член на Червения кръст. Изглежда, синът ѝ и заложбите му бяха много важни за нея. В малкото интервюта, които бе давала, се долавяше известен елитизъм. В статията в „Дагенс Нюхетер“ относно високия му коефициент на интелигентност Лео даже намекваше, че мама тайно го е упражнявала.

„Подготовката ми за онези тестове беше малко нечестна“, казваше той и обясняваше как в първи клас бил непослушен ученик, което според автора на статията било типично за надарените деца, които не се чувстват достатъчно стимулирани.

Като цяло, Лео Манхеймер смекчаваше хубавите и ласкави неща, които се говореха за него, а това можеше да се възприеме като кокетничене, като престорена срамежливост. Микаел обаче по-скоро усещаше у него някаква вина или измъченост, сякаш Лео не смяташе, че е оправдал очакванията от детството си. Въпреки това съвсем нямаше от какво да се срамува. Беше защитил научно изследване относно така наречения интернет балон от 1999 г. и точно като баща си беше станал съсобственик на инвестиционния посредник „Алфред Йогрен“. Но беше вярно, че никога не бе изпъквал, нито с нещо бляскаво, нито с нещо съмнително, поне доколкото виждаше Микаел, а състоянието му, изглежда, до голяма степен беше наследствено.

Най-забележителното – ако се търсеше нещо мистериозно – беше, че миналия януари Лео беше излязъл в половингодишен отпуск, за да „пътува“. След това се беше върнал на работа, изнасяше лекции и понякога се появяваше по телевизията – не като традиционен финансов експерт, а по-скоро като философ. Старомоден скептик, който не искаше да се изказва за нещо толкова несигурно като бъдещето. В последното издание на „Дагенс Индустри“, излъчено по интернет и посветено на покачването на валутните курсове през месец май, Манхеймер казваше:

„Борсата донякъде е като човек, който току-що е излязъл от депресия. Всичко, което допреди малко му е носило болка, внезапно започва да му се струва далечно. Мога единствено да пожелая на пазара късмет.“

В изказването му очевидно имаше малко сарказъм, все едно мислеше, че пазарът действително се нуждае от колкото се може повече късмет. По някаква причина Микаел изгледа откъса два пъти. Нямаше ли все пак нещо интересно в интервюто? Струваше му се, че да. Не ставаше дума само за поетичното или антропоморф ното в изказа му. Бяха очите. Очите му проблясваха едновременно тъжно и насмешливо, сякаш Лео всъщност размишляваше над нещо съвсем друго. Може би това се дължеше на интелекта му, на способността му да мисли за различни неща едновременно, но той напомняше малко на актьор, който иска да излезе от ролята си и да разчупи рамките ѝ.

Това не означаваше непременно, че зад Лео Манхеймер се крие добра история, по-скоро просто допълваше пълнокръвния му образ. Въпреки това Микаел се отказа от всякакви планове да прекара свободния си ден, като се наслаждава на лятото. Ако не за друго, то поне за да покаже на Лисбет, че не се предава толкова лесно. Ставаше и сядаше обратно пред компютъра като някакъв неспокоен призрак, сърфираше в нета, подреждаше библиотеката си и шеташе в кухнята. Но Лео Манхеймер така и не напусна мислите му. Към един часа, когато влезе в банята, за да се избръсне и не много охотно да се претегли, което беше един от новосъздадените му навици, той възкликна:

– По дяволите, Малин.

Как бе могъл да го пропусне? Изведнъж се сети защо инвестиционният посредник „Алфред Йогрен “ му бе толкова познат. Това беше някогашното работно място на Малин. Тя бе бивша любовница на Микаел, която в момента работеше като началник на медийния отдел в Министерството на външните работи. Беше пламенна феминистка и пламенна натура като цяло. С Микаел се бяха любили и карали еднакво интензивно тъкмо по времето, когато тя напусна поста директор на отдел „Комуникация“ в „Алфред Йогрен“.

Малин имаше дълги крака, красиви тъмни очи и любопитната способност да влиза под кожата на хората. Микаел набра номера ѝ и едва впоследствие осъзна, че донякъде го е направил и защото навън слънцето грееше така примамливо, а Малин му липсваше повече, отколкото би искал да признае.

Малин Фруде не обичаше да говори по телефона в събота. Искаше ѝ се смартфонът ѝ да си мълчи и да ѝ даде малко почивка. Но част от работата ѝ беше да бъде винаги достъпна, така че трябваше да се примири с положението и да се държи професионално и дружелюбно както винаги. А някой хубав ден щеше да избухне.

Беше самотна майка, поне на практика. Никлас, бившият ѝ съпруг, се държеше, все едно върши някакво геройство, когато от време на време се грижеше за собствения си син. Преди малко, когато дойде да вземе детето за уикенда, той изтърси:

– Сега можеш да ходиш да се забавляваш, както обикновено!

Малин предположи, че той има предвид изневерите ѝ към края на брака им. Усмихна се вдървено, прегърна шестгодишния си син Луве и се сбогува. След това дойде яростта. Малин изрита една ламаринена кофа на улицата и изруга. Освен това телефонът ѝ звънна. Някъде по света сигурно пак бе настъпила криза. В днешно време постоянно имаше кризи. Но не... беше нещо по-добро.

Обаждаше се Микаел Блумквист и тя почувства не просто голямо облекчение, ами и силен копнеж. Тъкмо беше стигнала до Страндвеген[18] и се загледа към остров Юргорден. Във водата плаваше самотна платноходка.

– О, колко великодушно, че си решил да ми се обадиш – каза тя.

– Не съвсем – отвърна Микаел.

– Напротив. Какво правиш?

– Работя.

– Значи все същото. Вечно се трудиш като вол.

– Да, за жалост.

– Харесваш ми повече, когато лежиш по гръб.

– И аз го предпочитам.

– Ами легни тогава.

– Окей.

Тя изчака секунда или две.

– Сега лежиш ли?

– И още как.

– И не носиш почти никакви дрехи?

– Почти.

– Лъжец. С какво съм заслужила тази чест?

– Звъня по работа, като начало.

– Bloody bore[19].

– Знам – каза той. – Но не мога да оставя онази история с хакерската атака срещу „Файнанс Секюрити“.

– Естествено, че не можеш. Никога нищо не можеш да оставиш, освен жените, които се изпречат на пътя ти, разбира се.

– И жените не оставям толкова лесно.

– Да, ако ти трябват като източник на информация, очевидно. Какво мога да направя за теб?

– Виждам, че един от бившите ти колеги също се интересува от хакването.

– Кой?

– Лео Манхеймер.

– Лео – повтори тя.

– Що за човек е той?

– Красив мъж. А е различен от теб и в други аспекти.

– Браво на него.

– Определено.

– По какъв начин се различава от мен?

– Лео, той е...

Тя се замисли.

– Какъв?

– Като начало не е пиявица, която само търси факти и мошеници. Той е мислител, философ.

– Ние пиявиците винаги сме били малко по-прости.

– Ти си окей, Микаел. Знаеш го – каза тя. – Но приличаш по-скоро на каубой. Нямаше време да седиш и да умуваш като добрия стар Хамлет.

– Значи, Лео Манхеймер е Хамлет?

– Във всеки случай не е трябвало да се занимава с финанси.

– А с какво?

– С музика. Свири на пиано като бог. Има абсолютен слух и е невероятно надарен. Но парите не го интересуват особено.

– Това не е много добре за финансист.

– Не особено. Вероятно като дете всичко му се е получавало твърде лесно. Липсва му необходимият глад. Защо се интересуваш от него?

– Има някои интересни размисли относно хакерската атака.

– Може би. Но няма да откриеш компромати срещу него, ако на това се надяваш.

– Защо го казваш?

– Защото работата ми беше да държа момчетата под око и честно казано...

– Да?

– ...съмнявам се, че Лео е способен да извърши нещо наистина непочтено. Вместо да върти номера с капитала си или да се занимава с други глупости, той седи вкъщи и се сдухва или свири на рояла си.

– Защо тогава работи в бранша?

– Заради баща си.

– Баща му е бил важна клечка.

– Несъмнено. Но също така е бил егоцентричен идиот и най-добър приятел със самия Алфред Йогрен. Настоявал е, че Лео трябва да стане финансов гений, да поеме неговия дял в компанията на Алфред и да си изгради властова позиция в шведския бизнес сектор. А Лео... как да го кажа...

– Не знам.

– Той е малко слабохарактерен. Оставил се баща му да го убеди и, естествено, не се справил никак зле. Той никога нищо не върши зле. Но може би не бил и блестящ, поне не толкова, колкото би могъл да бъде. Липсват му хъс и страст. Веднъж ми каза, че се чувства така, сякаш му е било отнето нещо важно. Той носи някаква рана.

– Каква рана?

– Нещо гадно от детството му. Но така и не се сближих с Лео достатъчно, че да разбера, въпреки че за кратко ние...

– Какво?

– Нищо, глупости, беше просто игра, струва ми се.

Микаел реши да не разпитва за подробности.

– Четох, че пътувал в чужбина – каза той.

– След като майка му почина.

– Как е станало?

– Рак на панкреаса.

– Тежко.

– И все пак мислех, че ще му се отрази добре.

– И защо?

– Защото родителите му винаги са тровели живота му. Надявах се, че след смъртта на майка си най-накрая ще се откъсне от финансовия свят и ще се захване с музика или с нещо друго. Знаеш ли, точно преди да напусна „Алфред Йогрен “, Лео беше прегърнал живота с две ръце. Така и не разбрах какво точно се случи, но имаше период, в който изобщо не беше такъв депресар. Но после...

– Какво?

– После стана по-зле от всякога. Беше почти сърцераздирателно.

– Майка му беше ли още жива тогава?

– Да, но не задълго.

– Къде е пътувал след това?

– Не знам. Вече не бях в компанията. Но си представях, че пътуването може да се окаже началото на личното му освобождение.

– Но той се е върнал в „Алфред Йогрен“.

– Не е имал смелостта да се откъсне.

– Започнал е да изнася лекции.

– Това може би е стъпка в правилната посока – каза тя. – Но какво точно те е заинтригувало?

– Той открива определени психологически модели. Сравнява атаката в Брюксел с други известни кампании за дезинформация.

– Руски, нали?

– Гледа на това като на модерна форма на война, което според мен е доста интересно.

– Лъжата като оръжие.

– Лъжата като начин да се създаде хаос и объркване. Лъжата като алтернатива на насилието.

– Не е ли установено, че хакерската атака е била дирижирана от Русия? – попита тя.

– Така е, но никой не знае кой точно в Русия стои зад нея, а господата от Кремъл се кълнат, че нямат нищо общо, разбира се.

– Мислиш ли, че са старите ти дружки Паяците?

– Минавало ми е през ума.

– Трудно ми е да повярвам, че Лео би могъл да ти помогне с това.

– Може би не, но бих искал...

Той внезапно замлъкна, сякаш бе изгубил мисълта си.

– Да ме поканиш на питие? – допълни тя. – Да ме засипеш с комплименти и ласкателства и скъпи подаръци. Да ме заведеш в Париж?

– А?

– Париж. Град в Европа. Казват, че там имало известна кула.

– Утре ще интервюират Лео на живо във „Фотографиска“[20] – продължи той, все едно нищо не беше чул. – Искаш ли да дойдеш? Може да научим нещо.

– Да научим нещо? По дяволите, Микаел. Това ли можеш да предложиш на една дама в нужда?

– За момента да – каза той, като отново прозвуча разсеяно, което я нарани още повече.

– Ти си идиот, Блумквист! – изръмжа тя и затвори.

Стоеше на тротоара, а в тялото ѝ кипеше добре поз нат гняв, който по някакъв начин свързваше с Микаел.

Но се успокои бързо, не заради него, а заради един образ, един спомен, който бавно изплува на повърхността на паметта ѝ. Видя пред себе си как Лео пише нещо на лист бежова хартия в кабинета си в „Алфред Йогрен“ късно вечерта. Тази сцена сякаш носеше със себе си някакво послание, което се разстла като мъгла над Страндвеген. За момент Малин постоя замислена на тротоара. После продължи надолу към Кралския драматичен театър и хотел „Бернс“, ругаейки бивши съпрузи, стари любовници и други представители на мъжкия род.

Микаел осъзна, че се е изложил, и се замисли дали не трябва да се обади отново и да я помоли за извинение, а може би и да я покани на вечеря. Но не се реши. В него се бяха пробудили хиляда и една мисли и вместо номера на Малин, той набра този на Аника Джанини, която бе не само негова сестра, ами и адвокат на Лисбет. Може би Аника знаеше какво търси тя. Вярно, никой не приемаше опазването на адвокатските тайни по-сериозно от нея. Но все пак можеше свободно да обсъжда информация, която би могла да е от полза на клиента ѝ.

Аника не вдигна, но му се обади половин час по-късно и веднага потвърди, че в Лисбет е настъпила промяна. Според нея това се дължеше на ситуацията в отделението. Лисбет започнала да се оглежда наоколо и разбрала, че сигурността там далеч не е на толкова високо ниво. Ето защо Аника настояваше тя да бъде преместена, но Лисбет, естествено, отказваше. Имала да свърши някои неща. Твърдеше, че не тя била в опасност, ами други затворнички и най-вече млада жена на име Фария Кази, която била жертва на престъпления против честта в дома си, а сега бе тормозена и в затвора.

– Случаят е интересен – каза Аника. – Смятам да се захвана с него. Може да се окаже, че имаме общи интереси, Микаел.

– Какво имаш предвид?

– Вие може да получите добра история, а аз помощ в проучването. Има нещо, което не се връзва.

Микаел не подхвана темата. Вместо това попита:

– Знаеш ли нещо повече за заплахата срещу Лисбет?

– Реално не, с изключение на това, че източниците са притеснително много и че през цялото време се говори за сестра ѝ, нейните бандити в Русия и мотоклуб „Свавелшьо“.

– Какво си предприела до момента?

– Каквото мога, Микаел. Ти как мислиш? Погрижих се от затвора да затегнат охраната ѝ. За момента не виждам непосредствена опасност. Но се случи нещо друго, което може да ѝ се е отразило.

– Какво?

– Старият Холгер я посети.

– Шегуваш ли се?

– Не, не, беше голяма драма. Но той настоя да отиде. Според мен беше важно за него.

– Въобще не разбирам как е успял да се добере до „Флудберя“.

– Аз му помогнах с документацията, а Лисбет плати пътуването. В колата имаше медицинска сестра. В самия затвор се придвижваше с инвалидна количка.

– Лисбет развълнува ли се от посещението?

– Тя не се вълнува толкова лесно. Но Холгер ѝ е близък, и двамата го знаем.

– И той не е казал нищо конкретно, което да е предиз викало промяната?

– Какво например?

– Може би нещо за миналото ѝ. Никой не знае повече за него от Холгер.

– Не ми е казала нищо такова. Изглежда, единственото, което ангажира вниманието ѝ в момента, е онова момиче Кази.

– Познаваш ли човек на име Лео Манхеймер?

– Звучи ми познато. Защо питаш?

– Просто се чудя.

– Лисбет ли го е споменала?

– Ще ти разкажа по-късно.

– Добре. Но ако искаш да знаеш какво може да ѝ е казал Холгер, най-добре се свържи лично с него – каза Аника. – Мисля, че Лисбет би оценила, ако му обърнеш малко повече внимание.

– Ще го направя – каза той.

Затвориха и Микаел тутакси се обади на Холгер Палмгрен. Даваше заето. Това продължи твърде дълго, а накрая сигналът изчезна. Микаел бе готов директно да тръгне към Лилехолмен, за да говори с него на четири очи. После обаче се замисли за здравето на Холгер. Той беше стар и болен, изпитваше силни болки и имаше нужда от почивка. Микаел реши да изчака и вместо това продължи с безцелните си търсения за семейство Манхеймер и Алфред Йогрен. Откри доста неща.

Винаги откриваше доста, когато задълбаеше достатъчно. Но нямаше нищо, което да изпъква или да може да се свърже с Лисбет или с хакерската атака. Тогава Микаел промени стратегията си, взимайки предвид именно Холгер и познанията на стария мъж за детството на Лисбет. Микаел си помисли, че не е невъзможно Лео Манхеймер по някакъв начин да е свързван с миналото ѝ, нали бе споменала стари списъци с имена. Затова се върна назад във времето, или поне толкова назад, колкото позволяваха базите данни и интернет. Вниманието му бе привлечено от един обзор в „Упсала Нюа Тиднинг“, който бе придобил известна популярност за ограничен период време, тъй като същия ден „ТТ“[21] бяха пуснали новина, позоваваща се на въпросния материал. Доколкото виждаше, събитието не се споменаваше впоследствие, което вероятно се дължеше на етични съображения и на по-мекия медиен климат по онова време, особено що се отнасяше до върховете на обществото.

Драмата се бе разиграла по време на лов за лосове в Йостхамар преди двайсет и пет години. Ловната дружина на Алфред Йогрен, към която спадал и бащата на Лео, Херман, се отправила в гората след продължителен обяд. Господата вероятно били пийнали по чашка или две, но информацията в статията беше твърде непълна, за да може да се твърди нещо със сигурност. Изглежда, слънцето светило силно и по различни причини групата се разпръснала. Между дърветата се мярнали два лоса и настроението се повишило. Ловците започнали да стрелят и възрастен мъж на име Пер Фелт, който тогава бил финансов директор в „Русвик“, разказваше, че объркал посоките и се стресирал от бързите движения на животните. Стрелял, при което чул писък и зов за помощ. Карл Сегер, млад психолог, който бил част от дружината, бил уцелен в корема, точно под гърдите. Починал не много след това, до брега на малък поток.

Нищо в последвалото полицейско разследване не сочеше, че случилото се би могло да е нещо по-различно от трагична злополука, а още по-малко, че Алфред Йогрен или Херман Манхеймер са били замесени. Въпреки това Микаел не подмина историята, особено след като откри, че Пер Фелт, стрелецът, бе починал година по-късно, без да остави съпруга или деца. В един банален некролог Фелт бе наречен „верен приятел“ и „отдаден и лоялен колега“ в „Русвик“.

Микаел погледна през прозореца, потънал в мисли. Небето над Ридарфиерден се беше смрачило. Времето се обръщаше и проклетият дъжд отново започна да се сипе над града. Микаел изпъна гръб и разтри раменете си. Възможно ли беше застреляният психолог да е имал нещо общо с Лео Манхеймер?

Нямаше как да разбере. Това можеше да се окаже задънена улица или чисто и просто безсмислена трагедия. Все пак обаче Микаел откри каквото можа за психолога. Не беше много. Карл Сегер бил на трийсет и две, когато починал. Наскоро се бил сгодил, а предната година получил докторска степен в Стокхолмския университет, като темата на дисертацията му била влиянието на слуха върху човешкото самовъзприемане. „Емпирично проучване“, както бе определено.

Трудът не беше публикуван в мрежата и Микаел не разбра какви точно са били заключенията и тезата му, макар че въпросът бе засегнат накратко и в други есета на Карл Сегер, които Микаел намери чрез Гугъл Наука. В едно от тях психологът описваше класически експеримент, който показва как участниците успяват да открият своя снимка сред стотици други по-бързо, ако снимката е разкрасена. Разпознаваме се по-лесно, когато изглеждаме по-красиви, отколкото сме, което вероятно е еволюционно обусловено. Имаме полза от това да се надценяваме, когато си търсим партньор или искаме да се изкачим в йерархията на стадото, но в това се крие и опасност.

„Прекомерната вяра в собствените ни способности ни излага на рискове и пречи на развитието ни. Самосъмнението играе решаваща роля за интелектуалното ни съзряване“, пишеше Сегер. Твърдението не беше особено пионерско или оригинално, но все пак беше интересно, че Карл Сегер се позоваваше на изследвания относно значението на самочувствието за развитието на децата.

Микаел стана, отиде в кухнята и разчисти плота и масата. Щеше да посети утрешната изява на Лео Манхеймер в музея „Фотографиска“. Реши да стигне до дъното на историята и да плюе на всички планове за малко почивка. Само че не стигна по-далеч в мислите си, защото на вратата се звънна, което не му хареса. Предпочиташе хората първо да се обадят по телефона, но отиде да отвори. Впоследствие щеше да опише случилото се като нападение.

Глава 5

18 Юни

Фария Кази седеше на леглото в килията си, обвила ръце около коленете си. Беше на двайсет години и според собствените си представи беше просто бледа, чезнеща сянка. Но малцина от тези, които я срещнеха, не оставаха запленени. Така беше още откакто като четиригодишна пристигна в Швеция от Дака, Бангладеш.

Фария израсна в блок в стокхолмското предградие Валхолмен заедно с четирима братя, един по-малък и трима по-големи. Бащата, Карим, откри верига ателиета за химическо чистене и шивашки услуги. Изкарваше добри пари и след време взе апартамент с френски прозорци в Сикла[22]. Детството ѝ не беше проблемно.

Фария играеше баскетбол, беше прилежна ученичка, особено по шведски, и обичаше да шие и да рисува манга комикси. Но през юношеските ѝ години свободата ѝ постепенно бе отнета. Това очевидно имаше нещо общо с първата ѝ менструация и подсвиркванията след нея в квартала. Въпреки това тя бе убедена, че промяната идва отвън, като студен източен вятър. Ситуацията се влоши още повече, когато майка ѝ Айша почина от удар. Със смъртта ѝ семейството изгуби не просто майка, ами погледа си към света. Айша беше силата на разума, която до онзи момент бе съумявала да ги укротява.

Сега, в затвора, Фария си спомни как Хасан Фердуси, имамът от Бутшюрка, една вечер посети неочаквано дома им в Сикла. Фария обичаше имама и отдавна искаше да поговори с него. Но Хасан Фердуси не беше дошъл на приятелска визита.

– Разбрали сте исляма погрешно – чу го тя да ръмжи откъм кухнята. – Ще стане лошо, ако продължавате така, много лошо.

След тази вечер Фария най-накрая прозря истината. В двамата ѝ най-големи братя, Ахмед и Башир, имаше суровост и омраза, които ставаха все по-нездрави. Именно те, а не баща ѝ, настояваха Фария да слага хиджаба си, ако ще просто да отиваше да купи мляко от магазина зад ъгъла. А най-добре би било да си седи у дома и да гние. Брат ѝ Разан не беше толкова категоричен и като цяло, тези проблеми не го вълнуваха много. Имаше си други интереси, но най-често се съгласяваше с това, което кажат Ахмед и Башир, и прекарваше по-голямата част от времето си като помагаше в ателиетата на баща им, където отговаряше за шивашките услуги. Но не ѝ беше приятел и също я държеше под око.

Въпреки надзора обаче по онова време Фария успяваше да открие някои пролуки към свободата, макар те винаги да изискваха лъжи и изобретателност. Все още разполагаше с компютъра си и един ден видя в интернет, че не друг, а именно Хасан Фердуси ще дискутира религиозното потисничество над жените с равин на име Голдман. Срещата щеше да се проведе в Културния дом в Стокхолм. Беше краят на юни, Фария наскоро беше завършила гимназия „Кунгсхолмен“ и не бе припарвала навън от десет дни. Копнежът да излезе направо я убиваше. Не беше лесно да убеди леля Фатима. Леля Фатима беше неомъжена, работеше като картограф и беше последният ѝ съюзник в семейството. Тя разбра отчаянието на Фария и в крайна сметка се съгласи да каже, че ще вечеря с племенничката си. По някаква причина братята на Фария повярваха.

Фатима посрещна Фария в апартамента си в Тенста[23], но я остави веднага да потегли към центъра. Фария не можеше да се отклонява много, разбира се, трябваше да се е прибрала до осем и половина, когато Башир щеше да дойде да я вземе. Но дотогава беше свободна. Беше взела назаем една черна рокля и чифт обувки с висок ток. Това беше прекалено, естествено. Нямаше да ходи на парти. Отиваше на дебат за религия и потисничество. Но все пак искаше да се издокара, чувстваше се тържествено. Въпреки това почти не помнеше самата дискусия. Вниманието ѝ беше твърде заето с това просто да бъде там и да наблюдава всички хора в публиката. На няколко пъти се разчувства без никаква причина. След дискусията имаше време за въпроси. Човек от публиката попита защо жените винаги страдат, когато мъжете създават религиите си. Хасан Фердуси отговори неясно:

– Наистина е тъжно, когато превръщаме най-духовното в инструмент на собствената си незначителност.

Фария още размишляваше над тези думи, докато хората около нея вече ставаха от местата си. Срещу нея се зададе млад мъж с дънки и бяла риза. Беше толкова необичайно да срещне момче на нейните години, без да си е сложила нихаб или хиджаб, че се почувства гола и уязвима. Но не побягна. Продължи да седи, гледайки скришом към младежа. Той беше на около двайсет и пет и не особено висок или самоуверен, но очите му блестяха. В стъпките му имаше нещо леко, което контрастираше с бремето и чернотата в погледа му. Изглеж даше срамежлив и смутен, което ѝ вдъхна чувство за безопасност. Младежът я заговори на бенгалски.

– Ти си от Бангладеш, нали?

– Откъде би могъл да знаеш?

– Имах такова чувство. От кой град си?

– Дака.

– Аз също.

Той ѝ се усмихна толкова топло, че тя не можа да устои и също се усмихна. Погледите им се срещнаха и сърцето ѝ трепна. Сигурно си бяха разменили още няколко встъпителни реплики, но впоследствие тя си спомняше единствено как вървят по площад „Сергел“ и вече разговарят съвсем открито. Още преди да са успели да се запознаят, той ѝ разказа за блога в Дака. Блогът се борел за свободата на словото и за човешките права, което провокирало ислямистите в страната. Авторите били включени в смъртни списъци и ислямистите започнали да ги избиват един по един. Колели ги с мачетета, а полицията и правителството бездействали, не правели „нищичко“, каза той. Затова бил принуден да напусне Бангладеш и семейството си и получил убежище в Швеция.

– Присъствах на едно от убийствата. Стоях точно отстрани. Кръвта на най-добрия ми приятел оплиска блузата ми – каза той и макар да не го разбра напълно, не и тогава, Фария долови в него тъга, която бе по-голяма дори от нейната.

Изпита чувство на близост, каквото не би трябвало да е възможно да изпитва толкова скоро.

Казваше се Джамал Чаудъри. Фария го хвана за ръката. Вървяха към сградата на Риксдага и тя едва прег лъщаше. За пръв път от цяла вечност живееше истински и пълноценно. Но не продължи дълго. Още щом стигнаха Гамла стан, тя трябваше да се прибира. Това обаче ѝ беше повече от достатъчно. През последвалите дни и седмици, всеки път щом си припомнеше срещата, тя сякаш влизаше в тайна съкровищница.

Затова никак не беше чудно, че в затвора често извикваше същия спомен в мислите си, особено във вечери като тази. Стъпките на Бенито се приближаваха, търговският влак скоро щеше да се раздрънчи, а Фария знаеше с цялото си същество, че този път ще е по-зле от всякога..

Алвар Олсен отново седеше в кабинета си и чакаше обаждане от директора Рикард Фагер. Но времето минаваше, а телефонът не звънеше. Алвар изруга и се замисли за Вилда. Днес всъщност трябваше да е в почивка и да отиде на футболния турнир във Вестерос с дъщеря си. Само че се наложи да отмени всичко. Не смееше да отсъства от работа и за кой ли път звънна на леля си, чувствайки се като най-лошия баща, живял някога. Но какво можеше да направи?

Плановете му да разкара Бенито от отделението се бяха сгромолясали. Бенито знаеше за всичко и се пулеше заплашително насреща му, а цялото място като че вреше. Затворничките постоянно си шепнеха нещо, сякаш се задаваше голям сблъсък или опит за бягство, а Алвар непрестанно гледаше умолително към Лисбет Саландер. Тя бе обещала да спаси положението. В действителност обаче това го притесняваше не по-малко от същинския проблем, затова бе настоял първо да опита да се справи сам. Саландер му даде пет дни, които изтекоха, без той да постигне нещо. Беше изплашен до смърт.

Отдъхна си само в едно отношение. Мислеше си, че ще стане обект на вътрешно разследване, защото трябваше да има записи как със Саландер отиват в кабинета му след затварянето на килиите и остават там до малките часове. Беше сигурен, че всеки момент ще го повикат от ръководството и ще почнат да му задават всякакви неприятни въпроси. Но нищо такова не се случваше и накрая той не издържа и сам отиде в наблюдателния център в сграда „B“, под предлог че иска да провери няколко случки във връзка с Беатрис Андершон. Върна нервно записите назад до вечерта на дванайсети и нощта на тринайсети юни.

Първоначално не разбра какво става. Пускаше видеото отново и отново, но всеки път коридорът беше тих и пуст и от него или Саландер нямаше и следа. Без съмнение беше спасен, и макар да му се искаше да вярва, че е извадил небивал късмет, че точно тогава по някаква странна случайност камерите не са работили, Алвар осъзна какво е станало. Бе видял как Лисбет влиза в сървърите на затвора и прави нещо с охранителните камери. Явно бе подменила записите. Нямаше друго обяснение и Алвар, разбира се, почувства огромно облекчение. Но също така се изплаши. Прокле всичко и отново провери електронната си поща. Нито дума, нищо! Толкова трудно ли беше? Просто трябваше да вземат Бенито и да я откарат някъде другаде.

Часът беше 19,15. Навън отново валеше и той определено трябваше да отиде в коридора и да се погрижи да не се случи нещо ужасно в килията на Фария Кази. Трябваше да е навън, да върви по петите на Бенито и да превръща живота ѝ в ад. Но седеше в кабинета си като парализиран. Огледа стаята и изпита чувството, че вътре нещо е различно. Дали Саландер не бе ровичкала из нещата му, докато беше тук вчера? Последното ѝ посещение беше още по-странно от предишното. Тя отново се зарови в старите архиви, този път търсейки човек на име Даниел Брулин. С изключение на това Алвар избягваше да гледа какво върши Лисбет, не искаше да се замесва. Накрая обаче това все пак се случи. Саландер проведе съвсем обикновен телефонен разговор от неговия компютър, а това беше доста необичайно. По време на разговора звучеше като съвсем друг човек, дружелюбна и внимателна. Попита дали са се появили нови документи. Веднага след това поиска да се върне в килията си.

Сега, едно денонощие по-късно, Алвар изпитваше все по-силно неспокойство. Реши веднага да отиде в отделението. Стана бързо от стола си, но не стигна далеч. Вътрешният телефон избръмча. Обаждаше се директорът Рикард Фагер, най-накрая. Имаше добри новини. Затворът „Хамерфорш“ беше готов да приеме Бенито още утре сутринта, а това, разбира се, беше фантастично. Въпреки това Алвар не се зарадва толкова, колкото беше очаквал, и първоначално не разбра защо. После осъзна, че чува бученето на товарния влак, затвори слушалката, без да каже и дума, и се втурна навън.

Микаел се почувства нападнат. От друга страна, това определено беше едно от по-приятните нападения. На вратата се появи Малин Фруде, мокра от дъжда, с размазан по бузите грим и нещо диво и решително в погледа. Микаел не знаеше дали ще го удари, или ще разкъса дрехите му.

Истината беше някъде по средата. Тя го блъсна в стената, сграбчи хълбоците му и каза, че ще го накаже за това, че е толкова скучен и толкова секси и въобще за всичко, по дяволите. Още преди Микаел да се осъзнае, тя го яхна в леглото и свърши, два пъти.

Двамата лежаха един до друг и дишаха тежко. Той я галеше по косата и шепнеше мили, нежни думи, точно както се очакваше от него, а в гласа му нямаше фалшиви нотки. Наистина му бе липсвала. Навън валеше, а платноходките обикаляха Ридарфиерден. Капките падаха по покривите. Моментът беше красив. Въпреки това Микаел потъна в мисли, което, разбира се, не убягна на Малин.

– Омръзнах ли ти вече? – попита тя.

– А? Не. Копнеех за теб – каза той и действително го мислеше.

Но, разбира се, чувстваше вина. Секундите след като си правил секс с жена, която не си виждал отдавна, не бяха време за размисли, свързани с работа.

– Кога за последно си казвал нещо искрено?

– Опитвам се да го правя доста често.

– Пак ли мислиш за Ерика?

– По-скоро за онова, за което говорихме по телефона.

– Хакерската атака.

– Това също.

– И за Лео?

– Да.

– Тогава трябва да изплюеш камъчето, мамка му. Защо всъщност се интересуваш толкова много от него?

– Дори не знам дали се интересувам от него. Просто опитвам да навържа нещата.

– Страшно разяснение, Кале Блумквист.

– Хм, да.

– Значи има нещо, което не искаш да разкриеш, заради някакъв таен източник или нещо такова? – попита тя.

– Може би.

– Идиот!

– Съжалявам.

Чертите ѝ омекнаха и тя отметна един кичур коса от челото си.

– От друга страна, аз също си мислих дълго за Лео след разговора ни – каза Малин и се зави с одеялото.

Изглеждаше просто неустоимо.

– Какво си мислеше? – попита Микаел.

– Спомних си, че по времето, когато беше толкова щастлив, той обеща да ми разкаже на какво се дължи това. После обаче този период отмина и ми се стори безсърдечно да го притискам.

– Защо си се сетила за това?

Тя като че се поколеба. Загледа се през прозореца.

– Защото щастието му едновременно ми харесваше и ме тревожеше. Беше твърде разпален.

– Може да е бил влюбен.

– Точно това го питах, но той отрече категорично. Тогава бяхме в ресторант „Риш“, което беше събитие само по себе си. Лео мразеше тълпите. Но онзи път се съгласи да излезе и всъщност щяхме да обсъждаме кой ще дойде на моето място. Но Лео беше невъзможен. Веднага щом споменех някое име, той сменяше темата и заговаряше за любовта и живота или се впускаше в изложения за музиката си. Честно казано, беше непонятно и досадно. Бил роден да харесва определени хармонии и гами, минорна секста или нещо такова. Не слушах особено внимателно. Той беше толкова щастлив и погълнат от себе си, че се засегнах и му се нахвърлих като идиот. „Какво се е случило? Трябва да ми разкажеш.“ Но той отказа да отговори конкретно. Не можел да каже, не още. Обясни само, че най-накрая се чувства у дома си.

– Може да е открил Исус.

– Лео мразеше всичко религиозно.

– Тогава какво е станало?

– Нямам представа. Знам само, че няколко дни по-късно всичко приключи също толкова бързо. Енергията му съвсем се беше изпарила.

– В какво отношение?

– Във всякакво. Беше около Коледа преди година и половина. Последният ми ден в „Алфред Йогрен“. Бях ме в офиса на Лео късно през нощта. Организирах прощално парти у дома, а той не дойде, което ме натъжи. Двамата имахме специална връзка.

Тя го погледна.

– Нямаш причина да ревнуваш.

– Не ревнувам толкова лесно.

– Знам. И те мразя за това. Нямаше да е зле понякога да го правиш, колкото да покажеш, че ти пука. Но с Лео флиртувахме, горе-долу по времето, когато те срещнах. Животът ми беше същинска каша покрай развода и сигурно затова цялото щастие, което изобщо не му беше присъщо, ме човъркаше толкова много. Както и да е, обадих му се посред нощ, а той още беше в офиса. Това ме нарани още повече. Но той ме помоли за извинение толкова сърдечно, че му простих, а щом ме попита дали искам да отида при него и да пийнем по едно преди лягане, аз веднага хукнах натам. Не знам какво очаквах. Не разбирах какво прави там толкова късно, Лео не беше работохолик. Кабинетът му – преди това е бил на баща му – е крайно необичаен. На стената виси картина на Дардел[24]. В ъгъла има бюро от Хаупт[25]. Лео понякога казваше, че се срамува от стаята. Че луксът, с който е обзаведен, е непристоен. Но когато отидох там онази вечер... Не мога да го опиша. Очите на Лео сякаш тлееха, а в гласа му имаше нещо ново, дрезгаво. Той все пак се опита да си придаде радостен вид. Усмих ваше се през цялото време, но погледът му беше изгубен и тъжен. Върху бюрото от Хаупт имаше изпита бутилка бургундско вино и две празни чаши. Очевидно бе имал посещение. Прегърнахме се, говорихме си мили работи, изпихме половин бутилка шампанско и си обещахме да поддържаме връзка. Но си личеше, че той мисли за нещо друго, затова накрая казах: „Вече не изглеждаш щастлив“. „Щастлив съм – отвърна той. – Просто...“ Не завърши изречението. Дълго време мълча. Пиеше от шампанското си. Изглеждаше абсолютно отчаян. Каза, че щял да направи голямо дарение.

– На кого?

– Не знам. Чудех се дали не му е хрумнало на момента. Като че ли веднага се засрами от думите си, така че не го разпитах. Стори ми се, че е лично, а по-нататък нещата просто не бяха същите. Накрая станах, той също се изправи, отново се прегърнахме и се целунахме малко вяло. Аз измърморих „грижи се за себе си, Лео“, излязох в коридора и зачаках асансьора. Но размислих, бях раздразнена. Що за нелепа тайнственост? Какво го беше прихванало? Исках да разбера. Но когато се върнах – имам предвид още преди да го видя – осъзнах, че не бива да съм там. Лео седеше в кабинета си и пишеше нещо върху бежов лист хартия. Личеше си, че се старае. Раменете му бяха напрегнати. В очите му имаше сълзи и сърце не ми даде да го обезпокоя. Той така и не ме видя.

– И нямаш представа за какво е ставало дума?

– Впоследствие предположих, че има нещо общо с майка му. Тя умря само няколко дни по-късно, а Лео излезе в отпуска и се отправи на дългото си пътуване. Сигурно трябваше да му се обадя и да изкажа съболезнованията си. Но както знаеш, по онова време собственият ми живот се превърна в ад. Работех денонощно на новото си работно място и се карах с бившия си. Освен това постоянно спях с теб.

– Това трябва да е било най-лошото от всичко.

– Вероятно.

– Значи, не си виждала Лео оттогава?

– Не и на живо, само кратък клип по телевизията. Постепенно бях забравила за него, или по-скоро бях потиснала спомените. Но днес, след като ми се обади...

Малин се поколеба, сякаш търсеше думите.

– Онази сцена в офиса отново изникна в ума ми – продължи тя, – но нещо в нея ми се стори не както трябва. Не можех да определя какво. Това ме човъркаше и накрая толкова се раздразних, че му се обадих. Но си е сменил номера.

– Някога споменавал ли е за психолог, застрелян при инцидент в ловната дружина на Алфред Йогрен, когато Лео е бил малък? – попита Микаел.

– А, не, какъв психолог?

– Името на психолога е Карл Сегер.

– Не ми е познато. Какво се е случило?

– Карл Сегер бил застрелян по време на лов за лосове преди двайсет и пет години в горите при Йостхамар – вероятно погрешка. Стрелецът бил Пер Фелт, финансовият директор на „Русвик“.

– Подозираш ли нещо?

– Не съвсем, или поне не още. Но си мислех, че Карл Сегер и Лео може да са били близки. Родителите са инвестирали в момчето, нали? Подготвяли са го за тестовете за интелигентност и така нататък, а четох, че Сегер е писал доста за влиянието, което оказва самочувствието върху развитието на младите хора, затова се чудех...

– Лео имаше повече самосъмнение, отколкото самочувствие – прекъсна го Малин.

– Карл Сегер е писал и за самосъмнението. Лео често ли говореше за родителите си?

– Понякога, но неохотно.

– Не звучи добре.

– Херман и Вивека сигурно са имали своите добри моменти, но според мен едно от нещастията на Лео е, че така и не е успял да им се противопостави. Така и не е тръгнал по собствения си път.

– Имаш предвид, че е станал финансист против волята си.

– Никога не е толкова просто. Една част от него трябва да го е искала. Но съм убедена, че мечтаеше да се освободи. Може би затова сцената в кабинета му ми направи такова впечатление. Стори ми се като сбогуване – не само с майка му, ами и с нещо друго, по-голямо.

– Нарече го Хамлет.

– Най-вече за да подчертая разликите между вас. Но е вярно, че Лео постоянно премисляше всичко.

– Накрая Хамлет става агресивен.

– Ха, да, но Лео никога не би...

– Какво?

Над лицето на Малин падна сянка и Микаел сложи ръка на рамото ѝ.

– Какво има? – попита той.

– Не, нищо.

– Хайде де!

– Веднъж видях Лео наистина обезумял – каза тя.

В 19,29 първите вибрации от товарния влак преминаха като шок през тялото на Фария Кази. До затварянето на вратите оставаха само шестнайсет минути. Но дотогава можеха да се случат много неща. Никой не знаеше това по-добре от нея. Отвън в коридора пазачите дрънчаха с ключовете си, чуваха се гласове, и макар да не разбираше и дума от казаното, тя отново долови вълнението, което се усещаше сред затворничките напоследък.

Нямаше представа на какво се дължи, но във въздуха се усещаше някаква припряност и се носеха слухове, че Бенито ще се махне оттук. Но нямаше нищо сигурно, не се знаеше дори дали навън вали, или не. Преди час сякаш имаше гръмотевична буря, но сега до тях достигаше единствено тътенът на железницата.

Стените се тресяха, а хората сновяха насам-натам, но като че ли не се случваше нищо сериозно. Може би тази вечер все пак щяха да я оставят на мира. Фуражките бяха нащрек. Алвар Олсен не я изпускаше от поглед и изглежда работеше денонощно. Може би най-накрая щеше да я защити. Може би всичко щеше да е наред, без значение какво се говореше по коридора. Фария се замисли за братята си, за майка си и за слънцето, което някога грееше над поляните във Валхолмен. Но не след дълго бе изтръгната от бляновете си.

В далечината се чу шляпане на пантофи, което звучеше притеснително познато. Вече нямаше съмнение. Във въздуха се понесе сладък мирис на парфюм и Фария Кази се задъха. Искаше ѝ се да пробие дупка в стената и да побегне по железопътните релси или просто да изчезне като с магическа пръчица. Но се намираше в килията си, изоставена и беззащитна, също като едно време в Сикла. Опита да мисли за Джамал. Естествено, това не помогна. Вече нямаше утеха. Товарният влак дрънчеше, стъпките се приближаваха, парфюмът пареше ноздрите ѝ. Само след няколко секунди щеше да бъде запратена в същата бездънна дупка, както винаги. Без значение колко пъти си повтаряше, че животът ѝ вече е съсипан и че няма какво да губи, Фария продължаваше да се ужасява всеки път когато Бенито се появеше на вратата и с блага усмивка ѝ предадеше поздрави от братята ѝ.

Не беше ясно дали Бенито е срещала Башир и Ра зан и дали изобщо е контактувала с тях. Въпреки това в поздрава сякаш имаше смъртна заплаха. След това задължително следваше ритуалът, при който Бенито я удряше и галеше, пипаше я по гърдите и между краката и я наричаше циганка и курва. Само че не самите докосвания и думи бяха най-лошото. Най-лошото бе чувството, че всичко това е просто прелюдия към нещо далеч по-страшно. Понякога Фария очакваше в ръката на Бенито да проблесне метал. Тук в затвора мислите за стомана я спохождаха често.

Цялата репутация на Бенито се дължеше на няколко индонезийски ками, за които се говореше, че е изковала сама по време на литания от проклятия. Твърдеше се, че камите могат да те обрекат на смърт просто като бъдат насочени към теб. Тези митове следваха Бенито по коридорите като аура, като ореол от зло, и се смесваха с мириса на парфюма ѝ. Фария многократно си бе представяла как Бенито ѝ се нахвърля с камите. Имаше и дни, когато си мислеше, че може би така би било по-добре.

Заслуша се към коридора и за миг надеждата отново се пробуди. Стъпките отвън затихнаха. Да не би някой все пак да я беше спрял? Не, след малко крачките пак отекнаха и този път Бенито не беше сама. Личеше си не само по стъпките, усещаше се по миризмата. Парфюмът се бе смесил с по-остър мирис на пот и ментови бонбони. Това беше Тине Грьонлунд, подчинена на Бенито и неин бодигард. Фария разбра, че не я очаква почивка, а точно обратното. Този път щеше да бъде страшно.

Бенито стигна до килията, като най-напред иззад вратата се подадоха бледите ѝ стъпала с лакираните нокти, подаващи се от джапанките. Ръкавите на ризата ѝ бяха навити и разкриваха татуировките ѝ. Тя беше потна и гримирана и гледаше студено, но все пак се усмихваше. Нямаше човек с по-неприятна усмивка от нейната. След нея влезе Тине и затвори вратата, въпреки че единствено пазачите имаха право на това.

– Грета и Лаурен са отвън. Никой няма да ни безпокои – каза Тина.

Бенито се приближи до Фария и пъхна ръка в джоба на панталоните си. От усмивката ѝ остана само намек. По бледото ѝ чело се появиха нови бръчици. Капка пот се стече към устните ѝ.

– Нямаме много време – каза тя. – Сигурно си чула, че фуражките ще ме местят. Затова трябва да вземем решение още сега. Ние те харесваме, Фария. Изглеждаш добре, а ние обичаме красиви момичета. Но харесваме и братята ти. Те ни отправиха много щедро предложение, така че бихме искали да знаем...

– Нямам пари – промълви Фария.

– Едно момиче може да плати и по други начини. Ние си имаме предпочитания, наша собствена валута, нали, Тине? Всъщност имам нещо за теб, Фария. Нещо, което ще ти помогне да станеш по-отзивчива.

Бенито отново бръкна в джоба си и този път се усмихна широко. В усмивката ѝ имаше нещо вледеняващо победоносно.

– Какво съм донесла, как мислиш? – продължи тя. – Не е моята Керис, поне за това можеш да си спокойна. Но все пак е нещо ценно за мен.

Тя извади черен предмет от джоба си, при което се чу щракване на метал. Миг по-късно Фария остана без дъх. Предметът беше сгъваем нож. Страхът я парализира и тя не можа да реагира, когато Бенито я сграбчи за косата и дръпна главата ѝ назад.

Острието се приближи бавно, бавно към врата ѝ и спря до сънната артерия. Бенито сякаш искаше да демонстрира къде ще нанесе смъртоносната рана. Пръскайки слюнка, тя изръмжа нещо за изкупване на греховете с кръв и за щастието на семейството. Фария не знаеше какво точно. Усещаше единствено сладникавия парфюм и парливия дъх на Бенито, който миришеше на тютюн и на нещо спарено и болно. Не беше в състояние да мисли, затова и не проумя защо в стаята нас тъпи някакво ново вълнение. После осъзна, че вратата се е отворила и затворила.

Вътре имаше още един човек. Кой? Първоначално Фария не можа да разбере. Но това беше Лисбет Саландер. Изглеждаше странно, някак разсеяно, като че бе потънала в мисли или не знаеше къде точно се намира. Не трепна дори когато Бенито се приближи до нея.

– Преча ли? – попита Лисбет.

– Проклета да съм. Кой те пусна тук?

– Момичетата отвън. Не бяха кой знае колко усърдни в опитите да ме спрат.

– Идиотки! Не виждаш ли какво държа в ръка? – изръмжа Бенито и размаха ножа си.

Лисбет го забеляза, но отново не реагира. Просто гледаше Бенито залисано.

– Хайде, махай се, курво. Иначе ще те заколя като прасе.

– Нищо подобно. Няма да имаш време да го направиш – отвърна Лисбет.

– Няма да имам време, а?

Приливна вълна от омраза заля килията и Бенито тръгна към Саландер с ножа в ръка. Но не стигна далеч. Фария така и не осъзна какво точно се случи. Видя удар с ръка, после с лакът, след което Бенито замръзна като парализирана, сякаш се бе блъснала в стена. После се строполи върху бетонния под, без дори да вдигне ръце. Настана тишина. Чуваше се единствено бученето на товарния влак навън.

Глава 6

18 Юни

Малин и Микаел лежаха плътно един до друг, облегнати на таблата на леглото. Микаел я погали по рамото и попита:

– Какво се случи?

– Лео пощуря. Случайно да ти се намира хубаво червено вино? Ще ми е нужно.

– Мисля, че имам едно „Бароло“ – каза той и се надигна.

Когато се върна с бутилката и две чаши, Малин седеше и гледаше разсеяно през прозореца. Дъждът продължаваше да вали над Ридарфиерден. Над водата се носеше лека мъгла, а в далечината се чуваха сирени. Микаел наля вино и целуна Малин по бузата и по устата. Тя започна да разказва, а той придърпа одеялото над телата им.

– Знаеш, че синът на Алфред Йогрен, Ивар, сега е изпълнителен директор, въпреки че е най-младият нас ледник на Йогрен. Той е само три години по-голям от Лео и двамата се познават от малки. Но не може да се каже, че са приятели. По-скоро се мразят.

– На какво се дължи това?

– На съперничество, комплекс за малоценност и какво ли не. Ивар знае, че Лео е по-интелигентният от тях. Знае, че Лео вижда отвъд лъжите и фалшивите му хвалебствия. Това го комплексира, и то не само интелектуално. Ивар постоянно се храни в скъпи ресторанти и е станал дебел и разплут. Още няма четиресет, но изглежда като чичко, докато Лео тича редовно и в най-добрите си мигове може да пробяга двайсет и пет километра. От друга страна, Ивар е по-настоятелният и силният, и...

Малин направи гримаса и отпи от виното си.

– Какво?

– Понякога се срамувам, че и аз бях част от всичко това. Ивар най-често беше приятен човек, малко комичен и груб, но приятен. Друг път обаче се държеше отвратително и беше ужасна гледка. Според мен се страхуваше, че Лео ще заеме мястото му като изпълнителен директор. Мнозина, дори хора от ръководството, искаха това. През последната ми седмица в компанията – малко преди среднощната ми среща с Лео – тримата имахме съвещание. Трябваше да обсъдим кой да ме замести, но може би се досещаш, че Ивар беше раздразнен още от началото. Сигурно и той е усещал същото, което и аз – че нещо се е случило. Лео беше щастлив до нелепост, сякаш се рееше над всичко. Освен това през онази седмица почти не ходеше на работа и на Ивар започна да му кипва. Нарече го моралист, мързел, страхливец, и първоначално Лео търпеше. Просто се усмихваше, което раздразни Ивар до лудост. Започна да приказва всякакви гадости и го изби на расизъм. Нарече го циганин и татарин[26]. Беше страшно глупаво и си мислех, че Лео просто ще игнорира идиота. Но той скочи от стола си и стисна Ивар за гушата. Имам предвид наистина. Хвърлих се напред и съборих Лео на пода. Абсолютна лудница. Спомням си, че той мърмореше „по-добре сме, по-добре сме“, преди най-накрая да се успокои.

– Какво направи Ивар?

– Остана да седи шокиран на стола си и просто се взираше в нас. После се наведе напред, изглеждаше засрамен. Извини се. След това излезе и аз останах с Лео на пода.

– А какво каза той?

– Нищо, доколкото си спомням. Сега като се замисля, постъпката му беше просто ужасна.

– Не е ли ужасно и да го нарекат татарин и циганин?

– Ивар си е такъв. Превръща се в примитивен задник, когато излезе от релси. Спокойно можеше да нарече Лео отрепка или свиня. В неговия свят това е горе-долу същото. Мисля, че е наследил това от баща си. Семейството им страда от цял куп отвратителни предразсъдъци. Това имам предвид, като казвам, че се срамувам. Изобщо не биваше да започвам работа в „Алфред Йогрен“.

Микаел кимна и отпи от чашата си. Вероятно трябваше да зададе няколко уточняващи въпроса или да каже нещо утешително, но не го направи. В мислите му отново се загнезди нещо и в първия момент той не можа да разбере какво, знаеше само, че е свързано с Лисбет. После си спомни, че майка ѝ, Агнета, имаше номадски корени. Май дядо ѝ беше от номадите, поради което името ѝ се появяваше в някои регистри, които по-късно бяха обявени за незаконни.

– А да не би... – каза той накрая.

– Какво?

– ...Ивар всъщност да се изживява като по-добър?

– Най-вероятно.

– Имам предвид по кръвна линия, по рождение.

– Това би било доста странно. Трудно може да открие по-синя кръв от тази на рода Манхеймер. Какво намекваш?

– Не съм сигурен.

Малин го погледна сдържано и тъжно и Микаел отново я погали по раменете. Осъзна точно какво трябва да провери. Щеше да се разрови далеч назад във времето, дори в старите църковни архиви, ако се налагаше.

Лисбет я удари силно – може би твърде силно. Разбра го още преди Бенито да падне на пода или даже преди ударът ѝ да намери целта си. Пролича си в самата лекота и непреодолимата мощ на движението. Всеки силов спортист е стигал до същото прозрение: най-съвършеният опит е този, който почти не се усеща.

Нанесе неочаквано перфектно дясно кроше право в гръкляна на Бенито, след което ѝ удари два лакътя в скулата. После направи крачка назад. Искаше не само да освободи място за падането, ами да овладее ситуацията. Видя как Бенито се сгромолясва, без дори да се предпази с ръце. Лицето и брадичката ѝ се удариха първи в бетона, при което се чу хрущене от счупени кости. Лисбет не се бе надявала на чак такъв ефект.

Състоянието на Бенито беше лошо. Тя лежеше безжизнено по корем, а лицето ѝ бе изкривено и застинало в ужасяваща гримаса. Откъм тялото ѝ не се чуваше никакъв звук, нито дори дишане. Никой не би тъжил за Бенито Андершон по-малко от Лисбет Саландер, но смъртта ѝ би била ненужно усложнение. Освен това Тине Грьонлунд стоеше до нея.

Тине никак не приличаше на Бенито. Напротив, изглеждаше по-скоро родена да бъде контролирана и водена. Но беше висока, жилава и бърза и Лисбет трудно би могла да се справи с размаха на ръцете ѝ, особено ако ударът идваше отстрани, както сега. Лисбет успя да парира само донякъде. Ушите ѝ писнаха, бузата я заболя и тя се подготви за нов сблъсък. Но ѝ се размина. Вместо да продължи да се бие, Тине зяпна Бенито, която продължаваше да лежи и не изглеждаше никак добре.

Не ставаше дума само за кръвта, която се стичаше по пода от устата ѝ и се разклоняваше на червени струйки, които напомняха на животински нокти. Проб лемът беше в сгърченото ѝ тяло и лице. Бенито изглеж даше така, сякаш в най-добрия случай ще се нуждае от продължителни медицински грижи.

– Бенито, жива ли си? – прошепна Тине.

– Жива е – отвърна Лисбет, без да е напълно сигурна, че това е така.

И преди беше нокаутирала хора както на ринга, така и извън него, но кажи-речи, веднага след това долавяше стенания или леки движения. В килията обаче цареше тишина, която се подсилваше от зловещата отпуснатост на тялото и трептящия от напрежението въздух.

– По дяволите, тя е съвсем безжизнена – изсъска Тине.

– Не изглежда много свежа, вярно е – каза Лисбет.

Тине измърмори някаква заплаха и разклати юмруци. После изхвърча през вратата, махайки с ръце като птица. Лисбет запази разкрачената си, концентрирана стойка. Погледът ѝ се насочи към Фария Кази. Фария седеше на леглото си, облечена с твърде широка синя риза и обвила ръце около коленете си, и я гледаше озадачено.

– Ще те измъкна оттук – каза Лисбет.

Холгер Палмгрен лежеше в болничното си легло в апартамента в Лилехолмен и си мислеше за разговора с Лисбет. Смущаваше го, че все още не може да отговори на въпроса ѝ. Болногледачката му го бе игнорирала, а Холгер беше твърде немощен и болен, за да потърси документите сам. Изпитваше тежки болки в бедрата и краката и вече не можеше да се придвижва без инвалидната количка. Имаше нужда от помощ в почти всичко. В дома му непрестанно имаше някой помощник, но повечето го третираха като петгодишно дете и изглежда не харесваха или работата си, или възрастните хора като цяло. Понякога, но рядко – беше твърде горд, – съжаляваше, че отхвърли така категорично предложението на Лисбет да му осигури квалифицирана, частна помощ. Онзи ден се обърна към младата и строга Марита, в чието изражение винаги имаше известно отвращение, когато му помагаше да стане от леглото.

– Имаш ли деца? – попита я той.

– Не искам да говоря за личния си живот – сопна му се тя в отговор.

Беше се стигнало дотам, че възприемаха учтивостта му като слухтене. Старостта беше унижение, оскърб ление. Ето как Холгер гледаше на ситуацията, а преди малко, когато се нуждаеше от смяна на памперса, дори си припомни стихотворението на Гунар Екельоф „Трябва да се срамуват“.

Не го беше чел от младини, но все още можеше да го изрецитира прилично, може би не наизуст, но почти. В стихотворението ставаше дума за мъж – вероятно алтер егото на поета, – който пише предговор към смърт та си, както сам се изразява, и иска последното, което хората ще видят, преди той да си отиде, да бъде юмрук, свит сред водни лилии и мехурчета от думи, издигащи се към повърхността.

Холгер се чувстваше толкова окаяно, че стихотворението като че ли му вдъхна единствената останала надежда – упорството! Несъмнено беше вярно, че състоянието му ще се влоши и скоро ще може единствено да лежи в леглото си като зеленчук, а вероятно щеше и съвсем да изкуфее. Вярно беше също, че нямаше какво друго да очаква, освен смъртта. Но това не означаваше, че трябва да се примири – това беше посланието и утехата на стихотворението. Можеше да свие юмрук в мълчалив протест. Можеше да потъне, горд и разбунтуван срещу болките, памперсите, неподвижността и цялото унижение.

Разбира се, въпреки това животът не беше съвсем черен. Все още имаше приятели и преди всичко имаше Лисбет, както и Лулу, която скоро щеше да пристигне и да му помогне да открие документите. Лулу беше от Сомалия, едра и красива, с дълга, сплетена коса. Пог ледът ѝ беше толкова сърдечен, че му връщаше малко от самоуважението. Тя бе тази, която се грижеше за него вечер, слагаше му морфиновия пластир и ризата за спане и го завиваше. Макар и шведският ѝ още да не бе безгрешен, въпросите ѝ бяха искрени. Не говореше глупости в множествено число като: „Сега се чувстваме добре, нали?“. Чудеше се какво да следва и искаше да знае какво е направил самият Холгер с живота си и какво е мнението му. Възприемаше го като човек, не като старец без минало.

Лулу беше един от светлите лъчи в живота му и единственият човек, с когото беше говорил за Лисбет и посещението си във „Флудберя“. Свиждането беше кошмарно. Дори само вида на високата стена на затвора го накара да се разтрепери. Как можеха да пратят Лисбет на такова място? Та тя бе сторила нещо бележито. Бе спасила живота на едно дете. Недостойно беше да постъпят така и когато се срещна с нея в стаята за посещения, Холгер беше толкова разстроен, че за разлика от друг път, не внимаваше какво говори.

Попита я за драконовата татуировка. Винаги се беше чудил, пък и принадлежеше на поколение, което не разбира самото изкуство на татуирането. Защо да се декорираш с нещо, което никога не изчезва, при положение че хората непрестанно се променят и развиват?

Лисбет отговори кратко и сбито, но това беше повече от достатъчно. Той се увлече и започна да бърбори нервно и разпиляно и очевидно разпали въображението ѝ. Беше идиотско, особено като се има предвид, че самият той не знаеше за какво говори. Какво му имаше? Защо се бе държал така? Всъщност знаеше причината. Не беше просто от възрастта или от безразсъдство. Преди няколко седмици неочаквано го посети Май-Брит Турел, възрастна дама с бяла коса и птицеподобен вид. Бе някогашна секретарка на Йоханес Калдин, шефът на детското отделение в психиатричната клиника в Упсала по времето, когато Лисбет била там.

Май-Брит Турел беше прочела за Лисбет Саландер във вестниците, след което прегледала купчините записки, които наследила след кончината на Калдин. Държеше да отбележи, че никога преди не била издавала поверителна информация за пациентите. В случая обаче имало специални обстоятелства, „както знаете. С момичето са се отнасяли просто ужасяващо“. Затова Май-Брит искаше да му предостави документите, така че всичко да излезе наяве.

Холгер ѝ благодари и се сбогува. Прочете записките и се почувства най-вече потиснат. В тях се разказваше все същата тъжна история. Холгер отново научи как психиатърът Петер Телебориан връзвал Лисбет със затягащи колани и я подлагал на тежък тормоз. Документите не съдържаха нищо ново, или поне така му се бе сторило, но може би грешеше. Няколко невнимателни думи в стаята за посещения бяха достатъчни за Лисбет и сега тя очевидно бе осъзнала, че е била част от държавно изследване. Каза, че знаела за други деца, участвали в изследването, както от предходното, така и от следващото поколение. Това, което не бе открила, бяха имената на отговорните. Изглежда, някой се бе постарал те да не фигурират в цифровизираните архиви.

„Можеш ли пак да погледнеш и да видиш дали няма да откриеш нещо?“, бе го помолила тя по телефона, и той определено щеше да го направи веднага щом Лулу дойдеше да му помогне.

От пода се разнесе хриптящ звук и още преди да могат да се различат отделни думи, Фария Кази осъзна, че това са проклятия и заплахи. Погледна надолу към Бенито. Тя лежеше по корем с разперени ръце. Нито една част от тялото ѝ не помръдваше, нито дори някой пръст; нищо, освен главата ѝ, която се отдели на сантиметър от земята, и очите, които се взираха косо в Лисбет Саландер.

– Моята Керис е насочена към теб!

Гласът ѝ беше толкова неясен и дрезгав, че почти не звучеше човешки. В мислите на Фария думите се смесиха с кръвта, която бликаше от устата на Бенито.

– Камата сочи към теб. Мъртва си.

Това беше смъртна присъда. За миг Бенито като че възвърна част от превъзходството си. Но на Лисбет Саландер изглежда не ѝ пукаше. Отговори небрежно, сякаш слушаше с половин ухо:

– Ти си тази, която прилича на умряла, не е ли така?

За нея Бенито сякаш вече не съществуваше. Вместо това тя нададе ухо към коридора и Фария внезапно проумя защо. Към тях се приближаваха тежки, бързи стъпки. Някой се задаваше към килията ѝ и в следващия миг отвън се чуха гласове, ругатни и думите: „Мръднете се, по дяволите!“. Вратата се отвори широко и на прага застана главният надзирател Алвар Олсен. Беше облечен с обичайната си синя униформа и дишаше тежко, сякаш беше тичал.

– Боже господи, какво се е случило? – попита той.

Погледът му обикаляше между проснатата на пода Бенито, изправената над нея Лисбет и седналата на леглото Фария.

– Боже господи, какво се е случило? – повтори надзирателят.

– Виждаш ли какво има на пода? – отговори Лисбет Саландер.

Алвар погледна надолу и забеляза сгъваемия нож, който лежеше в една вадичка кръв до дясната ръка на Бенито.

– Какво, по дяволите? – възкликна той.

– Точно така, някой е прекарал нож през детекторите за метал. Това означава, че персоналът в голям затвор като този всъщност няма никакъв контрол и по никакъв начин не е успял да предпази застрашена зат ворничка.

– Но това... това тук – смотолеви Алвар, който не беше на себе си, и посочи челюстта на Бенито.

– Това е каквото трябваше да направиш ти, и то отдавна, Алвар.

Алвар се бе вторачил в Бенито, която лежеше на пода с измъчена и разбита физиономия, а от устата ѝ течеше кръв.

– Моята Керис е насочена към теб, Саландер. Ще умреш, Саландер, ще умреш – изсъска тя, при което Алвар започна сериозно да се паникьосва.

Натисна алармения бутон, закрепен за колана му, и същевременно с това се провикна за помощ.

– Тя ще те убие – каза той.

– Това си е мой проблем – отвърна Лисбет. – По петите ми е имало и по-големи гадове.

– Няма по-голяма гад от нея.

По коридора вече се чуваха стъпки. Да не би онези идиоти през цялото време да са били наблизо? Алвар не би се учудил, ни най-малко. У него закипя жесток гняв. Помисли за Вилда и заплахите на Бенито, както и за цялото отделение, което се беше превърнало в срамно петно. Погледна пак към Лисбет Саландер и си припомни думите ѝ: това, което самият той отдавна трябваше да е направил. Инстинктивно почувства, че трябва да предприеме нещо. Да възвърне достойнството си. Но нямаше за кога. Колегите Хариет и Фред нах луха вътре и замръзнаха на място. Огледаха килията. Точно както и Алвар преди малко, двамата се взряха в Бенито и също като него чуха шепота, който се носеше от устата ѝ като заклинание, с тази разлика, че вече не можеха да се различат отделни думи. Единствено сричките Ке и Кри се чуваха ясно в зловещите тиради на Бенито.

– O, shit! – извика Фред. – O, shit!

Алвар направи крачка напред, прокашля се и едва тогава Фред го забеляза. Очите му бяха червени. Челото и бузите му бяха запотени.

– Хариет, ще повикаш ли лекар? – каза Алвар. – Хайде, бързо! А ти, Фред...

Не знаеше какво точно да му нареди. Искаше най-вече да спечели време и да подсили авторитета си. Но очевидно не успя, защото Фред го прекъсна със същата превъзбудена интонация.

– Това е шибана катастрофа. Какво се е случило?

– Тя се държеше заплашително – отговори Алвар.

– Ти ли я удари?

Алвар не отговори веднага. Но в този миг си спомни смразяващо точното описание на пътя до класната стая на Вилда. Спомни си, че Бенито знаеше дори цвета на гумените ботуши на дъщеря му.

– Аз... – започна той.

Колебаеше се. Въпреки това веднага усети, че в думата аз има нещо, което едновременно го плаши и прив лича. Хвърли бърз поглед към Лисбет Саландер. Тя поклати глава, сякаш разбираше точно какво си мис ли. Но не... Всичко или нищо. Това беше правилното решение, чувстваше го.

– Нямах друг избор.

– По дяволите, изглежда зле. Бенито, Бенито, как си? – смотолеви Фред, което преля чашата след всички месеци, през които се бяха скатавали и си бяха затваряли очите.

– Вместо да се тревожиш за Бенито, трябва да те е грижа за Фария ей там – изръмжа Алвар. – Позволихме цялото отделение да бъде отровено и съсипано. Виждаш ли ножа на пода? Виждаш ли го? Бенито е успяла да го вкара тук вътре. Внесла е смъртоносно оръжие в затвора и тъкмо щеше да нападне Фария, когато аз...

Той отново се поколеба. Търсеше правилните думи. Сякаш в този момент осъзна обхвата на лъжата си и погледна едва ли не отчаяно към Лисбет Саландер, надявайки се да бъде спасен. Но спасението не дойде от нея.

– Тя щеше да ме убие – каза Фария Кази и посочи малкия разрез на врата си, което вдъхна на Алвар нови сили.

– Какво трябваше да направя? Да изчакам да видя какво ще стане? – изръмжа той и се почувства по-добре, въпреки че все по-ясно осъзнаваше какъв риск е поел.

Но вече нямаше връщане назад. Пред килията вече се събираха други затворнички. Мнозина дори напираха да влязат вътре. Ситуацията излизаше извън контрол, а в коридора се чуваха развълнувани гласове. Някои дори ръкопляскаха. Сред затворничките започна да се разпростира чувство на облекчение и освобождение. Една жена извика от щастие, а гласовете се превърнаха в глъчка, в звукова завеса с нарастваща сила, като след кръвожаден боксов двубой или борба с бикове.

Но възгласите не бяха само радостни. Чуваха се и заплахи, които, изглежда, не бяха насочени към него, ами към Лисбет Саландер, сякаш вече бяха плъзнали слухове за това какво се е случило в действителност. Алвар осъзна, че трябва да действа, да бъде решителен. Заяви на висок глас, че полицията ще бъде информирана. Знаеше, че от другите отделения се задават още надзиратели, както всеки път, когато се включеше алармата. Замисли се дали да не прибере затворничките по килиите още сега, или пък да изчака подкрепленията. Пристъпи напред към Фария Кази и нареди на Хариет и Фред да се погрижат тя да бъде прегледана от лекар и психолог. После се обърна към Лисбет Саландер и ѝ каза да го последва.

Отиде в коридора заедно с нея, минавайки покрай развълнуваните затворнички и пазачи, които се мъчеха да минат по-напред. За миг си помисли, че неспокойст вието ще излезе извън релси. Жените наоколо крещяха и посягаха към тях. Отделението беше на ръба на бунта. Напрежението и отчаянието, които от толкова време къкреха под повърхността, сега като че бяха на път да експлодират. С неимоверни усилия Алвар успя да отведе Саландер в килията ѝ и да затвори вратата след себе си. Някой започна да блъска отвън. Колегите му крещяха и призоваваха затворничките да спазват реда. Сърцето му биеше силно. Устата му беше пресъхнала и той не знаеше какво да каже. Лисбет дори не се обърна към него. Просто се загледа към бюрото си и прокара ръка през косата си.

– Предпочитам да поемам отговорност за постъпките си – каза тя.

– Исках да те предпазя.

– Глупости! Искаше да се почувстваш като малко по-добър човек. Но няма нищо. Сега можеш ли да си вървиш?

Алвар искаше да каже още нещо. Искаше да даде обяснение за действията си. Но осъзна, че би било нелепо. Обърна се и чу Лисбет да промърморва зад гърба му:

– Ударих я в гръкляна!

Гръкляна, помисли си той, заключи вратата и си запроправя път през хаоса в коридора.

Холгер Палмгрен чакаше Лулу, като междувременно опитваше да си припомни какво точно пишеше в документите. Възможно ли бе там наистина да се крие нещо ново или сензационно? Трудно му беше да го повярва. Най-интересното в тях – нещо, което самият той знаеше отдавна – беше информацията, че е имало планове Лисбет да бъде пратена в приемно семейство като малка, когато ситуацията с баща ѝ и издевателствата му над Агнета са били най-страшни.

Е, скоро щеше да разбере. През четирите дни в седмицата, когато беше работа, Лулу винаги пристигаше точно в девет, а днес именно тя беше на смяна. Холгер копнееше да я види. Лулу щеше да го подготви за лягане, да му сложи морфиновия пластир, да се погрижи за него и да вземе документите от най-долното чекмедже на бюрото във всекидневната, където тъкмо тя ги бе оставила след посещението на Май-Брит Турел.

Холгер си обеща да ги прочете с възможно най-бис тър ум. Може би съдбата щеше да му окаже привилегията да помогне на Лисбет за последно. Изстена. Болките отново прорязаха бедрата му. През тази част от денонощието го болеше най-много и той отправи молитва: „Скъпа, прекрасна Лулу. Имам нужда от теб. Ела“. И наистина полежа пет, десет минути, барабанейки със здравата си ръка по одеялото, преди откъм стълбището да отекнат стъпки, които му се стори, че разпознава.

Вратата се отвори. Да не би Лулу да бе подранила с двайсет минути? Чудесно! Само че от прага не долетя весел поздрав, не се чу „Добър вечер, старче“, а само тихите стъпки на нечии крака, които се приближаваха към спалнята. Холгер се изплаши, което беше нетипично за него. Това бе едно от предимствата на възрастта му. Вече нямаше много за губене. Но сега го обзе тревога, може би именно заради документите. Искаше да ги прочете и да помогне на Лисбет. Ненадейно отново бе открил нещо, заради което да живее.

– Ехо – викна той. – Ехо?

– Божке, буден ли си? Надявах се, че спиш.

– Никога не спя, когато ти ще идваш – каза той, осезаемо облекчен.

– Изобщо даваш ли си сметка колко изморен беше през последните дни? По едно време се уплаших, че посещението в затвора ще те довърши – отвърна Лулу и влезе в стаята.

Носеше шарена африканска рокля, очите ѝ бяха гримирани, а устните начервени.

– Толкова зле ли съм бил?

– Почти не можеше да се говори с теб.

– Извинявай, нещата ще се подобрят.

– Ти си любимецът ми, знаеш го, а единственият ти недостатък е, че постоянно се извиняваш.

– Извинявай.

– Ето.

– Какво става, Лулу? Днес изглеждаш особено прив лекателно.

– Ще се виждам с един мъж от Вестерханинге. Представяш ли си? Той е инженер и има къща и ново волво.

– Той те ухажва, разбира се?

– Надявам се – каза тя и намести краката и бед рата му.

После се увери, че се е облегнал удобно на възглавницата, и повдигна болничното легло, така че Холгер да се изправи до седнало положение.

Докато подвижната част се издигаше с глухо бръмчене, Лулу продължи да разправя за мъжа от Вестерханинге, който се казвал Роберт или може би Ролф, Холгер не чу добре. Лулу сложи ръка на челото му.

– Потен си, глупчо. Трябва да те изкъпя.

Никой не можеше да каже глупчо толкова нежно, колкото Лулу. Обикновено Холгер обичаше да си бъбри с нея, но сега беше нетърпелив. Погледна към безжизнената си лява ръка. Изглеждаше по-жалко от всякога.

– Извинявай, Лулу. Може ли първо да направиш нещо друго за мен?

– Винаги твоите услуги.

– Винаги на твоите услуги – поправи я той. – Нали се сещаш за документите, които прибра в бюрото, можеш ли да ги извадиш отново? Ще трябва да ги прочета още веднъж.

– Нали каза, че са ужасно четиво?

– Така е. Но въпреки това трябва отново да ги прегледам.

– Разбира се, разбира се, ще ги взема.

Тя излезе от стаята, а когато се върна, носеше по-голяма купчина хартия, отколкото Холгер си спомняше да е получавал. Може би Лулу бе взела и разни други документи погрешка. Той отново се притесни или защото в записките можеше да няма нищо ценно, или пък защото можеше да има, което би накарало Лисбет пак да забърка някоя каша.

– Днес изглеждаш по-свеж, Холгер. Но си нещо разсеян, нали? Отново ли мислиш за тази Саландер? – попита Лулу и остави купчината на нощното шкафче до книгите и шишенцата му с лекарства.

– Да, позна. Беше ужасно да я видя в затвора.

– Разбирам.

– Можеш ли да ми донесеш четката за зъби и да ми сложиш морфиновия пластир, и така нататък? И да преместиш краката ми малко наляво. Като че ли в цялата долна част на тялото ми...

– ...са забити ножове – допълни тя.

– Точно така, ножове. През цялото време ли го повтарям?

– Почти през цялото.

– Виждаш ли, започвам да изкуфявам. Но после искам да прочета документите, а ти можеш да бягаш при твоя Рогер.

– Ролф.

– Ролф, точно. Надявам се да е мил. Най-важното е човек да е мил.

– Наистина ли? Ти така ли си избирал жените си, по това колко са мили?

– Във всеки случай щеше да е по-добре, ако бях постъпвал по този начин.

– Всички така говорите и после хуквате след първата хубавица.

– А, не, не смятам така.

Вече не следеше разговора особено внимателно. Помоли Лулу да му подаде документите. Не можеше да ги вдигне със здравата си ръка, която също не беше кой знае колко функционална. Започна да чете, а Лулу разкопча ризата му и му сложи пластира. От време на време се откъсваше от документите, за да може Лулу да продължи с работата си. Също така се чувстваше длъжен да казва по нещо мило и окуражително. Сбогува се с нея много топло и ѝ пожела успех с нейния Ролф или Рогер.

След това продължи да чете и да прелиства. Това бяха, точно както си спомняше, предимно изявления на психиатъра Петер Телебориан – протоколи от лечения с различни лекарства; съобщения за таблетки, които не са били изпити; доклади от терапии, по време на които пациентката е мълчала и се е инатила; решения за принудителни мерки; консултации с по-горна инстанция; инструкции и препратки в отговор; нови принудителни мерки; суховати, но все пак ясни индикации за чист садизъм. Все неща, които дълго време бяха измъчвали Холгер.

Но не откри нищо за това, от което се интересуваше Лисбет. Може би все пак бе проявил невнимание? Реши да прочете всичко още веднъж, като за всеки случай този път взе лупата си. Внимателно огледа всяка страница и накрая се спря на нещо. Не беше много, само две дребни засекретени бележки от Телебориан, писани по времето, когато Лисбет тъкмо е била приета в клиниката в Упсала. Но все пак те съдържаха точно това, което Лисбет го бе помолила да потърси – имена.

Първата гласеше:

Позната от по-рано от Регистъра за изследвания на генетиката и социалната среда, РИГОС. Участвала в Проект 9. (Резултат: Недостатъчна информация.) Решение за пращане в приемно семейство, взето от професора по социология Мартин Стейнберг. Невъзможно за изпълнение. Склонна към бягство. Изобретателна. Сериозен инцидент с Г в апартамента на Лундагатан – избягала само на шест години.

Избягала само на шест години? За тази случка ли бе говорила Лисбет в затвора? Така трябваше да е, нали? А дали „Г“ беше жената с рождения белег на шията? Възможно беше! Но не пишеше нищо повече, така че не можеше да се каже със сигурност. Холгер потъна в мисли. След малко прочете бележката повторно и все пак се усмихна леко. Изобретателна, бе написал Телебориан. Това беше единствената позитивна дума, която този идиот някога беше отправял по адрес на Лисбет. Понякога дори едно магаре може да... Но, разбира се, нямаше причина да се усмихва. Бележката потвърждаваше, че като малка Лисбет е била близо до това да бъде пратена в друго семейство. Холгер се зачете нататък:

Майката, Агнета Саландер, е с тежко мозъчно увреждане след удар в главата. Приета в клиника „Епелвикен“. По-рано имала среща с психолога Хилда фон Кантерборг. Смята се, че тя е нарушила професионалната тайна и я информирала за Регистъра. Да не се допуска да посещава пациентката. Професор Стейнберг и Г са предвидили и други мерки.

Професор Стейнберг, помисли си той. Мартин Стейнберг. В името имаше нещо познато, нали? С мъка – както правеше всичко понастоящем – Холгер взе мобилния си телефон и потърси името в търсачката за изображения на Гугъл. Разпозна го веднага. Как бе могъл да не се сети по-рано? Не че с Мартин бяха особено близки. Но се бяха срещали, като първият път беше може би преди двайсет и пет години, когато Стейнберг беше вещо лице по време на процес, в който Холгер защитаваше млад мъж, идващ от проблемна среда и обвинен, че е нападнал баща си.

Спомняше си колко се зарадва, че има такъв авторитет на своя страна. Стейнберг участваше в редица престижни комитети и комисии. Вярно, възгледите му се оказаха доста остарели и непреклонни, но несъмнено свърши добра работа. Помогна на Холгер да оправ дае клиента си и след съдебното заседание двамата седнаха на по чашка, а впоследствие се бяха срещали още няколко пъти. Тъй като вече се познаваха, може би Холгер щеше да успее да изкопчи това-онова от него.

Лежеше по гръб в болничното си легло, подпрял голямата купчина документи на гърдите и корема си, и опитваше да мисли ясно. Непредпазливо ли би било да му се обади? В един момент му се струваше, че е така, а в следващия отхвърляше тази мисъл. Лежа може би десет, петнайсет минути, размишлявайки над въпроса. Междувременно морфинът започна да действа и болката в бедрата вече се усещаше по-скоро като пробождане с карфица, отколкото с нож. Дали все пак да не му звъннеше? Лисбет го бе помолила за помощ, така че трябваше да се постарае, не беше ли така? Наистина искаше да свърши нещо полезно, след като най-накрая документите бяха пред него, затова си намисли стратегия. После се обади и когато прозвуча сигнал свободно, погледна часовника. Беше десет и двайсет вечерта, което си беше малко късно, но не прекалено, помисли си. Във всеки случай трябваше да внимава. Само че куражът му се изпари още щом строгият, авторитетен глас на Стейнберг се чу в слушалката. Холгер трябваше да се напрегне, за да отговори достолепно и обръгнало.

– Моля за извинение – каза той. – Но имам въпрос.

Мартин Стейнберг всъщност не беше недружелюбен, но все пак звучеше предпазливо. Не омекна дори когато Холгер го поздрави за всички престижни позиции и почетни назначения, за които пишеше в Уикипедия. От своя страна, както подобаваше, професорът се поинтересува от здравословното състояние на Холгер.

– Какво да кажа на моите години? Остава ми само да се радвам, че тялото все още ме боли и напомня за себе си – отвърна Холгер и опита да се засмее.

Мартин Стейнберг опита да се засмее с него, а пос ле двамата размениха няколко думи за добрите стари времена. След това Холгер обясни защо се обажда. Каза, че с него се е свързал един клиент и във връзка с това би искал да разбере какви са били работните задължения на Стейнберг в така наречения Регистър. Това беше грешка. Въпросът моментално породи тревога. Стейнберг като че опита да я прикрие, но въпреки това си пролича, че е изнервен.

– Изобщо не разбирам за какво говориш – каза професорът.

– Наистина ли? Колко странно. Тук пише, че си вземал решения за властите.

– Къде го пише?

– В документите, които получих – каза Холгер, вече по-уклончиво и отбранително.

– Трябва да знам къде точно. Защото това звучи абсолютно нелепо – продължи Стейнберг изненадващо остро.

– Аха, ами ще трябва да погледна по-внимателно.

– Наистина трябва да го направиш.

– Или в ума ми са се преплели няколко различни неща. Би било типично за мен – каза Холгер.

– Е, случва се – отвърна Стейнберг, опитвайки да звучи приятелски и дори небрежно.

Но очевидно беше разтърсен и не успя да го скрие, а най-лошото беше, че разбра, че се е издал. Ето защо предприе ненужна отбранителна мярка:

– Възможно е и в документите ти да има изцяло погрешна информация. Кой е клиентът, който те е потърсил?

Холгер смотолеви, че не можел да му каже, и се постара да приключи разговора възможно най-бързо. Но още преди да затвори, осъзна, че обаждането ще има последици. Как можеше да е такъв идиот? Искаше да помогне, а вместо това забърка каша. Времето минаваше и над Лилехолмен падна нощ, което не го накара да се почувства по-добре. Безпокойството и разкаянието му нараснаха и се смесиха с болките в гърба и бедрата, а той не спираше да се обвинява, че е безразсъден и побъркан.

Горкият стар Холгер Палмгрен.

Глава 7

19 Юни

Неделя сутринта Микаел Блумквист се събуди рано и стана тихо от леглото, за да не разбуди Малин. Сложи си дънки и памучна риза, направи си силно капучино и изяде един сандвич, докато прелистваше сутрешния вестник.

После седна пред компютъра си и се зачуди как да започне. Нямаше представа. През годините се беше ровил във всичко възможно: архиви, дневници, бази данни, съдебни документи, микрофилми, стари томове, описания на имущество, декларации, финансови отчети, завещания, данъчни календари[27].

Беше изисквал преразглеждане на решения за поверителност, позовавайки се на принципа на публичността или пък на защитата на информаторите. Беше намирал вратички и заобиколни пътища. Буквално се беше ровил в кофи за боклук, с часове беше разглеждал стари снимки, беше редил пъзели от противоречиви свидетелски показания и беше бродил из мазета и хладилни помещения. Но никога не беше проверявал дали някой е осиновен, или роден извънбрачно. Рядко считаше, че това му влиза в работата, и сега също не беше сигурен дали случаят е такъв. Въпреки това се довери на инстинкта си. Ивар Йогрен бе нарекъл Лео циганин и татарин, а това не бяха просто стари и неприятни расистки обиди. Реакцията беше странна. Ако онзи идиот намекваше за потекло и уж по-шведска кръв, то семейство Манхеймер беше далеч пред рода Йогрен във всяко отношение. Родословното им дърво се разклоняваше далеч назад, чак до седемнайсети век. Не беше невъзможно в миналото да се крие нещо, което да си струва да се провери.

Микаел потърси няколко ключови думи в интернет и се усмихна. Не знаеше защо, но генеалогията очевидно се беше превърнала в обществено движение. Съществуваха какви ли не архиви, в които да търси. Фантастично беше колко много стари църковни книги, протоколи от преброявания на населението и данни за емигранти и имигранти бяха сканирани и цифровизирани. Това си беше златна мина. А ако някой искаше да се върне далеч назад, отвъд историята на цивилизацията, чак до прародителите ни в Африка, то можеше да го стори чрез генетичните бази данни. Ако човек имаше пари и търпение, можеше да проследи странстванията на предците си през хилядолетията, степите и континентите.

Но положението със скорошните осиновявания не беше толкова добро, тъй като имаше седемдесетгодишен период на поверителност. Вярно, човек можеше да обжалва в апелативния съд, но само ако случаят е особено наболял, а любопитните журналисти, които дори не знаят какво търсят, едва ли влизаха в това число. Официално вратата пред него беше затворена, но той знаеше по-добре от всекиго, че винаги има и друг начин да влезеш някъде. Оставаше да измисли как.

Часът беше седем и половина сутринта. Малин спеше на двойното легло, а небето над Ридарфиерден предвещаваше хубав ден. След няколко часа щяха да отидат да слушат Лео Манхеймер във „Фотографиска“ до Стадсгордскайен. Но преди това Микаел искаше да проучи миналото на Лео. Само че работата не вървеше особено добре, не му помагаше и това, че беше неделя. Всичко беше затворено, а и той бе принуден да признае: след дългия разговор с Малин вчера беше започнал да симпатизира на човека. Но сега това нямаше значение, не смяташе да се отказва. Ако разбираше правилно, първо трябваше да поиска от Държавния архив да му предоставят кръщелното свидетелство на Лео. Ако не му разрешеха да го прочете, това щеше да е индикация, че подозренията му не са били безпочвени. Кръщелното можеше да бъде засекретено и по други причини, не само поради осиновяване, така че на Микаел щеше да му се наложи да издири църковните досиета[28] на Лео и родителите му и да ги сравни. В тези досиета – които само по изключение биваха засекретявани – имаше информация за промените в географското местоположение. Ако при раждането му Лео и родителите не бяха записани в една и съща енория, а именно Вестерлед в Нокебю, това би било ясен знак. Херман и Вивека не биха могли да бъдат биологичните му родители.

Ето защо Микаел написа молба да получи кръщелното на Лео от Държавния архив, както и църковните досиета на него и родителите му. Само че така и не изпрати имейла, защото се притесняваше от собственото си име. За мнозина то служеше като предупредителен сигнал. Хората винаги се чудеха защо се интересува от дадено нещо. Плъзваха клюки: „Микаел Блумквист беше тук и слухтеше“. Мълвата за запитването му несъмнено щеше да стигне до много хора, а това не беше добре – стига в тази история наистина да имаше нещо гнило. Реши вместо това утре сутринта да се обади в Държавния архив и да се възползва от принципа на публичността, който му позволяваше да изисква информация анонимно.

Между другото, Холгер Палмгрен може би вече знаеше отговора. Той, противно на всякакви очаквания и вероятно в разрез с всички съвети на лекарите, беше посетил Лисбет във „Флудберя“. Във всеки случай би било приятно да поговори с него и да провери как е. Микаел взе телефона си и отново погледна часовника. Дали не беше твърде рано? Не, не, Холгер винаги се будеше в осем, без значение дали е празник, или делник, така че Микаел позвъни. Не се получи. Изглежда, имаше някакъв проблем с телефона на стария мъж. Глас в слушалката съобщи, че в момента номерът не бил в употреба. Микаел пробва стационарния номер на Холгер. Отново не получи отговор и тъкмо се канеше да опита отново, когато чу стъпките на боси женски крака зад себе си и се обърна с усмивка.

Холгер Палмгрен също бе открил, че мобилният му не работи, което никак не го учуди. Нищо не работеше, начело с него. Състоянието му беше окаяно. Още от малките часове лежеше буден, в плен на спазми и болки. Какво, за бога, се случваше с него?

Чувстваше се все по-уверен, че вчерашният разговор беше голяма грешка. Може би Стейнберг беше чиста проба бандит, без значение в колко комитети и комисии участваше. Беше достатъчно дори само това, че професорът е подписал решение Лисбет да бъде пратена в приемно семейство против волята на момичето и майката. Само това!

О, господи, боже мой, колко беше глупав. Какво да прави? На първо време трябваше да се обади на Лисбет и да обсъди въпроса с нея. Но ето, телефонът му не работеше. Холгер бе спрял да използва стационарната линия, защото в последно време по нея го търсеха само продавачи и хора, с които не искаше да разговаря. А дали не беше дръпнал кабела?

С много усилия успя да се обърне и видя, че кабелът наистина не е включен. Дали можеше да го пъхне обратно? Протегна се колкото можа, подпрял гърди на облегалката, и със сетни сили успя да го включи. Пос ле известно време лежа задъхан, преди да вдигне стария телефон от нощното шкафче. Имаше сигнал. Това беше добро начало. Отново се почувства дееспособен, обади се на телефонната централа и помоли да го свържат със затвор „Флудберя“. Не очакваше да разговаря с някой шампион по дружелюбност, но въпреки това остана втрещен от арогантността, с която бе посрещнато обаждането му.

– Името ми е Холгер Палмгрен – каза той възможно най-авторитетно. – Аз съм адвокат. Бъдете така добър да ме свържете с отговорните лица в отделението с повишено ниво на сигурност. Въпросът е от жизненоважно значение.

– Тогава ще почакате.

– Няма никакво време за губене – изръмжа той.

Въпреки това се наложи да чака и едва след редица прехвърляния и забавяния успя да се свърже с една надзирателка от отделението, която се казваше Хариет Линдфорш. Хариет говореше лаконично и строго, но той подчерта сериозността на положението. Каза, че иска веднага да разговаря с Лисбет Саландер. Отказът ѝ го накара да изтръпне. Не само заради изнервената интонация, ами и заради думите „особено предвид нас тоящата ситуация“.

– Случило ли се е нещо? – попита той.

– С нейния адвокат ли работите?

– Не. Или да.

– Това не беше ясен отговор.

– Не съм пряко замесен.

– Тогава ще трябва да се обадите по-късно – каза Хариет Линдфорш и затвори.

Холгер не беше на себе си. Удари леглото със здравата си ръка. Представяше си, че са се случили всякакви ужаси, и си мислеше, че вината е негова. Опита да се осъзнае и да не изпада в диви спекулации, но това не помогна. Защо, по дяволите, беше толкова недъгав?

Трябваше просто да се изправи и да овладее ситуацията. Само че пръстите му бяха криви и сковани, а тялото сгърчено и наполовина парализирано. Не можеше дори да се качи на инвалидната си количка без чужда помощ и тогава го влудяваше. Ако изминалата нощ беше пътят му към Голгота, то сега Холгер се чувстваше като разпнат, а проклетият матрак беше неговият кръст. Вече дори Екельоф и свитият му сред лилиите юмрук не му носеха утеха. Погледна телефона. Беше му се сторило, че някой го търси, докато чакаше да го свържат с отделението на Лисбет, и съвсем вярно, Микаел Блумквист му беше звънял и бе оставил съобщение. Чудесно, Микаел би могъл да му помогне и да направи нещо с информацията. Холгер набра номера му. Никой не вдигна, но Холгер продължи да опитва, отново и отново, и накрая гласът на Микаел прозвуча в слушалката. Беше запъхтян и Холгер веднага усети, че задъхването на Микаел е от доста по-приятен характер от това, което измъчваше самия него.

– Притеснявам ли те? – попита той.

– Съвсем не – отговори Микаел.

– Гости ли имаш?

– Не, не.

– Напротив – чу се женски глас някъде отстрани.

– Не ядосвай дамата.

Дори в кризисна ситуация Холгер беше натрапчиво учтив.

– Прав си – отвърна Микаел.

– Ами погрижи се за нея. Аз ще звънна на сестра ти.

– Не, не!

Микаел явно бе доловил притеснения тон в гласа му.

– Търсих те – продължи той. – Видял си се с Лисбет, нали?

– Да, и се тревожа за нея – каза Холгер колебливо.

– Аз също. Какво си чул?

– Аз...

Холгер си спомни някогашния съвет на Микаел да не обсъжда деликатни въпроси по телефона.

– Да?

– Изглежда отново се е разровила в нещо – отговори той.

– Какво?

– Нещо от детството ѝ. Но по-лошото е, Микаел, че май постъпих като глупак. Исках да ѝ помогна. Наистина исках. Обаче забърках голяма каша. Ако можеш да дойдеш тук, ще ти разкажа.

– Естествено, тръгвам веднага.

– Не, не тръгваш! – обади се жената.

Холгер се замисли за нея, която и да беше. Замис ли се и за Марита, която скоро щеше да нахълта и да се захване с цялата досадна и унизителна процедура, в края на която Холгер седеше преоблечен в инвалидната си количка и пиеше блудкавото си кафе с вкус на чай. Помисли си още, че най-важното в момента беше да се свърже с Лисбет.

Трябваше по някакъв начин да ѝ съобщи, че вероятно професор Мартин Стейнберг е отговарял за Регистъра за изследвания на генетиката и социалната среда.

– Може би ще е по-добре, ако дойдеш довечера след девет – каза той. – Тогава ще можем да пийнем по чашка. Днес определено ще имам нужда от това.

– Окей, добре, ще се видим довечера – отвърна Микаел.

Холгер Палмгрен затвори и отново взе старите документи за Лисбет от нощното шкафче. След това позвъни на Аника Джанини и на директора на „Флудберя“ Рикард Фагер. Не успя да се свърже нито с нея, нито с него. Няколко часа по-късно откри, че стационарният му телефон също е спрял да работи, а прилежната Марита така и не идваше.

Лео Манхеймер често си припомняше онзи октомврийс ки следобед. Тогава бе само на единайсет. Беше събота. Мама обядваше с католическия епископ, а татко беше на лов в упландските[29] гори. В голямата къща беше тихо и Лео беше сам. Дори Вендела, икономката, не беше там да го наглежда, така че той бе зарязал уроците и всички допълнителни задачи, които му бяха дали частните учителки, и вместо това седеше пред рояла. Не за да изпълнява сонати или етюди, а за да композира.

Беше се захванал с това отскоро и отзивите не бяха особено възторжени. Майка му нарече произведенията му „малки, претенциозни напъни, миличък“. Но той обичаше да създава собствена музика. Мечтаеше си за това, докато учеше и си пишеше домашните. През онзи следобед измисли една тъжна, мелодична песен, която щеше да продължи да свири през целия си живот, въпреки факта, че тя се беше оказала притеснително сходна с „Балада за Аделин“ и че Лео още тогава много добре разбираше думите на майка си. Те бяха отправени към единайсетгодишно дете, което тъкмо се бе захванало с нещо важно за него, но обективно поглед нато в тях имаше истина.

Първите му композиции бяха твърде натруфени. Тогава вкусът му още не беше достатъчно изтънчен. Не беше открил джаза, акордите му все още не бяха станали нехармонични и разпилени и преди всичко не се беше научил да използва звуците от вентилатори, насекоми, храсти, стъпки, далечни двигатели и гласове, всички тези неща, които единствено той чуваше.

Въпреки това, докато стоеше пред рояла в онзи есе нен ден, Лео се чувстваше щастлив, или поне толкова щастлив, колкото можеше да се чувства момче като него. Цял живот беше сам, макар и наблюдаван изкъсо. В действителност обичаше един-единствен човек, психолога Карл Сегер. Лео ходеше на терапия при него всеки вторник в кабинета му в Брома и често му се обаждаше тайно вечер. Карл го разбираше и се караше с родителите му заради него.

– Момчето има нужда да диша! Трябва да го оставите да бъде дете!

Естествено, нищо не излезе от това. И все пак Карл се застъпи за него. Единствено той. Той и годеницата му Еленор.

Карл и бащата на Лео бяха като деня и нощта. И все пак между тях имаше някаква връзка, която Лео не разбираше. Този ден например Карл беше отишъл на лов с него, въпреки че не обичаше да убива животни. В очите на Лео Карл беше различен от баща му и Алфред Йогрен. Не беше властна фигура, не се смееше високо и подигравателно по време на вечеря. Дори не се интересуваше от победителите в живота, а говореше повече за ексцентриците, които благодарение на отчуждението си виждаха по-ясно от останалите. Карл четеше поезия, предимно френска. Харесваше Камю и Стендал, Ромен Гари, обичаше Едит Пиаф и свиреше на флейта, обличаше се семпло, макар и донякъде заучено бохемски, и най-вече: изслушваше тревогите на Лео и беше единственият, който осъзнаваше обхвата на неговата дарба, или проклятие, в зависимост от гледната точка.

– Гордей се с чувствителността си, Лео. В теб има голяма сила. Нещата ще се подобрят, бъди сигурен.

Лео търсеше утеха в репликите на Карл и винаги копнееше за срещите им всеки вторник в четири часа. Това беше най-хубавата част от седмицата. Кабинетът на Карл се намираше в дома му на Грьонвиксвеген. Вътре имаше черно-бели, мъгливи снимки от Париж през петдесетте години, както и захабен, но мек кожен фотьойл, на който Лео седеше в продължение на час или два и говореше за всички неща, които родителите и приятелите му не проумяваха. Карл беше най-хубавото нещо в детството му, въпреки че Лео осъзнаваше, разбира се, че идеализира образа му.

Щеше да продължи да го идеализира през целия си живот и отново и отново да се връща към последните няколко часа, прекарани пред рояла в онзи октомврийс ки следобед. Спомняше си как отделяше време на всеки тон, на всяка промяна в мелодията и хармонията. Но изведнъж чу мерцедеса на баща си отвън и спря да свири.

Татко трябваше да се прибере чак в неделя вечерта, така че ранното пристигане беше притеснително само по себе си. Но това не беше всичко. На двора витаеше странно спокойствие, някакво колебание и вратата на колата се отвори с необичайна предпазливост. В следващия момент обаче, като опровержение, вратата се затръшна и във въздуха се усети гняв. Стъпките, които захрущяха по чакъла, бяха бавни и тежки. Дишането беше учестено. След малко откъм верандата се чуха въздишки и шум от разтоварване на багаж – куфара и вероятно пушките.

Извитата дървена стълба, която водеше към втория етаж, изскърца. Лео усети мрака още преди фигурата на баща му да се извиси пред вратата. Винаги щеше да си го спомня. Татко носеше зелени ловджийски панталони и черна мушама и цялото му теме беше потно. Изглеждаше разтревожен. В критични ситуации обикновено реагираше с арогантност и гняв. Сега обаче изглеждаше изплашен, а щом пристъпи напред, походката му стана колеблива. Лео се изправи несигурно и получи недодялана прегръдка.

– Съжалявам, момчето ми. Така ужасно съжалявам.

Лео никога не се бе съмнявал в искреността на думите му. Но в тях имаше и още нещо, което не беше толкова лесно за тълкуване. Долови го обаче в самата история и в неспособността на баща му да го погледне в очите. Между редовете се криеше нещо неизказано и ужасяващо. Но в онзи момент това нямаше значение.

Карл беше мъртъв и животът на Лео никога повече нямаше да бъде същият.

Въпреки хубавото време навън, на събитието на Акционерната асоциация във „Фотографиска“ присъстваха неочаквано много хора. От друга страна, времената бяха такива. Всичко, свързано с акции, привличаше публика, а тук организаторите не изкушаваха само с мечти за богатства, ами и с малко опасения. Заглавието на семинара гласеше Ще расте ли балонът, или ще се спука? Тематичен следобед за препускащите курсове на борсата и сред поканените имаше редица известни имена. Не може да се каже, че Лео Манхеймер беше основната атракция.

Но той щеше да говори първи и Микаел и Малин пристигнаха тъкмо навреме, за да видят как излиза на сцената. Бяха бързали през горещия и безветрен Стокхолм и успяха да си намерят място най-отзад вляво. Малин се чувстваше малко притеснена от това, че отново ще види Лео. Микаел, от своя страна, беше изпълнен с лоши предчувствия след разговора с Холгер Палмгрен. Почти не слушаше какво говори Карин Лаестандер, младата изпълнителна директорка на Акционерната асоциация, която държеше встъпителна реч отпред на подиума.

– Предстои ни вълнуващ ден – каза тя. – Ще чуем множество експертни анализи на състоянието на пазара. Но решихме първо да погледнем към борсата от по-философска гледна точка. Вашите аплодисменти за Лео Манхеймер, доктор по икономика и главен аналитик в инвестиционния посредник „Алфред Йогрен“.

Висок, стилен мъж със светлосин костюм и къдрава коса стана от един стол на първия ред и се качи на сцената. Първоначално всичко като че беше наред. Мъжът стъпваше решително и леко и изглеждаше точно както трябва – богат и уверен. Откъм публиката обаче се чу някакъв пронизителен, скърцащ звук. Някой бе дръпнал злощастно стола си и в същия миг Лео залитна. Лицето му посивя и той сякаш щеше да падне. Малин хвана ръката на Микаел и прошепна: „О, не“.

– Господи, Лео! Как си? – заекна Карин Лаестандер.

– Окей съм.

– Сигурен ли си?

Лео се подпря на кръглата маса на сцената и понечи да отвори една бутилка вода.

– Просто съм малко напрегнат – каза той, опитвайки да се усмихне.

– В такъв случай заповядай и добре дошъл – каза Карин Лаестандер, която като че ли не беше съвсем сигурна дали трябва да продължат.

– Благодаря много.

– Лео, обикновено...

– ...вървя малко по-стабилно.

Сред публиката се разнесе нервен смях.

– Абсолютно. Ти си като скала. Пишеш проницателни икономически анализи, но в последно време започна да описваш борсата... как да се изразя? По-философски. Наричаш я храм за вярващи.

– Е...

Лео не стигна по-далеч. Пое си дълбоко въздух и разхлаби вратовръзката си.

– Е?

– Имам предвид... това виждане дори не е мое и всъщност е доста конвенционално.

– В какъв смисъл?

– В смисъл, че...

– Да?

Той отново си пое дъх.

– Че е очевидно, че както финансовият пазар, така и религията разчитат на нашата вяра. Ако започнем да се съмняваме, и двете претърпяват крах. Това е неоспорим факт – продължи той и поизправи рамене, а лицето му възвърна малко от цвета си.

– Но ние постоянно се съмняваме – намеси се Карин. – Всъщност именно затова сме тук днес – питаме се дали се намираме в балон, или в последния етап на икономически бум.

– Съмнението в по-малък мащаб прави съществуването на борсата възможно – каза Лео. – Всеки ден милиони хора се съмняват и надяват, и анализират. Именно тяхната дейност определя курсовете. Но аз говоря за дълбокото, фундаментално съмнение.

– В Бог?

– В Бог също. Но преди всичко имам предвид съмнението в растежа и в бъдещите печалби. Няма нищо по-опасно за един високо оценен пазар от загнездването на сериозно съмнение. Страхът може да предизвика сриване на борсата и да прати света в икономическа депресия.

– Но това не е единственото съмнение, което може да има сериозни последици, нали?

– Не, възможно е да започнем да се съмняваме и в самата идея, в цялото въображаемо творение.

– Въображаемо?

– Сигурно ще провокирам някой и друг от посетителите, за което, разбира се, моля за извинение. Но финансовият пазар не е нещо, което съществува като теб и мен, Карин, или дори като бутилката вода на масата. Пазарът е мисловна конструкция. В мига, в който престанем да вярваме в него, той ще изчезне.

– Това не е ли малко преувеличено, Лео?

– Не, не, замисли се. Какво е пазарът?

– Да, какво е?

– Споразумение. Решили сме, че точно там, на онази арена, ще оставим страховете си и всичките си мечти, мисли и надежди за бъдещето да определят цените на валути, предприятия и стоки.

– Дръзка мисъл.

– И все пак не чак толкова, Карин, пък и това не прави пазара непременно по-лош или нестабилен. Много от значимите неща в живота ни, като културното ни наследство или институциите, са именно плод на човешкото въображение и разум.

– Парите ни също, разбира се.

– Определено, а сега това е по-вярно от всякога. Имам предвид... не сме като чичо Скрудж, който буквално се къпе в парите си. Дори не ги крием под матрака. Днес спестяванията ни представляват стойности, изобразени върху компютърния монитор, които постоянно се менят. И въпреки това ние разчитаме изцяло на тях. Но представи си...

Лео Манхеймер като че ли още не беше овладял напълно дишането си.

– Да?

– Представи си, че започнем да се тревожим, че тези стойности не просто се движат нагоре-надолу заедно с колебанията на пазара, ами биха могли да бъдат изтрити като цифри върху дъска. Какво ще стане тогава?

– Това ще разтърси обществото ни из основи.

– Именно, и в известна степен именно нещо такова се случи преди няколко месеца.

– Говориш за хакерската атака срещу „Файнанс Секюрити“, фирмата, която преди това се наричаше „Централа за ценни книжа“.

– Точно така. В действителност тогава бяхме изправени пред ситуация, в която за определен период от време активите ни чисто и просто не съществуваха. Нямаше ги в киберпространството и пазарът се разтресе. Кроната се срина с четиресет и шест процента.

– И все пак стокхолмската борса реагира поразително бързо и затвори всички пазари.

– Действително трябва да поздравим отговорните лица, Карин. Но сривът беше ограничен и от това, че никой в Швеция не можеше да търгува. Та нали нямахме активи. Но богатството на някои хора, бъди сигурна, се е увеличило. Именно това е най-главозамайващата мисъл. Представяш ли си колко са спечелили тези, които са отворили отрицателни позиции на борсата и после са предизвикали катастрофата? Човек трябва да обере милиони банки, за да се доближи до тези суми.

– Вярно, и за това се изписа много, включително от Микаел Блумквист от „Милениум“, когото виждам в дъното на залата. Но Лео, честно, колко сериозно беше положението всъщност?

– Реално опасността не беше голяма. „Файнанс Секюрити“ и шведските банки имат много добри бекъп системи. Но понятия като „реално“ и „обективно“ не винаги са най-важното за един пазар, който се ръководи от надежда и страх. Сериозността на ситуацията беше в това, че за известно време се усъмнихме в самото съществуване на капитала в дигиталния свят.

– Хакерските атаки бяха съчетани с масивна кампания за дезинформиране в социалните мрежи.

– О, да, заваляха фалшиви туитове за това как активите ни нямало да могат да бъдат възстановени, което показва още по-ясно, че атаката беше насочена срещу доверието ни, а не толкова срещу самите ни пари – ако двете изобщо могат да се разграничат.

– Говори се, че има сигурни доказателства, че пробивът и кампанията за дезинформация са били ръководени от Русия.

– Да, и макар че все още трябва да се въздържаме от категорични обвинения, това ни дава храна за размисъл. Може би в бъдеще агресивните войни ще се водят именно така. Малко неща биха създали такъв хаос, колкото загубата на доверие в собствените ни пари. Не бива да забравяме също, че дори не е нужно самите ние да се съмняваме. Достатъчно е други да го правят.

– Ще трябва да поясниш, Лео.

– Представи си тълпа хора, принципът е същият. Няма значение дали лично ние знаем, че ситуацията е под контрол и нищо не се е случило. Ако хората се разбягат панически, ние също трябва да побегнем. Старият Кейнс, легендарният икономист, веднъж сравнил борсата с конкурс за красота.

– Конкурс за красота?

– Да, това е популярен пример. Кейнс си представил специален конкурс, в който членовете на журито не посочват най-красивата участничка, а тази, която смятат, че ще спечели.

– А това означава?

– Означава, че трябва да забравим собствените си предпочитания и вместо това да се замислим за вкуса и мнението на другите хора. Всъщност дори не това. Трябва да се замислим коя е участничката, която другите смятат, че другите смятат за най-красива. Получава се доста сложно метаупражнение.

– Звучи объркано.

– Може би, но не е по-странно от това, което се случва във финансовите пазари всяка секунда. Борсата не е просто резултат от анализи на фундаменталната стойност на предприятията и изобщо на околния свят. Психологическите фактори също играят голяма роля. Истински психологически механизми, както и предположения. И предположения за чуждите предположения. Информацията се разглежда от всеки възможен ъгъл, защото всички искат да са една стъпка пред останалите. Да се затичат преди тях, така да се каже. И това не се е променило още от времето на Кейнс. Напротив, разрастването на роботизираната търговия прави пазарите още по-нарцистични. Машините мигновено сканират покупките и продажбите на хората и действат в съответствие с тях, като по този начин заздравяват вече съществуващите тенденции. Тук се крие значителна опасност. Едно рязко движение на борсата може светкавично да ескалира до неконтролируеми нива, а в такава ситуация често най-рационално е да се действа нерационално – да се затичаш заедно с тълпата, макар да знаеш, че това е лудост. Каква полза да стоиш и да викаш „идиоти, смотаняци, няма нищо страшно“, когато всички останали бягат презглава?

– Така е – вметна Карин. – Но ако паниката е не оправдана, пазарът се коригира, нали?

– Абсолютно. Но реакцията може да се забави и тогава няма значение колко си прав. Пак можеш да изгубиш всичко. Нека отново цитирам Кейнс: можеш да продължаваш да си прав чак докато фалираш.

– Това е доста обезсърчаващо.

– Но има надежда и тя се крие в способността на пазара да се самоанализира. Когато един метеоролог изучава времето, това не променя самото време. Но когато изучаваме икономиката, нашите предположения и анализи стават част от финансовия организъм. Ето защо борсата е като някой симпатичен невротик. Способна е да се развива и постепенно да помъдрява.

– Но в същото време е непредсказуема, нали?

– Именно, малко като мен, когато изляза на сцена. Никога не се знае накъде точно ще залитне.

Този път се чу истински смях, който някак си разкъса напрежението. Лео се усмихна предпазливо и направи крачка към ръба на сцената.

– В това отношение борсата е парадоксална – каза той. – Всички искаме да я разберем и да печелим пари от нея. Но ако наистина успеем да я проумеем, това би я променило. Окончателните модели на финансовия пазар биха се отразили на отношението ни към него и хоп, пазарът би се превърнал в нещо друго, като мутирал вирус. Можем без съмнение да кажем, че не би функционирал така, както предвижда уж пълното ни разбиране.

– Душата на борсата е в нашите различия.

– Да, нужни са купуващи и продаващи, вярващи и скептици. Именно там е ключът от палатката. Самият хор от противоречащи си гласове често прави пазара смайващо разумен и по-проницателен от когото и да било от нас, хората, които днес сме се събрали тук и които от време на време се правим на гурута от диваните на сутрешните блокове. Когато хората по цял свят, независимо един от друг, си мислят: „Как да печелим възможно най-много?”, когато има перфектен баланс между предположенията и знанието, между надеждите на купуващите и съмнението на продаващите, тогава се ражда мъдрост, възниква почти пророческо прозрение. Въпросът е чисто и просто как да преценим дали пазарът е проницателен, или пък е откачил и бяга напосоки като паникьосана тълпа.

– И как можем да разберем това?

– Там е работата – каза Лео. – Понякога – когато се хваля – казвам, че знам достатъчно много за финансовия пазар, за да съм наясно, че нищо не разбирам.

Малин прошепна в ухото на Микаел:

– Не е толкова глупав, а?

Микаел тъкмо щеше да отговори, когато телефонът му избръмча в джоба. Беше сестра му Аника. Той се сети за разговора си с Холгер, смотолеви някакво извинение и излезе навън. Беше потънал в мисли и не видя, че напускането му изглежда разтревожи Лео. Малин обаче забеляза промяната в изражението му и се вгледа напрегнато в него. Отново се замисли за нощ та, когато го видя да пише върху бежовата хартия. В тази сцена имаше нещо важно и чудновато. Сега го усети още по-силно и реши да се добере до Лео след лекцията и да го разпита.

Микаел стоеше на кея и гледаше към Гамла стан и Двореца. Морето беше спокойно, а един голям лайнер се канеше да акостира. Микаел реши да използва другия си телефон, който беше с Андроид и имаше приложението за криптиране „Сигнал“. Обади се на Аника. Тя вдигна още след първия сигнал. Звучеше задъхано и той я попита дали се е случило нещо. Аника каза, че се връща от „Флудберя“. Лисбет била разпитана от полицията.

– Обвинена ли е в нещо?

– Още не и с малко късмет ще ѝ се размине. Но положението е сериозно, Микаел.

– Ами изплюй камъчето де!

– Да, да, спокойно. Нали ти разказах за една жена, Бенито Андершон, която заплашва и използва надзирателите и затворничките и е по-голяма садистка, отколкото изобщо можех да си представя. В момента тя лежи в университетската болница в Йоребру със сериозни наранявания на челюстта и черепа, след като е била пребита в отделението.

– И това какво общо има с Лисбет?

– Нека се изразя така: шефът на отделението, Алвар Олсен, си е признал. Казва, че е бил принуден да удари Бенито, тъй като е имала нож и е била агресивна.

– Нож вътре в затвора?

– Това е страшен скандал, разбира се. Тече паралелно разследване, което да установи как е бил вкаран вътре. Ето защо бих казала, че самото нападение не е проблем. Ударът лесно би могъл да се разглежда като самозащита. Освен това думите на Алвар Олсен са подкрепени напълно от Фария Кази, бангладешкото момиче, което бях споменала. Фария твърди, че Алвар до голяма степен ѝ е спасил живота.

– И какъв е проблемът за Лисбет?

– Като начало нейните собствени показания.

– Значи е била свидетел?

– Остави ме да карам поред.

– Разбира се.

– В показанията на Фария Кази и Алвар има известни противоречия. Алвар казва, че два пъти е ударил Бенито с юмрук в гръкляна, докато според Фария той по-скоро я е ударил с лакът, след което Бенито е паднала лошо върху бетонния под. Но всъщност това не е проблем. Всички опитни следователи знаят, че хората често имат учудващо противоречиви спомени от травмиращи събития. Лошото е това, което показват охранителните камери.

– А то е?

– Драмата се е разиграла точно след седем и половина вечерта. Това е най-опасното време в отделението. Случаите на насилие са най-чести именно преди зат варянето на килиите, а Фария Кази е най-тормозената затворничка и Алвар го е знаел. Бил е наясно, но не е смеел да направи нещо по въпроса. Сам го казва. Това е една от добрите му черти, откровен е – присъствах, когато го разпитваха. Вчера в 19,32 седял в кабинета си, когато получил обаждането, на което от дълго време се е надявал. Съобщили му, че Бенито ще бъде прехвърлена в друг затвор. Само че той просто захвърлил слушалката.

– Защо?

– Защото по неговите думи точно в този момент забелязал, че е седем и половина. Разтревожил се и хукнал навън, отворил междинната врата, като въвел кода си, после се затичал по коридора на отделението. Но странното е...

– Да?

– Че точно тогава една затворничка на име Тине Грьонлунд излязла на бегом от килията на Фария Кази. В отделението наричат Тине вярното куче на Бенито. Възниква въпросът защо е бързала толкова. Защото е чула, че Алвар идва, или по някаква друга причина? Алвар казва, че изобщо не я е видял. Бил е достатъчно зает да си пробива път покрай затворничките, събрали се пред вратата на Фария. Щом все пак влязъл вътре, заварил Бенито да държи нож. Цапардосал я с всичка сила право в гръкляна. Поради правото на лично пространство в килиите няма камери, така че не можем да проверим верността на разказа му. Лично аз смятам, че той звучи искрено и добросъвестно. Но очевидно по това време Лисбет вече се е намирала в килията.

– А тя не е човек, който би оставил някой да бъде нападнат пред очите ѝ.

– И особено жена като Фария Кази. Но това не е най-лошото.

– А кое тогава?

– Настроенията в отделението, Микаел. Както става обикновено в затворите, никой не иска да говори. Но дори от разстояние се усеща, че атмосферата е нажежена. Докато минавах през столовата с Лисбет, затворничките започнаха да дрънчат с чашите си. Личи си, че я възприемат като героиня. Героиня, но също така и... обречена. Чух думите Dead woman walking[30], и макар на практика просто да повишава статуса ѝ в затвора, това все пак е сериозно. Не просто заради зловещия характер на самия израз, а защото кара полицията да се замисли. Ако Алвар Олсен е разбил челюстта на Бенито, защо Лисбет получава заплахи, а не той?

– Разбирам – каза Микаел замислено.

– В момента Лисбет е изолирана и на нея се гледа с голямо подозрение. Много фактори обаче са в нейна полза. Изглежда, никой не вярва, че толкова дребен човек като нея би могъл да нанесе такъв невъобразимо силен удар. Също така никой не разбира защо Алвар Олсен би поел вината и защо Фария Кази би подкрепяла думите му, ако не той е ударил Бенито. Но, Микаел, за толкова интелигентен човек, Лисбет се държи стъписващо неразумно.

– Какво имаш предвид?

– Тя не обелва и дума за случилото се. Заяви, че имала да каже само две неща.

– И какви са те?

– Че Бенито си е получила заслуженото.

– А второто?

– Че Бенито си е получила заслуженото.

Микаел се засмя, без да знае защо. Намираше ситуацията за дълбоко притеснителна.

– И какво вярваш, че се е случило в действителност? – попита той.

– Работата ми не е да вярвам, а да защитавам клиента си – каза Аника. – Но все пак ще направя следната хипотетична формулировка: Бенито се вписва отлично в профила на човек, когото Лисбет не би харесала особено.

– Мога ли да направя нещо?

– Всъщност затова ти звъня.

– Shoot[31].

– Можеш да ми помогнеш с Фария Кази. Заела съм се и с нейния случай, по молба на Лисбет, както ти казах. Лисбет изглежда е проучила миналото на момичето от затвора и смятам, че ти и вестникът бихте имали интерес да помогнете. Би могло да се получи силна и значима история. Приятелят на Фария, Джамал, е бил блъснат от мотриса в метрото. Може ли да се видим тази вечер?

– Имам среща с Холгер Палмгрен в девет часа.

– Тогава му предай поздрави. Холгер ме е търсил днес. Девет, казваш? Значи, можем да вечеряме заедно преди това. Да кажем в шест в „Пане Вино“?

– Окей – отговори Микаел. – Чудесно.

Затвори, загледа се към Гранд Хотел и Кунгстредгорден[32]и се зачуди дали вече да не се връща на семинара. Вместо това потърси няколко неща в интернет, времето полетя и сигурно минаха двайсет минути, преди отново да влезе вътре.

Вървеше с бърза крачка и когато подмина щанда с книги на входа, се случи нещо странно. Натъкна се право на Лео Манхеймер. Микаел искаше да подаде ръка и да каже няколко дружелюбни думи за разговора на сцената. Но не се накани. Лео изглеждаше толкова измъчен, че Микаел си замълча и го остави да изчезне под слънчевите лъчи с нервна, нетърпелива походка.

Микаел постоя една минута, потънал в мисли. След това отиде в залата за лекции и потърси Малин с пог лед. Тя не беше на мястото си и той се ядоса на себе си, задето се забави толкова. Може би ѝ е омръзнало да го чака и си е тръгнала? Огледа помещението. Горе на сцената говореше друг, по-възрастен мъж, който сочеше разни прави и криви линии, изобразени върху бяло платно. Това не заинтригува Микаел.

Потърси Малин сред морето от хора и накрая я забеляза вдясно, където имаше наредени чаши с бяло и червено вино за освежаване в паузите. Малин изглеж даше свита и тъжна и рано-рано беше наченала една чашите.

Нещо се беше случило.

Глава 8

19 Юни

Фария Кази се облегна на стената на килията си и зат вори очи. За пръв път от много време ѝ се прииска да се види в огледалото. Изпитваше плаха надежда, въпреки че ужасът още не беше напуснал тялото ѝ. Мислеше за извинението, което бе получила от главния надзирател, за новия си адвокат Аника Джанини, за полицаите, които я разпитваха, и разбира се, за Джамал.

Пъхна ръка в джоба на панталоните си. Вътре имаше калъфче от кафява кожа, а в него беше визитката, която Джамал ѝ даде след дебата в Културния дом.

Джамал Чаудъри, пишеше на визитката, блогър, писател, доктор по биология към университета в Дака. Следваха електронната му поща и мобилният му номер, а отдолу, с различен шрифт, беше посочен уебадресът www.mukto-mona.com. Качеството на хартията беше отвратително. Визитката беше намачкана, а текстът избледнял. Джамал сигурно я беше печатал сам. Фария така и не го бе попитала, а и защо да го прави? Нямаше как да знае, че картичката ще се превърне в най-ценното ѝ притежание. През нощта след първата им среща тя лежеше и се взираше в нея под одеялото, мислейки за разговора им и припомняйки си всяка извивка и черта на лицето му. Естествено, трябваше да му се обади веднага. Трябваше да позвъни още същата вечер. Но беше млада и невинна, не искаше да изглежда твърде настоятелна и най-вече: как би могла да предположи, че скоро всичко ще ѝ бъде отнето – мобилният телефон, компютърът, дори възможността да се разхожда из квартала, било то и с никаб?

Сега, докато стоеше в килията, в живота ѝ се прокрадна тънък лъч светлина и тя отново си припомни лятото, когато леля ѝ Фатима призна, че е излъгала заради нея, а Фария се превърна в затворничка в собствения си дом. Заключиха я и ѝ казаха, че ще я омъжат за някакъв втори братовчед, когото никога не беше срещала. Братовчедът имал три текстилни фабрики в Дака, три – колко ли пъти бе чула това число.

– Можеш ли да си представиш, Фария? Три фабрики!

За нея нямаше значение, ако ще да ѝ бяха казали триста трийсет и три. За нея Камар Фатали, както се казваше братовчедът, беше отблъскващ. Изглеждаше арогантен и зъл на снимките и не я учуди, че бил салафит и върл противник на секуларното движение в родината им, както и че за него било въпрос на живот и смърт тя да е недокосната и да живее като добра сунитска жена, докато той не дойде да я спаси от западния свят.

Вярно, по това време никой в семейството не знаеше за Джамал. Но изскочиха и други неща, които да бъдат използвани срещу нея. Не ставаше дума само подозренията за това какво е правила всъщност, докато не е била в дома на леля Фатима. Имаше и още – невинни, стари снимки във Фейсбук, клюки и слухове, които уж потвърждавали, че се е „разкурвила“.

Втората брава на външната врата се заключваше, а понеже двама от братята ѝ, Ахмед и Башир, нямаха работа, у дома винаги имаше някой, който да я наглежда. Фария нямаше какво друго да прави, освен да чисти, готви и прислужва или да лежи в стаята си и да чете каквото има: Корана, поезията и романите на Тагор, както и биографии на Мохамед и първите халифи. Но тя предпочиташе да прекарва свободното си време в мечти.

Самата мисъл за Джамал я караше да се изчервява. Разбира се, Фария знаеше колко нелепо е това. Но то беше подарък от семейството ѝ. Като ѝ отнеха щастието, те направиха така, че дори само един спомен за разходка по Дротнингсгатан да я разтърсва до дъното на душата ѝ. Живееше в затвор и все пак не си позволяваше да затъне в примирение или отчаяние. По-скоро се разгневи, а спомените за Джамал ѝ носеха все по-малка утеха. На фона на разговора им, по време на който думите се лееха така свободно, всяка реплика у дома звучеше самодоволно и неестествено – нещо, което Бог не можеше да компенсира.

Бог не носеше духовно богатство, не и в нейното семейство. Там той беше просто чук, с който да се налагат хората по главите. Инструмент на дребнавостта и потисничеството, точно както бе казал Хасан Фердуси. Фария страдаше от задух и сърцебиене и накрая просто не издържа. Трябваше да избяга, каквото и да ѝ струваше. Вече беше септември. Навън бе по-хладно, а в погледа на Фария се долавяше необичайна острота.

Очите ѝ постоянно търсеха пътища за бягство. Почти не мислеше за друго. Нощем сънуваше как се маха, а сутрин си мечтаеше за това. Често поглеждаше към Халил, малкия ѝ брат. С него също се отнасяха сурово, вече не му разрешаваха да гледа американските и английските си сериали, както и да се среща с най-добрия си приятел Бабак, защото той беше шиит. Понякога Халил я поглеждаше с такава болка, че сякаш разбираше точно през какво преминава Фария. Дали можеше да ѝ помогне?

Тази идея не ѝ даваше мира, а не след дълго бе обсебена и от друго: от мисълта за телефоните, тези на братята ѝ, и изобщо всички телефони, до които би могла да се добере. Започна да следи Башир и Ахмед от разстояние из апартамента. Гледаше пръстите им, които пишеха по клавиатурите и въвеждаха кодове. Преди всичко обаче забелязваше как понякога забравят телефоните си върху някоя маса или бюро, или пък на по-необичайно място, например върху телевизора или до чайника в кухнята. От време на време се случваше да не могат да ги намерят. Тогава се разкрещяваха, звъняха си един на друг и ругаеха още повече, ако телефоните бяха в безшумен режим и трябваше да ги търсят, следвайки глухото бръмчене от вибрациите.

Тези малки фарсове бяха една от основните ѝ възможности. Разбираше го все по-ясно. Трябваше да се възползва от шансовете си, въпреки че осъзнаваше опасността. Рискуваше не просто да опозори семейст вото. Застрашено беше и финансовото състояние на баща ѝ и братята ѝ. Трите проклети фабрики щяха да им дойдат като дар божи и да подсигурят благоденствието на всички. Ако Фария ги лишеше от това, последствията щяха да бъдат тежки, така че тя не се учуди, когато примката около нея се затегна.

Нещо сякаш тровеше въздуха в апартамента. В очите на големите ѝ братя вече не блестяха единствено честта и алчността. Имаше още нещо. Те започваха да се боят от нея и понякога я караха да яде повече. Не биваше да е твърде кльощава, защото Камар обичаше по-сочни жени. Освен това задължително трябваше да остане неопетнена и да не излиза. Дебнеха я като ястреби и най-логично бе тя да се примири и да се предаде. Но ситуацията се изостри до крайност. Случи се една сутрин през септември преди близо две години. Фария закусваше, а Башир, най-големият брат, се занимаваше с телефона си.

Малин отпи от червеното си вино, застанала до импровизирания бар в музея „Фотографиска“. Когато Микаел я остави, беше весела и оживена. Сега изглеж даше като повехнало цвете, заровила ръка в дългата си коса.

– Хей – каза той тихо, за да не пречи на започналата лекция.

– Кой те търси? – попита тя.

– Сестра ми.

– Адвокатката.

Микаел кимна.

– Случило ли се е нещо? – попита той.

– А, не, всъщност не. Просто говорих с Лео.

– Не мина ли добре?

– Мина отлично.

– Нещо не ми се вярва.

– Обективно погледнато си беше така. Казахме си всички възможни любезности. Аз бях хубава, той се беше представил добре на сцената, наистина си бяхме липсвали – дрън, дрън, дрън. И въпреки това веднага се усети, че нещо се е променило.

– В какво отношение?

Малин се поколеба. Огледа се наляво и надясно, за да провери дали Лео не е наблизо.

– Усещаше се... празнота – каза тя. – Сякаш думите му бяха лишени от съдържание. Той изглеждаше притеснен, че ме вижда.

– Приятелите идват и си отиват – каза Микаел и я погали по косата.

– Знам, и се справям добре и без Лео Манхеймер, да му се не знае. Но въпреки това се натъжих. Все пак бяхме... едно време бяхме наистина...

Микаел подбра внимателно думите си.

– Били сте близки.

– Бяхме близки. Но не това е най-лошото. Има нещо съмнително.

– Какво?

– Той каза, че се е сгодил за Юлия Дамберг.

– Коя е Юлия Дамберг?

– Преди беше аналитик в „Алфред Йогрен“. Сладка е, даже наистина красива, но не е особено умна. Лео никога не я е харесвал кой знае колко. Казваше, че поведението ѝ е детинско. Просто не проумявам как така са се сгодили толкова ненадейно.

– Кофти.

– Стига! – изсумтя тя. – Не ревнувам, ако това си мислиш. Просто съм...

– Какво?

– Объркана. Главата ми се върти, честно казано. Нещо не се връзва.

– Имаш предвид още нещо, освен че се е сгодил за грешното момиче?

– Понякога си голям глупак, Блумквист, знаеш ли?

– Просто опитвам да разбера.

– Във всеки случай няма да успееш – сопна се тя.

– И защо не?

– Защото...

Тя се поколеба, търсеше думи.

– ...защото още не съм си го изяснила. Първо трябва да проверя едно нещо.

– Каква е тази проклета мистериозност?

Сега пък той се ядоса и ѝ изръмжа. Може би беше несправедливо, но му се струпаха много неща наведнъж – Лисбет, побоя във „Флудберя“, неспирната работа по вестника цяла пролет. Малин го погледна изплашено.

– Съжалявам – каза той.

– Аз съжалявам – отвърна тя. – Знам, че съм смахната.

Микаел се помъчи отново да звучи приятелски и разбиращо.

– За какво става дума?

– Всъщност за същото като последния път.

– И кое е то?

– Онзи случай, когато седеше и пишеше в офиса си посред нощ. Имаше нещо странно в това.

– Можеш ли да опиташ да обясниш?

– Като начало Лео трябва да ме е чул, когато се върнах от асансьора.

– Защо си толкова сигурна?

– Защо той страда от хиперакузис.

– От какво?

– Звукова свръхчувствителност. Слухът му е безсмислено добър, Лео чува и най-ситната стъпка, и най-лекото пърхане на криле, когато някоя пеперуда прелита покрай него. Изобщо не разбирам как съм мог ла да го забравя. А може и да е била някаква несъзнателна проява на съобразителност. Той се има за хахо в някаква степен. Но си спомних всичко, когато онзи стол изскърца и Лео реагира толкова остро. Какво ще кажеш, Микаел, да тръгваме ли? Не издържам на всички тия дрънканици за купуване и продаване – каза тя и допи виното си.

Фария Кази седеше в килията си и скоро отново щяха да я разпитват, но не се страхуваше толкова, колкото си бе мислила. Вече два пъти не просто разказа за тормоза и агресията в отделението, ами успя и да излъже. Не беше толкова лесно. Полицаите не спираха да я питат за Саландер.

Какво е правила Лисбет вътре? Каква е била нейната роля в драмата? Фария искаше да изкрещи: „Тя ме спаси, а не Алвар Олсен!“. Но се придържаше към обещанието си. Вярваше, че така ще е най-добре за Лисбет. Кога за последно някой се бе застъпвал за нея? Не можа да си спомни и отново се замисли за онази сутрин у дома, когато брат ѝ Башир седеше до нея и бърникаше телефона си.

Денят беше красив. Слънцето грееше над забранения за нея външен свят. По това време отдавна бяха прекратили абонамента си за сутрешния вестник, а баща ѝ още по-отдавна бе спрял да пуска P1[33]. Семейст вото се беше откъснало от обществото.

Башир отпи от чая си и погледна към нея.

– Знаеш ли защо Камар се бави, а? – попита той.

Фария гледаше към улицата.

– Чуди се дали си курва. Курва ли си, Фария?

Тя отново не отговори. Никога не отговаряше на подобни въпроси.

– Някакъв малък боклук питаше за теб.

Този път Фария не можа да се сдържи.

– Кой?

– Едно момче, някакъв родоотстъпник от Дака – продължи Башир.

Тя може би трябваше да се ядоса. Джамал не беше родоотстъпник, а герой. Човек, който се бе борил за по-добър и демократичен Бангладеш. Но тя изпита единствено щастие, което всъщност не беше толкова странно. Бяха минали месеци, а спомените и чувствата избледняват, особено ако не сте правили друго, освен да се разходите заедно по улицата.

Тя самата мислеше за Джамал ден и нощ, в което нямаше нищо чудно. Все пак беше затворена в дома си и нямаше какво да прави. Той обаче беше свободен и сигурно постоянно ходеше на семинари и събрания. Спокойно можеше да е срещнал друга жена, много по-интересна от Фария. Но ето че сега, докато Башир бълваше обидите си, тя разбра, че Джамал иска да я види отново.

Това беше нещо голямо. По-голямо от всичко, което се случваше в нейния затворен свят, така че ѝ се прииска да се оттегли заедно с щастието си. Но остана нащрек. Дори намек за изчервяване можеше да я изложи на смъртна опасност. Дори най-простото нещо като леко заекване или нервен поглед можеше да я разобличи. Затова Фария продължи да се преструва.

– Кой? – каза тя. – Някакъв родоотстъпник? Въобще не ме интересува.

После се изправи и излезе. Едва по-късно осъзна грешката си. В стремежа си да звучи безразлично, Фария беше преиграла. Но в онзи момент ѝ се струваше, че е постигнала победа. След като се отърси от шока, тя се почувства по-целеустремена от всякога. Трябваше да се добере до телефон.

Това се превърна във фикс идея и сигурно си беше проличало отстрани. Башир и Ахмед я наблюдаваха още по-неуморимо и естествено, не забравяха ключовете или телефоните си. Дните минаваха, дойде октомври. Една събота вечер домът им се изпълни с ожив ление. Мина известно време, преди Фария да разбере какво става. Отношенията им бяха охладнели до такава степен, че никой дори не я бе информирал, че семейс твото празнува годежа ѝ. Но празненство беше силно казано, тъй като никой не изглеждаше особено щастлив. Камар не присъстваше, тъй като имаше проб леми с визата. Липсваха и други хора, изпаднали в немилост, или такива, които се бяха отдалечили от вярата на братята. Празненството направи нарастващата изолация на семейството още по-видна. И все пак вниманието на Фария беше насочено към друго – лицата на гостите. Можеше ли някой от тях да ѝ помогне?

Фария отново не откри по-добър кандидат от Халил. Той беше на шестнайсет и през повечето време седеше встрани и я гледаше нервно. Едно време, когато живееха във Валхолмен и деляха една стая, двамата често лежаха будни до късно и си говореха, поне доколкото можеше да се говори с него. Тогава, малко след смърт та на майка им, Халил още не беше започнал да тича с часове. Но вече беше специален. Беше мълчалив, най-много обичаше да шие и рисува и често казваше, че му липсвал домът – страна, от която нямаше как да има спомени.

Фария го погледна и се зачуди дали да не го помоли да ѝ помогне в бягството още сега, докато трае празненството. Но страшно се притесни, отиде в тоалетната и седна да се изпишка. Понеже нямаше какво друго да прави, а и защото бе свикнала постоянно да търси, Фария се огледа. Върху тъмносиньото шкафче лежеше телефон. Първоначално отказа да повярва, но това наистина беше мобилен телефон. При това не принадлежеше на някой от гостите, а на брат ѝ Ахмед. Веднага разпозна обожествяващата го снимка на екрана, на която Ахмед се хилеше, седнал на мотор, който дори не беше негов. Сърцето ѝ се разтуптя и тя опита да си спомни – беше го наблюдавала внимателно – как въвежда кода за отключване. Комбинацията приличаше на буквата „L“, може би едно, седем, осем, девет. Пробва. Не се получи. Опита друг вариант. Кодът отново беше грешен и Фария се изплаши. Какво щеше да стане, ако телефонът блокираше? Отвън се чуха стъпки и гласове. Чакаха ли я? По време на цялото празненство баща ѝ и братята ѝ я държаха под око, така че тя наистина трябваше да излезе на мига и да остави телефона, където си беше. Въпреки това пробва още една комбинация и през нея като че премина електрически ток. Телефонът се отключи. Визитната картичка на Джамал отдавна не ѝ трябваше, знаеше номера му не по-зле от собственото си име. Изплашена, Фария седна във ваната, защото това беше най-отдалеченото от вратата място. После позвъни.

Сигналите звучаха като корабна сирена в мъгливо време, като зов за помощ посред буря. Внезапно слушалката изпращя. Някой се канеше да отговори, а Фария замижа, заслуша се неспокойно към коридора и едва не затвори. Само че в същия миг чу гласа и името му и прошепна в отговор:

– Аз съм. Фария Кази.

– О – каза той.

– Не мога да говоря дълго.

– Слушам – продължи той.

Дори само гласът му бе достатъчен да се почувства, сякаш сърцето ѝ спира. Обмисли да го помоли да се обади в полицията, но не посмя. Каза само:

– Трябва да се среща с теб.

– Ще се радвам, ако можем да се видим – каза той.

Ще се радва! Фария едва успя да не закрещи.

– Не знам кога ще мога – отговори тя.

– Аз винаги съм си вкъщи. Живея под наем в малък апартамент на Упландсгатан. През повечето време чета или пиша. Ела, когато можеш – каза той и ѝ даде адрес и код за входната врата.

Тя изтри позвъняването, остави телефона обрат но върху шкафа и излезе. Мина покрай всичките си роднини и познати и отиде в стаята си. Там също имаше хора. Помоли ги да излязат и те се подчиниха със смутени усмивки. Фария легна под завивките и реши на всяка цена да избяга. Така започна най-хубавият и най-лошият период в живота ѝ.

Малин и Микаел минаха покрай насядалата публика и щанда на входа и излязоха на слънце. Подминаха лодките при кея и се загледаха към хълма от другата страна на шосето. Дълго време не казаха нищо. Беше горещо. Микаел се беше отърсил от раздразнението, но Малин отново изглеждаше разсеяна.

– Това, което каза за слуха му, е интересно – рече той.

– Така ли?

Малин звучеше завеяно.

– Психологът Карл Сегер, онзи, който бил прострелян преди двайсет и пет години, е написал дисертация за влиянието на слуха върху самовъзприемането ни – продължи той.

Малин го погледна.

– Искаш да кажеш, че това може да е било заради Лео?

– Не знам. Но не ми звучи като обичайна тема за изследване. В какво се изразяваше свръхчувствителността на Лео?

– Ами понякога се случваше да сме на събрание и той да наостри уши, без да разбирам защо. Малко след това в стаята влизаше някой. Долавяше всичко по-рано от останалите и веднъж го попитах за това, а той просто махна с ръка. Но по-нататък... когато вече щях да напускам фирмата, Лео ми разказа, че цял живот се е измъчвал заради слуха си. В училище бил направо безнадежден.

– Мислех, че е бил отличникът на класа.

– Аз също. Но през първите години не можел да стои на едно място и все искал да излиза навън. Това много притеснявало учителите и ако Лео идвал от друго, по-обикновено семейство, сигурно е щял да бъде преместен в клас за деца със специални потребности или чисто и просто да бъде сметнат за проблемно дете. Само че бил Манхеймер, така че за него били положени всички възможни усилия. Открили, че слухът му е направо изключителен. Ето защо не понасял да стои в класната стая. Дори най-малкият звук или изшумоляване го смущавали. Решено било да получи частно образование у дома и именно тогава се превърнал в онова момче с IQ до небесата, за което си чел.

– Значи, никога не се е гордял със слуха си.

– Не останах с такова впечатление, но може би... не знам... може би едновременно се е срамувал и се е възползвал от дарбата си.

– Сигурно страшно го бива да подслушва.

– Онзи психолог писал ли е нещо за изключително развития слух?

– Може да се каже – отговори Микаел, – но още не съм се сдобил с дисертацията му. На друго място обаче пише, че качества, които през една епоха са полезни от еволюционна гледна точка, през друга могат да бъдат бреме. В тихите, праисторически гори ловците, които са имали най-добър слух, са се справяли най-добре и са имали най-големи шансове да се приберат вкъщи с храна за вечеря. В съвременните шумни, големи градове обаче същите тези хора могат да се чувстват претоварени и изгубени. Повече възприемат околния свят, отколкото участват в него.

– Така ли е написал: повече възприемат, отколкото участват?

– Мисля, че да.

– Тъжно.

– Защо го казваш?

– Това описва Лео с две думи. Той винаги е бил наб людател.

– С изключение на онази седмица през декември.

– С изключение на нея. Подозираш, че има нещо гнило в онзи случаен изстрел в гората, нали?

Той долови любопитство в гласа ѝ и прие това за добър знак. Може би щеше да му разкаже какво толкова странно бе имало в срещата ѝ с Лео в офиса.

– Във всеки случай ме заинтригува – каза той.

Лео никога не забрави Карл Сегер. Дори като възрастен се случваше да го обземе силна тъга към четири часа във вторник – времето, когато посещаваше кабинета на Карл като дете. Понякога си говореше с него наум като с невидим приятел.

Разбира се, нещата се подобриха и точно както беше предрекъл Карл, Лео се научи да се справя по-успешно със света и звуците му. Често изостреният му, абсолютен слух беше предимство и нищо друго. Определено му помагаше с музиката. Лео прекара дълго време, свирейки непрестанно и мечтаейки да стане джаз пианист. Още през късните си тийнейджърски години получи предложение да запише плоча за продуцентската компания „Метроном“. Той отказа, защото още не смяташе, че разполага с достатъчно добър материал.

Когато влезе в Търговското училище в Стокхолм, гледаше на това като на странично занимание. Веднага щом напишеше по-добри песни, щеше да запише албума си, да заживее за музиката и да стане новият Кийт Джарет. Но страничното занимание се превърна в негов живот и той така и не успя да си обясни защо. Дали от страх, че може да се провали и да разочарова родителите си? Или пък заради депресиите, които се повтаряха неумолимо като сезоните?

Лео си остана сам, което също не беше лесно да се проумее. Хората се интересуваха от него. Привличаше жените. Но пък те не го привличаха толкова лесно. Когато беше в компания, копнееше по тишината и спокойст вието на дома. Но наистина бе обичал Маделейн Бард.

Всъщност не можеше да каже защо, двамата не си приличаха особено. И все пак не вярваше, че чисто и просто е бил пленен от красотата ѝ, а още по-малко от богатството ѝ. Тя беше специална – Лео винаги щеше да смята така, – със сините си, блещукащи очи, които сякаш криеха някаква тайна, и с меланхолията, която понякога падаше като сянка над красивото ѝ лице.

С Маделейн се сгодиха и известно време живяха заедно в апартамента му на Флурагатан. Лео тъкмо беше наследил дела на баща си в „Алфред Йогрен“ и родителите на Маделейн – на които не липсваше известен снобизъм – го смятаха за задоволителна партия. Връзката им не беше от най-простите. Маделейн искаше всеки ден да вечерят навън. Лео ѝ се противопоставяше, доколкото можеше, и двамата се караха доста, а понякога тя се заключваше в спалнята и плачеше. Но това бяха изключения. Можеха да имат добър брак. Беше убеден в това. Двамата се любеха и разговаряха пламенно и страстно.

Но въпреки това дойде катастрофата, което вероятно доказваше, че Лео просто се е самозалъгвал и е виждал привързаност, без всъщност да има такава. Случи се през август на рачешко парти в дома на семейство Мьорнер на остров Вермдьо. Още отначало настроението беше напрегнато. Лео беше унил, пък и намираше гостите за твърде обикновени и шумни. Оттегли се, което накара Маделейн да прибегне до цялата си трескава и пресилена любезност. Тя обикаляше сред останалите гости и повтаряше как всичко било „фантастично“ и „прекрасно“ и че, разбира се, „направо не е истина колко хубаво е обзаведено, а и какво място! Тооолкова съм впечатлена. Бихме се нанесли тук на мига“. Но това всъщност не беше проблем, а просто част от шарадата, наречена живот.

Към полунощ Лео се върна вътре и се усамоти в една стая с книгата „Наистина блус“ на Мез Мезроу, която малко изненадано бе открил на един рафт. Това означаваше, че все пак ще се забавлява на партито, доколкото това изобщо беше възможно. Зачете се и се пренесе в джаз клубовете в Ню Орлиънс и Чикаго през трийсетте, без да обръща внимание на крясъците и кръчмарските песни на останалите гости.

След два часа в стаята влезе Ивар Йогрен, пиян, както винаги на парти. Носеше смешна шапка и кафяв костюм, опънат около талията. Лео запуши ушите си, в случай че Ивар се разкрещи или вдигне шум, както обикновено. Ивар каза:

– Ще водя годеницата ти на разходка с дървената лодка.

Лео възрази: „За нищо на света. Пиян си“. Думите му не постигнаха особен ефект, с изключение на това, че като компромис Ивар даде на Маделейн да облече спасителна жилетка. Лео излезе на верандата, взирайки се в червената жилетка, която се отдалечаваше навътре в езерото.

Водата беше спокойна. Лятната нощ беше ясна и на небето грееха множество звезди. Ивар и Маделейн си говореха тихо в лодката. Не че това имаше значение, Лео, така или иначе, чуваше всичко. Приказваха си пиянски глупости. Лео виждаше непозната, вулгарна Маделейн и от това го заболя. После лодката изчезна и дори Лео не можеше да долови думите им. Нямаше ги няколко часа.

Когато се върнаха, другите гости си бяха тръгнали. Небето просветляваше, а Лео стоеше на брега с буца в гърлото. Чу как издърпват лодката на брега и как Маделейн се приближава към него с несигурна походка. На връщане в таксито между двамата сякаш се издигна стена и Лео разбра точно какво ѝ е говорил Ивар в лодката. Девет дни по-късно Маделейн си събра багажа и го напусна. На двайсет и първи ноември същата година, когато над Стокхолм заваля сняг и страната бе обгърната от мрак, тя се сгоди за Ивар Йогрен.

Лео се разболя от нещо, което лекарят му описа като частична парализа. Когато оздравя, той се върна на работа, изпъчи гърди и пожела щастие на Ивар, като го прегърна братски. Отиде на ергенското парти, и на сватбата, и поздравяваше дружелюбно Маделейн всеки път когато я видеше. Държеше се прилично всеки проклет ден и се преструваше, че между него и Ивар още от детство има приятелска връзка, която бе издържала на всички премеждия. Но тайно си мислеше съвсем други мисли. Планираше отмъщението си.

Ивар Йогрен, от своя страна, усещаше, че е постигнал едва частична победа. Лео Манхеймер все още беше заплаха и съперник за ръководния пост в борсовия посредник. Затова Ивар правеше планове как да го съсипе напълно.

Малин не каза нищо повече за срещата с Лео. Щом стигнаха до горната част на Хорнсгатан, тя спря, но Микаел не разбра защо. Беше твърде горещо и задушно, за да стоиш неподвижно на слънце. Но ето че се колебаеха, сякаш изчакваха нещо, докато хората ги подминаваха. В далечината се чу клаксон на автомобил. Малин се загледа надолу към площад „Марияториет“.

– Хей – каза тя. – Трябва да тръгвам.

Целуна го малко разсеяно и се втурна надолу по каменните стъпала към Хорнсгатан, след което се затича по „Марияториет“. Микаел остана на място, не по-малко озадачен от преди. После извади телефона си и се обади на Ерика Бергер, близката му приятелка и главен редактор на „Милениум“.

Обясни, че няколко дни няма да идва в редакцията. Това не беше голям проблем, тъй като тъкмо бяха пуснали юлския брой. Наближаваше Мидсомар и за пръв път от няколко години разполагаха с достатъчно средства да назначат двама заместващи журналисти за лятото, които да поемат част от работата.

– Звучиш мрачно. Случило ли се е нещо? – попита Ерика.

– Имало е сериозен побой в отделението на Лисбет във „Флудберя“.

– Ох! Кой е пострадал?

– Една гангстерка, доста неприятна история. Лисбет е била свидетел.

– Тя винаги успява да се измъкне.

– Да се надяваме. Слушай... Би ли могла да ми помогнеш с нещо?

– Разбира се, с какво?

– Можеш ли да помолиш някого в редакцията, най-добре Софи, да отиде в Държавния архив утре сутринта и да вземе църковните досиета на трима души, като пожелае да остане анонимна?

Микаел обясни за кои хора става дума и даде на Ерика личните им номера, които беше записал в телефона си.

– Старият Манхеймер – измърмори Ерика. – Той не е ли мъртъв?

– От шест години.

– Всъщност съм го срещнала няколко пъти като малка. Баща ми го познаваше бегло. Това с Лисбет ли е свързано?

– Възможно е – отговори той.

– По какъв начин?

– Всъщност не съм сигурен. Що за човек беше той?

– Манхеймер? Трудно ми е да кажа. Не бях много голяма. Но му се носеше славата на дърт мошеник. Въп реки това съм го запомнила като мил човек. Питаше ме каква музика слушам. И свиреше добре с уста.

Защо се интересуваш от него?

– Ще ти кажа по-късно – отвърна Микаел.

– Добре, както искаш – каза Ерика и заговори за предстоящия брой и доходите от реклами.

Микаел не я слушаше особено съсредоточено. Прик лючи разговора доста внезапно и продължи нагоре по Белмансгатан. Подмина ресторант „Бишъпс Армс“, спусна се по калдъръмения хълм, влезе във входа, качи се до таванския си етаж, застана пред компютъра и поднови проучването, въоръжен с две бири „Пилзнер Урквел“. Съсредоточи се най-вече върху злощастния изстрел в Йостхамар, но не научи почти нищо ново. Винаги беше трудно, когато случаят е стар, знаеше го от опит.

Не съществуваха цифрови архиви, най-вече от съоб ражения за поверителност, а правилата на Държавния архив бяха такива, че материалите от предварителните разследвания се разчистваха след период от пет години. Ето защо Микаел реши утре да отиде до областния съд в Упсала и да прегледа съдебната документация. После можеше да мине през полицейското управление или да посети някой стар, пенсиониран криминален инспектор, който евентуално още си спомня случая. Можеше и да изскочи нещо.

Също така се обади на Еленор Юрт, годеницата на Карл Сегер. Веднага осъзна, че за нея този въпрос е приключен. Не искаше да говори за Карл. Вярно, държа се любезно и отзивчиво, но каза, че нямала сили да продължава да рови в тази тема, и добави: „Надявам се, че разбираш“. Но все пак размисли и се съгласи да се срещне с Микаел следобед на следващия ден. Това обаче не се дължеше на журналистическия му чар, нито пък на Еленор ѝ бе станало любопитно с какво точно се е захванал Микаел. Решението ѝ се промени, когато той си пробва късмета и подхвърли името Лео Манхеймер.

– Лео – възкликна Елинор. – Божичко! Колко време мина. Как е той?

Микаел отговори, че не знае.

– Близки ли бяхте? – попита той.

– О, да! С Карл бяхме наистина очаровани от момчето.

След като затвори, Микаел отиде в кухнята и започна да шета. Чудеше се дали да се обади на Малин и да опита да изкопчи какво я мъчи. Вместо това си взе душ и се преоблече. В шест без пет излезе от апартамента и тръгна към Синкенсдам[34] и ресторант „Пане Вино“, където щеше да се срещне със сестра си.

Глава 9

19 Юни

Тя каза, че ще се погрижи. Мартин нямаше защо да се тревожи. Разговаряше с него за трети или четвърти път днес и отново запази самообладание. Но щом затвори, тя измърмори „страхливец“, след което прегледа онова, което Бенямин ѝ беше набавил.

Ракел Грейс беше психоаналитик и доцент по психиатрия. Беше известна с редица неща, но може би на първо място с желанието си за ред, което отстояваше яростно. Това определено не се промени и когато ѝ пос тавиха диагноза рак на стомаха и клиничната чистота наистина придоби жизненоважно значение за нея. Понастоящем се държеше направо маниакално. Всяка прашинка изчезваше като с магия. Не съществуваха маси или мивки, по-чисти от тези, които се намираха в близост до Ракел. Тя беше на седемдесет години, беше болна, но не спираше да работи.

Днес наоколо също кипеше трескава дейност и времето бързо отлетя. Часът беше шест и половина вечерта, което действително беше твърде късно. Трябваше да реагира по-бързо. Но стана както обикновено. Мартин Стейнберг се разтревожи твърде много и сега Ракел се радваше, че противно на съветите му още сутринта се възползва от връзките си в телефонните компании и здравеопазването. Нямаше гаранция, че и това е било достатъчно. Оттогава можеха да са се случили много неща. Старият хахо можеше да е имал посетители и да е разказал какво знае или подозира. Операцията беше и си оставаше рискова, но това беше единствената алтернатива. Твърде много неща се бяха объркали в проекта, за който тя отговаряше. Твърде много бе заложено на карта.

Изми ръцете си с алкогел и отиде в банята. Усмихна се пред огледалото просто за да провери дали все още може да изглежда щастлива. От нейна гледна точка случилото се не беше изцяло лошо. Толкова дълго бе живяла в тунела на болестта и болката, че това, което трябваше да направи сега, придаваше на живота ѝ извисеност и тържественост. Ракел Грейс винаги бе харесвала усещането за призвание, за по-висша кауза. Живееше сама на Карлбергсгатан, в апартамент, голям сто и осемдесет квадратни метра.

Химиотерапията ѝ тъкмо беше приключила и Ракел се чувстваше относително добре. Косата ѝ беше по-рядка и тънка, разбира се, но по-голямата част си беше на мястото. Охлаждащата шапка, която носеше по време на терапията, бе свършила работа. Тя все още беше стилна, стройна и изправена, с изчистени черти на лицето и естествен авторитет, който не я бе напускал, откакто взе финалния си изпит в Каролинския институт.

Пламъците на врата ѝ си бяха там, разбира се. Но въпреки че родилният белег ѝ беше причинил мно жество неприятности, когато беше малка, тя бе успяла да го обикне. Носеше го гордо и макар че в днешно време винаги обличаше блузи с поло яки, не го правеше от срам. Пък и това облекло се връзваше със строгия ѝ, изпълнен с достойнство стил – изчистен, но не твърде официален. Ракел още носеше дрехи и костюми, които бе поръчала да ѝ ушият на младини и които не се бе налагало да коригира оттогава. Въпреки че в характера ѝ имаше нещо хладно и строго, всички се държаха с нея уважително. Ракел беше компетентна, умна и ценеше лоялността както към идеи, така и към хора. Никога не беше разкривала тайна информация, дори пред мъжа си, покойния Ерик.

Ракел излезе на балкона и се загледа към площад „Уденплан “. Протегна дясната си ръка над парапета. Беше стабилна. Влезе обратно в апартамента и поразтреби тук-там. После отиде до гардероба в антрето, извади отвътре една лекарска чанта от кафява кожа и прибра в нея онова, с което по-рано през деня я беше снабдил Бенямин, нейният лоялен приятел и асистент. Продължи към банята, гримира се необичайно небрежно и избра безвкусна черна перука. За момент се усмихна повторно. А може би това беше нервен тик. Дори тя, с целия си опит, изведнъж изпита тревога.

Микаел и сестра му седяха на една от външните маси на ресторант „Пане Вино“ на Бреншюркагатан. Поръчаха си паста с трюфели и червено вино, обсъдиха лятото и жегата и поговориха за плановете си за почивка. След това Аника описа накратко положението във „Флудберя“, насочвайки разговора към същинската причина да се срещнат.

– Понякога, Микаел, полицаите са такива идиоти – каза тя. – Запознат ли си със ситуацията в Бангладеш?

– Криво-ляво.

– В Бангладеш официалната религия е ислямът. В същото време според конституцията държавата е светска с гарантирана свобода на медиите и словото, което, разбира се, не е невъзможна комбинация.

– Но не им се получава много добре.

– Ислямистите оказват натиск върху правителството, което е прокарало закони, забраняващи всякакви изказвания, които могат да наранят нечии религиозни чувства. Пише „могат“, а на практика всичко би могло да нарани някого. Законите се прилагат строго и редица автори са получили дълги присъди. Но не това е най-лошото.

– Законът е легитимирал злоупотребите.

– Законът е надул платната на ислямистите. Джихадисти и терористи систематично заплашват, тормозят и убиват инакомислещите, а едва малцина от извършителите биват изправяни пред съда. Особено тежко е пострадал сайтът „Мукто-Мона“, който се бори за свобода на словото, просвета и открито, светско общество. Много от авторите в блога са били убити, а още повече са заплашваните и обявените за ликвидиране. В това число и Джамал Чаудъри. Той бил млад биолог и от време на време пишел за „Мукто-Мона“. Текстовете му се занимавали главно с теорията на еволюцията. Джамал бил официално осъден на смърт от ислямисткото движение в страната, но избягал в Швеция с помощта на „Свенска ПЕН“[35]. Дълго време изглеждало, че най-накрая може да си отдъхне. Бил в депресия, но състоянието му постепенно се подобрявало. Един ден посетил семинар за религиозното потисничество над жените, който се провеждал в Културния дом в Стокхолм.

– И там е срещнал Фария Кази.

– Браво, написал си си домашното – продължи Аника. – Фария е седяла най-отзад. Спокойно можем да кажем, че тя е много красиво момиче. Джамал не можел да откъсне очи от нея. След семинара отишъл да се запознае с Фария, което било началото не само на силно влюбване, ами и на голяма трагедия. Модерен преразказ на „Ромео и Жулиета“.

– Какво имаш предвид?

– Това, което казах. Точно като Ромео и Жулиета, семействата на Фария и Джамал били от две враждуващи страни. Джамал се борил за свободен и открит Бангладеш, докато бащата и братята на Фария взели страната на ислямистите, особено откакто сгодили Фария против волята ѝ за Камар Фатали.

– А кой е това?

– Мастит господин на четиресет и пет години, който живее в голяма къща в Дака и има цял куп слуги. Не само притежава малък текстилен концерн, ами финансира няколко кауми в страната.

– Кауми?

– Училища извън контрола на правителството, в които преподават Корана. Там младите джихадисти получават идеологическата си школовка. Камар Фатали вече имал съпруга на своята възраст, но през пролетта попаднал на снимки на Фария Кази. Бил пленен и поискал да я вземе за втора жена. Но както можеш да се досетиш, не му било лесно да получи виза за Швеция и се чувствал все по-разочарован.

– А и Джамал Чаудъри се намесил в картинката.

– Точно това станало, така че Камар и братята Кази имали поне две причини да пожелаят смъртта му.

– Значи, Джамал не се е самоубил, това ли искаш да кажеш?

– Още не казвам нищо, Микаел. Просто описвам ситуацията и ти преразказвам това, за което си говорихме с Лисбет. Джамал бил Монтеки, големият враг. Той самият бил вярващ мюсюлманин, но много по-либерален и също като родителите си – и двамата са университетски преподаватели – смятал, че за едно общество е от решаващо значение човешките права на гражданите да са гарантирани. Дори само това го превръщало във враг на Камар и семейство Кази. Но с любовта си към Фария той бил и лична заплаха, не само за честта на бащата и братята, ами и за техните финанси. Имало е ясни мотиви да бъде отстранен и Джамал бързо осъзнал, че играе дръзка игра. Но нямало какво да направи. Писал е за това в дневника си, който полицията е превела от бенгалски и който се цитира в предварителното разследване. Да ти прочета ли кратък откъс?

– Моля.

Микаел отпи от киантито си, а Аника се наведе, извади полицейското разследване от чантата си и се разрови из купчината листове.

– Ето, слушай – каза тя и зачете:

Откакто видях приятелите си да умират, а аз самият бях принуден да напусна родината си, над света сякаш се посипа пепел. Всичко, което погледнех, бе лишено от цветовете си, и вече не виждах смисъл да живея.

– Впоследствие последното изречение е използвано като аргумент, че той наистина се е самоубил в метрото – вметна тя. – Но откъсът

продължава:

Все пак опитвах да си намирам занимания и един ден през юни отидох да слушам дебат за религиозното потисничество. Не очаквах нищо. Това, което по-рано бе означавало толкова много за мен, сега ми беше безразлично. Дори не проумявах как имамът на сцената все още може да смята, че има за какво да се борим. Аз лично се бях предал. Бях погребан. Вярвах, че са убили и мен.

– Да, знам, че звучи малко мелодраматично – извини се Аника.

– Не, напротив. Джамал е бил млад, нали? Тогава всички пишем така. Напомня ми за бедния ми колега Андрей. Продължавай!

Вярвах, че съм мъртъв и изгубен за света. Но видях една млада жена с черна рокля в края на залата. Очите ѝ бяха просълзени, а тя беше толкова красива, че чак ме заболя. В мен отново се пробуди живот. Почувствах се все едно ме е ударил ток и разбрах, че трябва да отида при нея. По някакъв начин още тогава знаех, че си принадлежим, че мога да я утеша само аз и никой друг. Приближих се и казах някаква глупост. Мислех си, че съм се изложил. Но тя се усмихна и отидохме заедно на площада, сякаш винаги сме знаели, че това ще стане. Продължихме по дългата пешеходна улица покрай парламента.

– Ще спра дотук. Джамал никога преди не е могъл да говори с някого за случилото се с приятелите му от „Мукто-Мона“. Но с Фария думите се излели навън. Разказал ѝ всичко, пише го ясно в дневника му. Само след километър обаче тя казала, че трябва да тръгва. Взела визитката му и обещала скоро да му се обади. Но не го направила. Джамал чакал и съвсем се отчайвал. Намерил мобилния номер на Фария в интернет и оставил съобщение на гласовата поща. Оставил четири, пет, шест съобщения. Но тя не го потърсила. Вместо това му звъннал някакъв мъж и изръмжал на Джамал никога повече да не се обажда. „Фария те ненавижда, лайно такова“, казал мъжът, което съвсем пречупило Джамал. Постепенно обаче станал подозрителен и направил проучване. Не разбрал всичко, разбира се. Не знаел, че бащата и братята са взели телефона и компютъра на Фария, че проверяват всичките ѝ мейли и входящи разговори и че я държат в плен. Но разбрал, че нещо определено не е наред, и потърсил имама Фердуси, който също бил разтревожен. Заедно се свързали с властите, но, естествено, не получили подкрепа. Не се случило нищо и Фердуси посетил семейството лично, но го изгонили. Джамал бил готов да обърне света с главата надолу. Но тогава...

– Да?

– Тогава Фария му се обадила лично, от друг номер, и поискала да се срещнат. По това време Джамал живеел тайно под наем в апартамент на Упландсгатан, уреден от издателство „Нурщедс“. Не е ясно какво точно се е случило. Знаем само, че Халил, малкият брат в семейството, помогнал на Фария да избяга и тя поела право към Упландсгатан. Срещата им била като по филмите или сънищата. Говорили и се любили, ден и нощ. Дори Фария, която обикновено мълчи по време на разпит, го потвърждава. Решили да се свържат с полицията и „Свенска ПЕН“, като се надявали, че те ще им помогнат да се укрият. Но после... Толкова е тъжно. Фария искала да се сбогува с малкия си брат, на когото имала доверие. Уредила си среща с него в едно кафене до Нора Банториет[36]. Било хладен есенен ден. Фария отишла там със синьото ватирано яке на Джамал. Била дръпнала качулката над главата си. Носела черни гумени ботуши и дънки. И никога не се върнала.

– Било е засада, нали?

– Без съмнение. Има двама свидетели на случката. Но нито аз, нито Лисбет вярваме, че Халил я е измамил. По-скоро подозираме, че братята му са го проследили. Чакали Фария в червена хонда сивик, паркирана на Барнхюсгатан. Действали светкавично, завлекли я в колата и я откарали до жилището им в Сикла. Изглежда, братята са обмисляли да пратят Фария в Дака. Но, логично, начинанието им се сторило твърде рисковано. Как биха могли да я накарат да се държи спокойно на летището и в самолета? Като я дрогират?

– Вместо това решили тя да му напише писмо.

– Точно така. Но това писмо не звучи особено достоверно, Микаел. Почеркът действително е на Фария. Но всяко изречение свидетелства, че писмото е било продиктувано от братята или от баща ѝ – с изключение на тайното послание, което Фария вмъкнала в текста. Тя пише: „Та нали през цялото време ти повтарях, че не те обичам“. Това без съмнение е таен поздрав. В дневника си Джамал описва как двамата се обяснявали в любов всяка вечер и всяка сутрин.

– Джамал сигурно е бил тревога, когато тя не се е върнала след срещата с брат си.

– Разбира се. Но от полицията постъпили като идиоти. Двама полицаи отишли до апартамента в Сикла за задължителната проверка, но на вратата ги посрещнал бащата на Фария. Уверил ги, че всичко е наред и че дъщеря му просто се е разболяла от грип, и те си тръгнали. Но Джамал не се отказал. Звънял на всички и нав сякъде и според мен роднините на Фария усетили, че не разполагат с много време.

– Не звучи добре – каза Микаел.

– Така е. Дошъл понеделник, девети октомври. Джамал пише в дневника си, или по-точно в свързания и последователен ръкопис, който бил открит след смърт та му, че се събудил с усещане за смърт в тялото. Полицията веднага се хванала за това, разбира се. Но на мен не ми звучи отчаяно. Просто Джамал така се изразява. Бил „разкъсан“ и „кървял“. Не можел да спи, да мисли, направо не бил човек. „Залитал.“ Крещял, за да изрази „отчаянието“ си. Така пише и полицаите отдали твърде голямо значение на думите. Това е мнението ми. Между редовете той звучи по-скоро като човек, който иска да се бори и да си върне изгубеното. Преди всичко е бил разтревожен. „Какво ли прави Фария сега?“, пише той. „Дали са я наранили?“ Не споменава писмото ѝ нито веднъж, въпреки че то лежало отворено на масата в кухнята. Вероятно веднага е прозрял истината. Знаем, че се е опитал да се свърже с Фердуси, който бил на конференция в Лондон. Обадил се на Фредрик Лудален, доцент по биология и приятел на Джамал. Срещнали се в седем вечерта в апартамента на Хорнсбрюксгатан, където Лудален живее със съп ругата и двете си деца. Джамал останал дълго. Децата заспали. Майка им също си легнала, а Лудален бил все по-притеснен. Съчувствал силно на Джамал. Само че на следващия ден трябвало да става рано, а като много хора в кризисна ситуация Джамал се повтарял. Бърборел едно и също и към полунощ Фредрик го помолил да се прибира. Обещал утре да се обади в полицията и в центъра за жени, жертви на домашно насилие. На път към метрото Джамал позвънил на писателя Клас Фрьоберг, когото познавал покрай „Свенска ПЕН“. Клас не вдигнал и Джамал влязъл в метростанция „Хорнстул“. Часът бил 00,17, понеделник срещу вторник. Тъкмо се била разразила буря и навън валяло.

– Така че не е имало много хора.

– На перона имало само една жена, библиотекарка. Охранителната камера е уловила как Джамал минава покрай нея. Изглежда безкрайно тъжен. Но всичко друго би било странно. Почти не бил спал след изчезването на Фария и се чувствал предаден от всички. И все пак, Микаел, все пак... Джамал никога не би изос тавил Фария, когато тя имала най-голяма нужда от него. Една от камерите на перона била счупена, което може би е злощастна случайност, а може би не. Но не мога да повярвам, че е съвпадение това, че млад мъж заговорил библиотекарката на английски в същия миг, в който пристигнала мотрисата и Джамал се озовал на релсите. Жената не видяла какво се случва и няма представа дали Джамал е бил бутнат, или е скочил, а младият мъж, с когото е разговаряла, не е бил идентифициран.

– Какво казва машинистът на мотрисата?

– Името му е Стефан Робертсон и той е основната причина случаят да бъде определен като самоубийст во. Той казва, че Джамал със сигурност е скочил сам. Но Робертсон е бил в шок, а и бих стигнала дотам да твърдя, че са му задавали подвеждащи въпроси.

– В смисъл?

– Разпитващият като че ли е отказвал да приеме другата възможност. В първоначалните показания на Робертсон, преди мозъкът му да успее да създаде по-свързана история, той споменава прекомерно размахване на ръце и крака, сякаш Джамал е имал твърде много крайници. При последвалите разпити не говори за това и противно на логиката колкото повече време минава, толкова по-ясни стават спомените му.

– А охраната горе? Би трябвало да са видели извършителя да слиза и да се качва по стълбите.

– Охранителят е гледал филм на айпада си и казва, че оттам са минали доста хора, но не е забелязал нищо необичайно. Мисли, че повечето от хората са излизали от метрото. Няма ясна представа за времето.

– Горе няма ли камери?

– Има и именно там попаднах на нещо. Не е кой знае какво, но на практика всички хора, които излизат, са били идентифицирани, с изключение на един наглед млад и слаб мъж. Свел е глава и лицето му така и не се вижда. Но изглежда нервен и плах. Срамота е, че от полицията не са му обърнали повече внимание, особено като се има предвид, че движенията му изглеждат доста особени и определено нервни.

– Разбирам. Ще погледна – каза Микаел.

– Стигаме до престъплението на Фария Кази, за което е била осъдена – продължи Аника и тъкмо щеше да започне да разказва, когато храната пристигна.

Двамата се разсеяха за момент, не само заради сервитьора и суетенето му с чиниите, ами и заради банда шумни младежи, тръгнали нагоре към Шинарвиксбериет[37].

Холгер Палмгрен лежеше и си мислеше за войната в Сирия и за всякакви други нещастия. За болката, която пробождаше бедрата му, за идиотския разговор, който проведе вчера, и за това колко ужасно жаден беше. Беше пил твърде малко вода, а в тази връзка не беше и ял, а оставаше още доста време, докато Лулу дойде и се погрижи за вечерните му ритуали, ако изобщо дойдеше.

Днес сякаш нищо не се получаваше. Телефоните му не работеха, а болногледачите не пристигаха. Даже Марита я нямаше никаква. Холгер просто си лежеше и се ядосваше, а всъщност трябваше да натисне алармения бутон. Той висеше на връвчица около шията му и макар че Холгер винаги се въздържаше да го използва, сега му се струваше, че наистина е време. Беше толкова жаден, че едва успяваше да разсъждава ясно. А беше и горещо. Цял ден никой не беше проветрявал. Никой не беше правил каквото и да е. Холгер отчаяно нададе ухо към стълбите. Това не беше ли асансьо рът? Чуваше го постоянно. Хората идваха и си отиваха, но никой не спираше при него. Изруга и се завъртя в леглото. Измъчваше го какво ли не, но най-вече едно конкретно нещо. Вместо да звъни на професор Мартин Стейнберг, който със сигурност беше измамник, Холгер трябваше да се свърже с онази психоложка, която също се споменаваше в засекретените записки. Жената на име Хилда фон Кантерборг, за която пишеше, че е нарушила професионалната тайна и е разказала на майката на Лисбет за Регистъра. Ако изобщо някой можеше да му помогне, това беше тя, а не човекът, отговарял за целия проект! Ама че глупак, а и колко беше жаден! Замисли се дали да не повика помощ – да изкрещи с цяло гърло към стълбището. Може би някой от съседите щеше да го чуе. Но чакай... отново дочу стъпки, и то такива, които се приближаваха към апартамента. Това трябваше да е Лулу, неговата прекрасна Лулу.

– Здравей, здравей, разказвай как мина с мъжа от Ханинге. Как му беше името? – викна той с последни сили, когато чу Лулу да отваря и затваря вратата и да бърше обувките си в изтривалката.

Не получи отговор, освен това чу, че стъпките са по-леки и ритмични от тези на Лулу, но и по-твърди. Огледа се за нещо, с което да се защити. След миг обаче си отдъхна. В стаята влезе висока и слаба жена с черно поло и му се усмихна. Жената беше на шейсет, може би седемдесет години, имаше хубави, ясно изразени черти и изправена стойка. Погледът ѝ излъчваше внимание и топлина. В ръка държеше кафява чанта, която като че принадлежеше на друго, отминало време. В жената имаше някакво естествено достойнство, а усмивката ѝ беше изискана.

– Добър вечер, хер Палмгрен – каза тя. – Лулу много съжалява, че няма да може да дойде днес.

– Не е пострадала, нали?

– Не, не, възпрепятства я нещо лично, но не е сериозно – каза жената и Холгер изпита известно разочарование.

Усещаше още нещо, но не разбираше точно какво. Беше твърде замаян и жаден.

– Бихте ли могли да ми донесете чаша вода? – попита той.

– О, ей сегичка – отговори жената, точно както казваше старата му майка едно време.

Тя си сложи чифт найлонови ръкавици, излезе от стаята и се върна с две чаши. Водата го върна на земята. Холгер отпи с разтреперана ръка и почувства как светът отново се прояснява. Вдигна поглед към жената. Очите ѝ все още излъчваха топлина и нежност. Но не му се нравеха ръкавиците, както и косата ѝ. Беше твърде гъста и черна и не ѝ подхождаше. Да не би да носеше перука?

– Сега е по-добре, нали? – каза тя.

– Много по-добре! Работите по заместване в здравния център, така ли? – попита той.

– Понякога ме викат извънредно за нещо дребно. Но съм на седемдесет, така че не искат да ме безпокоят особено често – отговори жената и разкопча ризата му, която беше подгизнала от пот след дългия ден, прекаран в леглото.

Извади морфинов пластир от кафявата чанта, вдиг на леглото му и почисти един участък от гърба му с памучен тампон. Движенията ѝ бяха прецизни и грижов ни. Работеше умело, без съмнение. Той беше в доб ри ръце. Нямаше и помен от непохватност като при другите му болногледачи. Но това накара Холгер да се почувства някак изоставен. Професионализмът ѝ сякаш го смаляваше.

– Не толкова бързо – каза той.

– Да, да, ще внимавам. Прочетох за болките ви в картона. Звучи ужасно неприятно.

– Справям се – каза той с благодарност.

– Справяте се? – повтори тя. – Това не е достатъчно. Животът трябва да е по-добър от това. Днес ще ви дам по-силна доза. Мисля, че от здравния център са малко стиснати с вас.

– Лулу... – започна той.

– Лулу е чудесна. Но не тя определя количеството морфин. Това надвишава правомощията ѝ – прекъсна го жената с вродения си авторитет и постави умело пластира.

Морфинът сякаш подейства на мига.

– Вие сте лекар, нали?

– Не, не, така и не стигнах дотам. Дълги години бях медицинска сестра в очното отделение в „Софиахемет“.

– О, така ли – отвърна той и долови нещо нервно в изражението ѝ, някакъв спазъм около устните. Но в това може би нямаше нищо необичайно.

Опитваше се да си го втълпи. И все пак не можа да не се вгледа по-внимателно в лицето ѝ. Тази жена би могла да се движи в по-висши кръгове, определено имаше класа, нали? Това обаче не можеше да се каже за прическата ѝ, нито за веждите например. Не бяха в правилния цвят и стил и изглеждаха като залепени съвсем набързо. Холгер погледна полото ѝ. Имаше нещо в него, не беше ли така? Но не разбираше какво, беше му твърде горещо и задушно. Почти несъзнателно вдигна ръка към алармения бутон.

– Бихте ли могли да отворите прозореца? – попита той.

Жената не отговори. Погали врата му с меко, целенасочено движение. После свали връвчицата от шията му и каза с усмивка:

– Прозорците трябва да останат затворени.

– А?

Коментарът беше толкова зловещ в простотата си, че Холгер не можа да го възприеме. Просто я зяпна сащисано и се замисли какво да направи. Не беше лесно. Жената бе взела алармения му бутон. Той лежеше безпомощно, докато тя бе въоръжена с медицинската си чанта и целия си действен професионализъм. Пък и всичко беше толкова странно. Жената изглеждаше размазано, ту беше на фокус, ту не. Изведнъж разбра: контурите на цялата стая се бяха замазали.

Холгер се отнасяше. Започваше да губи съзнание и опита да се бори с всички сили. Тръсна глава, размаха здравата си ръка, пое си въздух. Но жената просто се усмихна още по-широко, сякаш триумфираше. Пос тави още един пластир на гърба му. После му сложи ризата, намести възглавницата и свали леглото. Накрая го погали, все едно се опитваше да бъде особено мила, като някаква извратена форма на компенсация.

– Сега ще умреш, Холгер Палмгрен – каза тя. – Не беше ли време, така или иначе?

Аника и Микаел пиеха виното си и гледаха смълчани към Шинарвиксбериет.

– Фария Кази сигурно е била по-притеснена за собствения си живот, отколкото за този на Джамал – продължи след малко Аника. – Но дните си минавали, а нищо не се случвало. Всъщност почти не знаем какво е ставало в апартамента в Сикла. Фария, общо взето, е мълчала по време на полицейските разпити, а показанията на баща ѝ и братята ѝ били толкова съгласувани и изгладени, че няма начин да са верни. Но можем да бъдем сигурни, че са се чувствали притиснати. Плъзнали слухове, имало сигнали в полицията, така че едва ли им е било лесно да успокоят Фария. Братята явно са осъзнали, че трябва да действат бързо.

– Разбирам – каза Микаел замислено.

– Знаем няколко неща със сигурност – продължи Аника. – Знаем, че точно в седем вечерта в деня след смъртта на Джамал големият брат Ахмед стоял до прозореца във всекидневната на четвъртия етаж. Фария отишла при него. Разменили си няколко изречения и по време на краткия разговор Фария ненадейно побесняла. Хвърлила се към Ахмед и го бутнала през прозореца. Защо? Защото ѝ е казал, че Джамал е мъртъв?

– Звучи логично.

– Да, определено. Така трябва да е станало. Но дали не е научила още нещо – нещо, което да я накара да излее гнева си тъкмо върху брат си?

– Това е добър въпрос, разбира се.

– И преди всичко: защо впоследствие не е казала нищо? Можела е само да спечели, като проговори. Въп реки това обаче е мълчала като стена по време на разпитите и съдебния процес.

– Горе-долу като Лисбет.

– Като Лисбет, но и не съвсем. Фария се затворила в себе си, плътно обгърната от беззвучна мъка. Отказала да има нещо общо с този свят и не отговаряла на отправените към нея обвинения.

– Лесно е да се разбере защо на Лисбет не ѝ харесва някой да закача това момиче – каза Микаел.

– Да, и това ме притеснява.

– Лисбет имала ли е достъп до компютър във „Флудберя“?

– Какво? Не, не – каза Аника. – В това отношение са строги. Без компютри и телефони. Всички посетители се претърсват внимателно. Защо питаш?

– Имам чувството, че Лисбет е научила нещо за детството си в затвора. Разбира се, може и Холгер да ѝ го е казал.

– Ще трябва да го питаш. Кога каза, че ще се срещате?

– В девет.

– Той ме е търсил.

– Да, каза ми.

– Днес опитах да му се обадя. Но нещо не беше наред с телефоните му.

– С телефоните?

– Звънях както на мобилния, така и на стационарния. И двата не работеха.

– Значи, стационарният също се е повредил. Кога му звъня? – попита Микаел замислено.

– Към един, горе-долу.

Микаел се изправи и погледна към хълма.

– Става ли този път вечерята да е от теб, Аника? Мисля, че трябва да тръгвам – каза той разсеяно и хук на към метростанция „Синкенсдам“.

Холгер Палмгрен видя през все по-сгъстяващата се мъгла как жената взима мобилния му телефон и документите за Лисбет от нощното шкафче и ги слага в кожената си чанта. Чу я да рови в шкафовете и чекмеджетата му. Но той не можеше да помръдне. Чувстваше се така, сякаш потъва в черно море и за миг си помисли, че ще има щастието просто да изпадне в летаргия.

Вместо това потръпна паникьосано. Въздухът в стаята сякаш беше станал отровен. Тялото му се изви нагоре. Не можеше да диша. Морето отново го обгърна, той потъна към дъното и си помисли, че всичко свършва. И все пак долови някаква бегла форма на повърхността. Един мъж, сякаш познат, разкъса дрехите му и махна пластирите от гърба му. Холгер забрави всичко останало. Концентрира се, борейки се отчаяно като водолаз, който трябва да излезе на повърхността, преди да е станало твърде късно. Като се имат предвид отровите в тялото му и респираторната депресия, която го обзе, усилията му бяха смайващи.

Холгер отвори очи и произнесе пет думи, които всъщност трябваше да са шест, но все пак дадоха началото на важно прозрение.

– Говори с...

– С кого? С кого? – викна мъжът.

– С Хилда фон...

Микаел се втурна нагоре по стълбите и откри, че вратата е отворена. Още щом влезе в апартамента и се сблъска със задушния, спарен въздух, той се досети, че нещо не е наред. Мина бързо покрай няколко документа, пръснати по пода в коридора, и влезе в спалнята. Холгер Палмгрен лежеше на леглото с неестествено извито тяло. Бедрата му бяха покрити с кафяво одеяло. Беше вдигнал дясната си ръка към гърлото, а пръстите му се бяха изкривили спазматично. Лицето му беше сиво като пепел, а устата зейнала и застинала в отчаяна гримаса. Старият мъж като че беше мъртъв. И изглежда беше умрял от ужасяваща смърт. За момент Микаел остана на място, безпомощен и шокиран. Но после му се стори, че вижда нещо, някакво проблясване дълбоко в очите на Холгер. Това го накара да се размърда и да се обади на спешна помощ. После разтърси Холгер и провери гръдния кош и устата му. Усети, че старият мъж не диша и не се поколеба. Стисна носа му и започна през равни интервали да издишва силно въздух в дробовете му. Устните на Холгер бяха посинели и студени и дълго време Микаел си мислеше, че няма да постигне нищо. Но въпреки това не искаше да се откаже и вероятно би продължил с изкуственото дишане до пристигането на линейката, ако старият мъж внезапно не се бе раздвижил, махайки с дясната си ръка.

Микаел първоначално изтълкува това като спазъм, причинен от възвръщането към живота, и за миг усети тънка струйка щастие и надежда. Но после се загледа в ръката на Холгер. Дали не се опитваше да му каже нещо? Махаше към гърба си и Микаел смъкна ризата му. Откри два пластира, залепени за кожата му, и без да се колебае, ги махна и се вгледа в надписите върху тях. Какво пишеше, по дяволите? Замижа и прочете:

Активна съставка: фентанил.

Какво беше това? Погледна към Холгер и за миг се поколеба. С какво да се захване първо? Извади телефона си и отвори Уикипедия.

Фентанил е синтетичен опиоид... Фентанилът може да бъде сто пъти по-силен от морфина.

Обичайни странични ефекти са респираторна депресия, крампи в мускулатурата на трахеята... За противодействие се използва налоксон.

– Мамка му, мамка му!

Микаел се обади в спешна помощ, обясни кой е и че преди малко е звънял. Почти крещеше:

– Трябва да вземете налоксон, чувате ли? Трябват му инжекции налоксон. Изпаднал е в дълбока респираторна депресия.

Затвори и тъкмо се канеше да продължи с изкуственото дишане, когато Холгер опита да каже нещо.

– По-късно – спря го Микаел. – Пази си силите.

Холгер поклати глава и прошепна нещо. Невъзможно бе да чуе какво. Гласът прозвуча като дрезгаво, почти беззвучно грачене. Беше сърцераздирателно и Микаел прехапа устни. Отново понечи да вдъхне въздух в дробовете на стареца, но му се стори, че въпреки всичко долавя нещо. Две думи:

– Говори с...

– С кого? С кого?

С последни сили Холгер изграчи нещо, което звучеше като „Хилда от...“

– Хилда откъде?

– С Хилда фон... – прошепна Холгер.

Микаел имаше чувството, че това е нещо важно, нещо решаващо.

– Фон какво? Есен, Русен[38], какво?

Холгер го погледна отчаяно. После нещо стана с очите му. Зениците се разшириха. Челюстта му увис на. Състоянието му драстично се влоши и Микаел направи всичко по силите си – изкуствено дишане, сърдечен масаж, всичко, всичко, и за миг повярва, че наистина има резултат. Холгер бавно помести ръката си. В движението имаше нещо тържествено. Разкривените пръсти се свиха. Сякаш на инат старият мъж вдигна стиснатия си юмрук на една педя над леглото. После ръката падна обратно към одеялото и чаршафа. Клепачите се отвориха широко.

Тялото потръпна и Микаел разбра инстинктивно, че всичко е приключило. Въпреки това не се отказа от опитите да го свести. Натисна гърдите му по-силно и издиша въздух в устата му. Удари му шамар и му изкрещя да живее и да диша. Накрая беше принуден да приеме, че няма смисъл. Нямаше пулс, нямаше дишане, нищо. Микаел заби юмрука си в нощното шкафче толкова силно, че кутийката с лекарства полетя назад и таблетките се разпиляха по пода. Загледа се към Лилехолмен. Часът беше девет без петнайсет. Отвън на площада две тийнейджърки се смееха.

В стаята миришеше леко на готвено. Микаел намести одеялото, затвори очите на стареца и се загледа в лицето му. Нищо хубаво не можеше да се каже за чертите му. Бяха разкривени и стари. И все пак в тях имаше дълбоко вкоренено достойнство. Така му се струваше.

Светът сякаш внезапно бе станал малко по-лошо място. Микаел усети как в гърлото му се образува буца. Замисли се за Лисбет и посещението на Холгер в затвора, за всичко и нищо.

Малко след това пристигнаха парамедиците. Две момчета на по трийсет години. Микаел опита да им разкаже възможно най-обективно какво се е случило. Каза им за фентанила. Каза им, че Холгер вероятно е получил свръхдоза, че може би има подозрителни обстоятелства и че полицията трябва да бъде уведомена. Сблъска се с изморено и примирено равнодушие и му се прииска да закрещи и да вдигне скандал. Но стис на устни и кимна сдържано, когато момчетата покриха Холгер с един чаршаф, оставиха тялото да лежи в леглото и зачакаха пристигането на лекар, който да издаде смъртен акт. Микаел остана в апартамента. Съб ра възглавниците от пода, отвори прозорците и вратата на балкона, седна на черния фотьойл до леглото и опита да помисли трезво. Не успя. В главата му беше твърде голяма каша. Сети се обаче за разпръснатите документи в антрето, които подмина на влизане.

Изправи се, отиде да ги събере и се зачете в тях, застанал прав до изтривалката. Макар че първоначално не разбра връзката, едно име веднага му се наби на очи. Петер Телебориан. Това беше психиатърът, написал фалшив доклад, след като дванайсетгодишната Лисбет отмъстила на баща си, като го замерила със запалителна бомба. Телебориан беше мъжът, който уж искал да се погрижи за Лисбет, да я излекува и да я върне към нормалния живот, но в действителност я измъчвал умишлено ден след ден, час след час, връзвал я с колани и я подлагал на сериозен тормоз. Защо, за бога, в антрето на Холгер имаше документи за този човек?

Щом ги прегледа, Микаел установи, че не съдържат нищо ново. Изглежда, бяха фотокопия на същите записки, които впоследствие бяха довели до присъдата на Петер Телебориан за тежки служебни нарушения и отнемането на лекарските му права. Но беше ясно, че документите не са свързани и последователни. Един свършваше по средата на изречението, втори продължаваше от друго място. Явно липсваше нещо. Дали останалите страници бяха в апартамента? Или някой ги беше изнесъл?

Микаел се зачуди дали да не претърси шкафовете и чекмеджетата. Реши да не пречи на полицейското разследване, което вероятно щеше да последва, и вместо това се обади на комисар Ян Бублански и му разказа за случилото се. После набра номера на отделението с повишена сигурност в затвор „Флудберя“. Вдигна човек на име Фред. Гласът му беше провлечен и арогантен. Микаел едва не изгуби самообладание, особено когато хвърли един поглед към леглото и видя очертанията на тялото под белия чаршаф. Но се овладя и обясни колкото се може по-авторитетно, че има смъртен случай в семейството на Саландер, при което най-накрая му разрешиха да говори с Лисбет.

Искаше му се да не му се бе налагало да води този разговор.

Лисбет затвори, след което две фуражки я придружиха по дългия коридор обратно до килията ѝ. Тя изобщо не забелязваше дълбоката враждебност, която излъчваше лицето на надзирателя Фред Стрьомер. Не забелязваше и нищо от случващото се около нея и по никакъв начин не показваше какво чувства. Естествено, игнорира въпроса: „Някой умрял ли е?“. Дори не вдигна поглед. Просто продължи да върви, чувайки собствените си стъпки и дишане и нищо друго. Не разбра защо пазачите влязоха с нея в стаята. Естествено, оказа се, че искат да я дразнят. След случката с Бенито те се възползваха от всяка възможност да тровят живота ѝ и сега очевидно щяха за пореден път да претърсват килията ѝ. Не защото вярваха, че ще открият нещо, а защото това беше чудесен повод да разхвърлят всичко и да обърнат матрака на пода. Може би се надяваха, че тя ще избухне и ще могат наистина да ѝ дадат урок. Почти сполучиха. Но Лисбет стисна зъби и дори не ги погледна, докато излизаха.

Вдигна матрака от пода, седна на ръба на леглото и се съсредоточи върху казаното от Микаел. Мислеше за пластирите, които той беше отлепил от гърба на Холгер, за документите в антрето и за думите „Хилда фон“. Мислеше, но не можеше да разбере каква е връзката. Накрая се изправи, удари бюрото с юмрук и изрита гардероба и мивката.

В продължение на една замаяна секунда Лисбет изглеждаше готова да убие някого. Но отново се стегна и реши да кара поред. Първо трябва да научиш истината. После можеш да си отмъщаваш.

Глава 10

20 Юни

Криминален комисар Ян Бублански често се впускаше в дълги философски изложения. Този път обаче не продумваше. Беше облечен със синя риза, сиви ленени панталони и чифт обикновени мокасини. Часът беше 15,20, беше горещо и задушно, а екипът му бе работил здраво цял ден. Сега седяха в една от заседателните зали на петия етаж в полицейското управление на Бергсгатан.

На своята възраст Бублански се боеше от много неща. Но може би най-много се боеше от липсата на съмнение. Той беше вярващ мъж, който обаче не обичаше твърде силните убеждения и прекалено простите обяснения. Непрестанно излагаше контрааргументи и хипотези. Нищо не беше толкова безспорно, че да не може да бъде поставено под съмнение. Това му поведение водеше до известна мудност, но от друга страна го предпазваше от множество грешки. В момента изпитваше нужда да накара колегите си да се вразумят. Само че не знаеше откъде да започне.

В много отношения Бублански беше щастлив човек. Отскоро живееше с новата си партньорка, професор Фара Шариф, която – поне той така казваше – беше по-красива и умна, отколкото Бублански заслужаваше. Двамата тъкмо се бяха пренесли в тристаен апартамент до площад „Нюториет“ в Стокхолм. Бяха си взели лаб радор, често ядяха навън и посещаваха изложби. Съще временно обаче Бублански смяташе, че светът е полудял. Лъжите и глупостите се разпространяваха като никога преди. Демагозите и психопатите доминираха на политическата сцена, а предразсъдъците и нетолерантността тровеха света. Понякога това се отнасяше дори за иначе така разумната му работна група. Соня Мудиг – неговата най-приближена колежка – наистина сияеше като слънце и се носеха слухове, че е влюбена. Но това провокираше Йеркер Холмберг и Курт Свенсон, които постоянно я прекъсваха и се караха с нея. Не помагаше и това, че Аманда Флуд, най-младата в екипа, взимаше страната на Соня и като цяло се изказваше компетентно. Може би Свенсон и Холмберг чувстваха, че позицията им на старши авторитети беше застрашена. Бублански пробва да им се усмихне окуражително.

– Всъщност – каза Йеркер Холмберг.

– Дотук добре – отвърна Бублански.

– Всъщност не виждам защо някой би положил толкова усилия, за да убие един деветдесетгодишен мъж – продължи Йеркер.

– Осемдесетгодишен мъж – поправи го Бублански.

– Именно, осемдесетгодишен мъж, който почти не е излизал от апартамента си и явно, така или иначе, е можел да умре всеки момент.

– И все пак изглежда някой го е направил, нали? Соня, можеш ли да обобщиш с какво разполагаме до момента?

Соня, естествено, се усмихна. Действително грееше и дори на Бублански му се прииска тя да смекчи малко радостта си, ако ще просто за да има мир в къщата.

– На първо място с Лулу Магоро – каза Соня Мудиг.

– Не я ли обсъждахме достатъчно? – попита Курт Свенсон.

– Не, не сме – вметна Бублански доста остро. – Трябва да повторим и да резюмираме.

– Или, всъщност, не е само Лулу – продължи Соня, – а по-скоро цялата „София Кеър“, фирмата, която е отговаряла за грижите за Холгер Палмгрен. Вчера сут ринта отговорните лица във фирмата са получили съобщение, че Холгер е приет спешно в болница „Ерща“ поради сериозни болки в бедрата. Никой не е видял причина да се усъмни в информацията. Жената, която се обадила, заявила, че е завеждаща ортопедията, и се представила като Мона Ландин. Вдъхвала доверие и от „София Кеър“ ѝ предоставили данни за лекарствата и общото състояние на Холгер. След това всички домашни посещения в апартамента му били отменени. Лулу Магоро, която била много близка с Холгер, искала да го посети в болницата. Позвънила в „Ерща“, за да пита в коя стая е настанен, но по разбираеми причини – тъй като той не се намирал там – не научила нищо. Същия следобед обаче ѝ се обадила Мона Ландин, която очевидно ползвала измислено име. Заявила, че нямало опасност за Холгер, но в момента той бил приспан след дребна оперативна намеса и не бивало да го безпокоят. По-късно вечерта Лулу потърсила Холгер по телефона, но той бил... изключен. Никой от мобилния му оператор „Телиа“ не може да обясни какво е станало. Сутринта телефонът просто бил изключен от мрежата, но не е ясно кой служител го е направил. Изглежда, някой с компютърни умения и връзки в обществото е искал да изолира Холгер Палмгрен.

– Но защо им е да си правят целия този труд? – попита Йеркер.

– Има едно обстоятелство, на което си струва да обърнем внимание – каза Бублански. – Както казах, неотдавна Холгер Палмгрен е посетил Лисбет Саландер във „Флудберя“. Знаем, че Саландер е под заплаха, така че е логично да се запитаме дали Палмгрен не е бил въвлечен в нейните проблеми – може би защото е научил нещо или защото е искал да помогне. Лулу казва, че в събота Холгер я е помолил да му даде документи, които явно е получил преди няколко седмици от жена, която имала нещо общо с Лисбет.

– Коя е тази жена?

– Още не сме установили. Лулу не знаеше името ѝ, а Лисбет не желае да каже нищо, но имаме следа, която, надявам се, ще може да ни отведе напред.

– Каква следа?

– Както знаете, Микаел Блумквист е намерил няколко документа в антрето, може би защото Холгер или извършителят ги е изпуснал. Изглежда, това са журнали от детското отделение в психиатрична клиника „Санкт Стефан“, където Саландер е лежала като момиче. В документите се споменава името Петер Телебориан.

– Онзи мошеник.

– По-скоро онзи задник – каза Соня Мудиг.

– Някой свързал ли се е с Телебориан?

– Аманда говори с него днес. Той си живее охолно на Амиралсгатан със съпругата и немската си овчарка. Обяснил, че съжалява за Палмгрен, но не знае какво се е случило. Не пожелал да каже нещо повече и не познавал Хилда фон-нещо-си.

– Предполагам, че ще трябва пак да говорим с него – каза Бублански. – Междувременно ще прегледаме останалите документи и притежания на Холгер Палмгрен. Но да се върнем на Лулу Магоро, Соня.

– Лулу Магоро се грижела за Холгер вечерно време, четири или пет пъти в седмицата – продължи Соня. – Слагала му болкоуспокояващ пластир марка „Норспан“ с активна съставка... ще ми помогнеш ли, Йеркер?

Правилно, помисли си Бублански. Работи с тях! Накарай ги да се чувстват полезни.

– Бупренорфин – отговори Йеркер. – Това е опиоид, който се добива от растението сънотворен мак и се съдържа в лекарството субутекс, което се дава на хероинозависими. Бупренорфинът обаче е обичайно болкоуспокояващо при грижите за възрастни хора.

– Точно така, и обикновено Холгер е получавал скромна доза – каза Соня Мудиг. – Но вчера Микаел Блумквист е свалил от гърба му нещо съвсем различно. Два готови пластира фентанил актавис, които заедно са представлявали смъртоносна доза, нали така, Йеркер?

– Без съмнение. Биха могли да убият и кон.

– Именно. Невероятно е, че Холгер е оцелял толкова дълго и дори е успял да проговори.

– А думите му са интересни – намеси се Бублански.

– Така е, макар че трябва да се отнесем с известен скептицизъм към казаното от толкова замаян човек в такъв момент. Но както знаете, думите са следните: „Хилда фон“, или по-точно „Говори с Хилда фон“. Според Микаел Блумквист Холгер е искал да каже нещо важно, и разбира се, може да се разсъждава дали това е, или не е името на извършителя. Знаете, че получихме информация за стройна жена на неопределена възраст, със слънчеви очила, черна коса и кафява кожена чанта, която слизала забързано по стълбите вчера вечерта. Но сигналът е доста непълен и засега е невъзможно да определим важността му. Освен това се съмнявам, че Палмгрен би казал „говори с“, ако е имал предвид човекът, който му е навредил. Звучи ми по-скоро сякаш Хилда фон може да разполага с важна информация. Разбира се, възможно е и да е напълно несвързана със случая личност, която просто е изникнала в предсмъртните мисли на Палмгрен.

– Може и да е така, естествено, но все пак какво знаем за самото име?

– Първоначално бяхме обнадеждени – каза Соня. – В Швеция частицата „фон“ предшества благородничес ки фамилии и в този смисъл кръгът е доста ограничен. Но Хилда също така е обичайно име в Германия, а там „фон“ е просто предлог, който означава „от“, така че ако включим немскоезичния свят, групата става значително по-голяма. С Ян сме съгласни, че трябва да изчакаме, преди да започнем да разпитваме всички възможни благороднички с името Хилда. Но, естествено, продължаваме с търсенето и проверките.

– А какво казва Лисбет Саландер? – попита Курт Свенсон.

– Не много, за съжаление.

– Типично.

– Ами... да... може и да е така – продължи Соня. – Но още не сме разговаряли лично с нея. Помогнаха ни колегите от полицията в Йоребру, които тъкмо бяха разпитали Саландер във връзка с друг случай – тежко нападение срещу Беатрис Андершон във „Флудберя“.

– Кой, по дяволите, е посмял да нападне Бенито? – възкликна Йеркер.

– Главният надзирател в отделението, Алвар Олсен. Казва, че нямал друг избор. Ще стигна дотам.

– Надявам се, че Алвар Олсен има бодигардове – каза Йеркер.

– Мерките за сигурност в отделението са засилени, а Бенито ще бъде преместена в друг затвор, когато се възстанови. Сега е настанена в лазарета в Йоребру.

– Това не е достатъчно, гарантирам – каза Йеркер. – Имаш ли изобщо представа що за човек е Бенито? Виждала ли си жертвите ѝ? Вярвай ми, тя няма да се откаже, докато вратът на Алвар Олсен не бъде прерязан – бавно.

– И ние, и ръководството на затвора сме наясно, че положението е сериозно – каза Соня леко раздразнено. – Но за момента не виждаме непосредствена опасност. Може ли да продължа? Добре. Както казах, колегите ни от Йоребру не са научили много от Лисбет Саландер. Да се надяваме, че Бублански – на когото тя има известно доверие – ще има повече късмет. Всички тук имаме чувството, че Саландер е ключова фигура, нали? Според Микаел Блумквист Палмгрен бил притеснен за нея и споделил, че тревогата му е станала причина да извърши нещо невнимателно или глупаво. Това е интересно. Какво е направил? И в тази връзка на какви непредпазливи постъпки е способен един стар и обездвижен човек изобщо?

– Предполага се, че би могъл да направи телефонно обаждане или да потърси нещо от компютъра си – каза Аманда Флуд.

– Точно така! Но на този фронт не открихме нищо – с изключение на това, че дори не намерихме мобилния му телефон.

– Звучи подозрително – каза Аманда.

– Да, безспорно. И като стана дума, мисля, че има още нещо, за което трябва да поговорим. По-добре ти да поемеш оттук, Ян – каза Соня.

Бублански се размърда нервно, сякаш му се искаше да избяга. След това разказа историята на Фария Кази, за която го бяха информирали сутринта.

– Както чухте, Саландер не пожелала да говори с полицията за срещата си с Холгер Палмгрен – каза той. – Не е казала много и за нападението срещу Бенито. Но има едно нещо, на което е обърнала внимание. Разследването на смъртта на Джамал Чаудъри. Според нея то е проведено много зле и съм готов да се съглася.

– Какво те кара да мислиш така?

– Побързали са да отпишат станалото като само убийство. Ако това беше просто един от многото случаи, когато някоя бедна душа се е озовала на релсите, може би бих ги разбрал. Но тук не говорим за обикновен инцидент. Срещу Чаудъри имало фатва, а това не може да бъде подминато с лека ръка. В Стокхолм има малка група хора, които са се радикализирали под влиянието на екстремистките сили в Бангладеш и изглеждат готови да убият и за най-дребното провинение. Би трябвало да сме подозрителни към всеки инцидент с Джамал още откакто е пристигнал в Швеция, ако ще да става дума просто за подхлъзване на бананова кора. Но на всичкото отгоре той се е влюбил във Фария Кази, чиито братя искали да я омъжат за заможен ислямист от Дака. Сигурно можете да си представите гнева им, когато Фария избягала и се скрила тъкмо при човек като Джамал. Той не просто унищожил честта на семейството. Джамал бил и техен политически и религиозен враг, и хоп, ето че паднал пред мотриса в метрото. И какво направили нашите колеги? Набързо приели смъртта му за самоубийство, все едно разследвали взлом във Велингбю, въпреки че в случая имало редица странни обстоятелства. И не само това. Какво станало в деня след смъртта на Джамал? Фария Кази изпаднала в пристъп на лудост и блъснала брат си Ахмед през прозореца. Много ми е трудно да повярвам, че това няма нищо общо със случката в метрото.

– Окей, разбирам, не звучи добре. Но каква е връзката със смъртта на Холгер Палмгрен? – попита Курт Свенсон.

– Може би няма такава, но все пак – Фария Кази се озовава в отделението с повишена сигурност във „Флудберя“ и точно както е в случая на Лисбет, срещу нея има заплаха. Съществуват сериозни опасения, че семейството на Фария ще ѝ отмъсти, а днес от Сепо пот върдиха, че братята ѝ са се свързали именно с Бенито. Те наричат себе си правоверни, но имат повече общо с Бенито, отколкото с мюсюлманите, и решат ли да си отмъстят, тя е идеалният инструмент за целта.

– Мога да си го представя – каза Йеркер.

– Именно, а освен това се оказва, че Бенито се е интересувала както от Фария Кази, така и от Лисбет Саландер.

– Как са стигнали до това заключение?

– Благодарение на разследването, което провели от затвора, за да разберат как Бенито е успяла да вкара нож в отделението. Прегледали са всичко, абсолютно всичко, включително боклука в стаите за посещения. В едно от кошчетата там са открили смачкана бележка с почерка на Бенито, която съдържала крайно притеснителна информация. На листчето бил изписан адресът на училището, в което деветгодишната дъщеря на Алвар Олсен се е преместила преди няколко месеца. Но не само това. Имало е данни за още няколко души. За Фатима, леля на Фария и единствената роднина, с която момичето все още има близки отношения, но най-вече – и това е от особен интерес за нас – имало е информация за няколко близки до Лисбет Саландер хора: Микаел Блумквист, адвокат от Гибралтар на име Джереми Макмилан – не, още не знаем кой е това – и Холгер Палмгрен.

– Това вярно ли е? – каза Аманда Флуд.

– Да, за жалост. Направо е зловещо да гледаш бележката и да знаеш, че е написана преди смъртта му. До името му стоят адресът, пощенският код и телефонният му номер.

– Лошо – каза Йеркер Холмберг.

– Така е. Разбира се, не е задължително това да има нещо общо с убийството, или предполагаемото убийст во. Но все пак се набива на очи, нали?

– Набива се на очи – потвърди Соня Мудиг.

Микаел Блумквист вървеше по Хантверкаргатан в Кунгсхолмен, когато телефонът му звънна. Обаждаше се Софи Мелкер от редакцията. Попита го как се чувства. Той отвърна „горе-долу“, с което смяташе въпросът за приключен. Тя беше осмият човек днес, който изказваше съжалението и съболезнованията си. В това, разбира се, нямаше нищо лошо, но Микаел просто не издържаше. Искаше да преодолее ситуацията така, както се справяше винаги, когато някой умре – с тежък труд.

Сутринта беше в Упсала и прочете протокола от разследването срещу финансовия директор на „Русвик“, обвинен за убийството по непредпазливост на Карл Сегер. Сега отиваше да се срещне с Еленор Юрт, жената, която по онова време била сгодена за Сегер.

– Благодаря, Софи – каза Микаел. – Ще се чуем по-късно. Сега имам среща.

– Добре, ще говорим после.

– За какво?

– Ерика ме помоли да проверя нещо вместо теб.

– Вярно! Откри ли нещо?

– Зависи – каза тя.

– В смисъл? – попита той.

– В църковните досиета на Херман и Вивека Манхеймер няма нищо странно.

– Така си и мислех. Интересуваше ме досието на Лео – мислех си, че може да е осиновен или пък в миналото му да има нещо друго деликатно или странно.

– Разбрах това. Неговото досие също изглежда чисто и спретнато. Пише ясно, че е роден в енория Вестерлед, където са живели родителите му по време на раждането. Графа 20, озаглавена „Бележки за осиновители, осиновени деца и др.“, е съвсем празна. В документа няма нищо задраскано или засекретено. Всичко изглежда нормално. Всички енории, където е живял по време на детството и младините си, са изброени прилежно. Няма нищо необичайно.

– И все пак чух едно „зависи“.

– Нека го кажа така. И без това се намирах в Държавния архив, а цялата работа поразбуди любопитството ми, затова поисках да видя собственото си досие срещу сумата от осем крони, които всъщност не смятам да си удържам като служебни разходи.

– Колко щедро от твоя страна.

– Та, работата е там, че съм само три години по-голяма от Лео. Въпреки това моето досие изглежда коренно различно – каза тя.

– В какво отношение?

– Не е толкова прилежно. Почувствах се стара, докато го четях. В досиетата има една графа, номер 19. Там са записани датите и други бележки от случаите, когато съм се местила в друга енория. Не знам кой ги е вписвал, предполагам чиновници, назначени в църковната администрация. Но бележките са доста нееднородни. Някои писани на ръка, други на пишеща машина. Някои са подпечатани, а има и такива, които са написани накриво и излизат от редовете. Но при Лео всичко е перфектно, еднакво и отпечатано на една и съща машина или компютър.

– Сякаш досието е попълнено впоследствие?

– Ами... – каза Софи. – Ако ме питаше някой друг или ако бях видяла само неговото досие, тази мисъл изобщо не би ми хрумнала. Но нали знаеш, Микаел, ти ни караш да сме малко параноични. Когато си наблизо, всички сме на тръни. Така че да, не бих изключила възможността документът да е пренаписан впоследствие. За какво става дума всъщност?

– Още не знам. Софи, нали не си им казала името си?

– Пожелах да остана анонимна, както ми каза Ерика, а за щастие, не съм такава знаменитост като теб.

– Чудесно. Пази се и благодаря!

Той затвори и се загледа мрачно към площад „Кунгсхолм“. Слънцето грееше ярко, но това само правеше нещата още по-лоши. Продължи нататък към посочения адрес, Нор Меларстранд 32, където Еленор Юрт, някогашната годеница на Карл Сегер, живееше с петнайсетгодишната си дъщеря. Понастоящем работеше като куратор в „Буковски“, аукционна къща за произведения на изкуството. Беше на петдесет и две, разведена от три години, участваше в сдружения с идеална цел и тренираше баскетболния отбор на дъщеря си. Очевидно беше активна жена.

Микаел се загледа надолу към безветрения Меларен и към собствения си апартамент от другата страна. Беше ужасна жега и Микаел се чувстваше потен и тежък, когато въведе кода, взе асансьора до последния етаж и натисна звънеца. Не се наложи да чака дълго, преди вратата да се отвори.

Еленор Юрт изглеждаше учудващо млада. Косата ѝ беше къса, носеше черно сако и сиви панталони, имаше красиви, тъмнокафяви очи и малък, блед белег точно под линията на косата. Домът ѝ беше пълен с книги и картини. Предложи му чай и сухари. Изглеждаше притеснена и чашите издрънчаха, когато ги сложи на подноса. Настаниха се на светлосин комплект дивани под шарена маслена картина на Венеция.

– Трябва да призная, изненада ме, че си се разровил в тази история след толкова години – каза тя.

– Разбирам и съжалявам, ако отварям стари рани. Но бих искал да науча малко повече за Карл.

– Защо е този внезапен интерес към него?

Микаел се поколеба и отговори искрено:

– Ще ми се да знаех. Но мисля, че зад смъртта му се крие история, за която още не знаем. Имам чувството, че нещо не се връзва.

– Какво имаш предвид по-точно?

– Засега това е просто усещане. Днес бях в Упсала и прочетох всички свидетелски показания и всъщност в тях няма нищо странно, с изключение на това, че, ами, в тях няма нищо странно. През годините съм научил, че истината често е малко неочаквана или дори нелогична, защото хората не са напълно рационални. Но лъжите – особено нескопосаните – по правило са твърде хомогенни, обикновени и често клиширани.

– Значи, разследването на смъртта на Карл е клише – каза тя.

– Всички показания съвпадат твърде добре – отвърна той. – Има твърде малко несъответствия, твърде малко разлики в детайлите.

– Имаш ли да ми кажеш нещо, за което да не съм се замисляла?

Еленор Юрт звучеше на граница със саркастичното.

– Открих също така, че стрелецът, Пер Фелт... – започна той.

Еленор го прекъсна и обясни, че изпитвала уважение към професията и наблюдателните му способности, но що се отнасяло до разследването, не можел да я изненада.

– Чела съм го стотици пъти – каза тя. – Усещах всичко това, за което говориш, като нож в гърба. Мислиш ли, че не съм крещяла в лицата на Херман и Алфред Йогрен, че не съм ги питала „Какво криете, копелета такива?“ Така ли мислиш?

– Какъв отговор получи?

– Снизходителни усмивчици и любезни думи. „Разбираме, че не ти е лесно. Бедната, наистина съжаляваме.“ Но накрая, след като не се отказах, ме заплашиха. Трябвало да внимавам. Те били влиятелни мъже, а моите намеци били лъжи и клевети, познавали добри адвокати и така нататък. Бях твърде слаба и съкрушена и нямах сили да продължавам да се боря. Карл беше животът ми. Бях съсипана, не можех да уча, да работя, нищо. Не се справях дори с най-делничните задачи.

– Разбирам.

– Но се случи нещо странно, което всъщност е и причината сега да седя тук с теб. Кой мислиш ме успокои повече от всички останали – повече от родителите ми, братята и сестрите и приятелите ми?

– Лео?

– Точно така, малкият, прекрасен Лео. Той беше неутешим, също като мен. Седяхме у дома, плачехме, проклинахме света и копелетата в гората, а когато проплаках „вече съм половин човек“, той каза същото. Той беше просто дете. Но мъката ни обедини.

– Защо Карл е бил толкова важен за него?

– Виждаха се всяка седмица в кабинета на Карл у нас. Но не беше само това, разбира се. Лео възприема ше Карл не само като терапевт, ами и като приятел, може би единственият човек на този свят, който го разбираше. А Карл, от своя страна, искаше...

– Какво е искал?

– Да помогне на Лео и да го накара да разбере, че е изключително надарен човек с фантастични възможности, и разбира се... няма да го крия, Лео беше важен за изследването на Карл, за неговата дисертация.

– Лео има хиперакузис.

Еленор погледна изненадано Микаел и каза замислено:

– Да, това беше един от факторите. Карл се интересуваше дали слухът на момчето допринася за изолацията му и за това Лео да възприема света различно от останалите. Но Карл не беше циник, повярвай ми. Между тях имаше връзка, която дори аз не разбирах.

Микаел реши да рискува.

– Лео е бил осиновен, нали? – каза той.

Еленор отпи от чая си и примигна, загледана към балкона вляво.

– Може би – каза тя.

– Защо го казваш?

– Защото понякога ми се струваше, че има нещо деликатно, свързано с миналото му.

Микаел отново си пробва късмета.

– Лео има ли номадски корени?

Еленор го погледна съсредоточено.

– Странно – каза тя.

– Кое?

– Спомням си...

– Какво?

– Веднъж, когато Карл ни покани на обяд в двореца „Дротнингхолм“.

– И какво стана?

– Нищо всъщност, но въпреки това съм го запомнила. С Карл наистина се обичахме. Но понякога имах чувството, че той има тайни от мен – не само тези, свързани с работата му като терапевт. Сигурно това беше една от причините да ревнувам толкова. Онзи обяд беше именно един от тези случаи.

– В какъв смисъл?

– Лео беше разстроен, защото някой го беше нарекъл татарин. Вместо да се ядоса и да каже „Що за идиот говори такива неща?“, Карл просто разказа леко поучително, че татарин било расистка дума, останка от едно мрачно минало. Лео кимна така, сякаш бе чувал това и преди. Тогава още беше малък, но все пак знаеше за номадите, за родството им с ромите и за жестокостите, извършвани срещу тази група – принудителни стерилизации, лоботомии и дори етнически прочиствания в някои определени енории. Това ми се стори... не знам... странно за момче като него.

– Какво стана?

– Нищо, абсолютно нищо, по дяволите – каза тя. – Когато го попитах по-късно, Карл просто подмина въп роса. Естествено, това можеше да се дължи на нещо съвсем просто като лекарската тайна, но все пак останах с усещането, че той крие нещо от мен. Ето защо тази случка понякога изниква в съзнанието ми.

– Някое от момчетата на Алфред Йогрен ли е нарек ло Лео татарин?

– Беше Ивар, най-малкият, закъснялото дете. Единственият, който вървеше по стъпките на баща си. Поз наваш ли го?

– Малко – каза Микаел. – Бил е злобен, нали?

– Ужасно злобен.

– Защо?

– Винаги това се питаме. Но в случая още отрано имаше съперничество не само между момчетата, ами и между бащите им. Херман и Алфред се държаха, все едно организират боеве с петли, но вместо птици ползваха синовете си. Опитваха да се надцакат един друг с постиженията и способностите на децата си. Ивар печелеше във всички дисциплини, които изискваха бруталност и мускули, но Лео го превъзхождаше във всичко интелектуално, а това сигурно е пораждало много завист. Ивар знаеше за хиперакузиса на Лео. Но вместо да се съобразява, лятно време във Фалстербу той го будеше, като надуваше уредбата до умопомрачителни нива. Веднъж купи пакет балони, които надуваше и после пукаше зад гърба на Лео. Когато чу за това, Карл отведе Ивар настрани и му удари няколко шамара. Вдигна се врява до небето, както се досещаш. Алфред Йогрен откачи.

– Значи е имало агресия срещу Карл?

– Да, имаше. Но все пак трябва да кажа, че родителите на Лео винаги са се застъпвали за Карл. Знаеха колко важен е за момчето. Ето защо приех, или поне опитах да приема, че в гората все пак е станало инцидент, че стрелбата е била случайна. Херман Манхеймер никога не би убил най-добрия приятел на сина си.

– Карл как се е свързал със семейството?

– Чрез университета. Улучи добър момент, струва ми се. По-рано в училищата не се отделяше никакво внимание на децата със специални дарби. Считаше се, че това е в разрез с шведската идея за равенството. Освен това хората нямаха нужните познания, за да идентифицират тези деца. Множество интелигентни ученици не се чувстваха стимулирани и се отчуждаваха дотолкова, че ги пращаха в класове за деца със специални нужди. Говореше се, че в психиатричните заведения има свръхпредставеност на надарени деца. Карл не можеше да понесе това и се бореше за тези момчета и момичета. Само няколко години по-рано го наричаха елитист. После обаче започнаха да го викат в държавни комитети, а ръководителката му Хилда фон Кантерборг го свърза с Херман Манхеймер.

Микаел се сепна.

– Коя е Хилда фон Кантерборг?

– Доцент в Института по психология и ръководител на двама или трима докторанти – отговори Еленор Юрт. – Тогава беше млада, не много по-голяма от Карл, и я считаха за изключително обещаващ талант. Разбира се, именно затова е толкова трагично, че тя...

– Мъртва ли е?

– Не, доколкото знам. Но се замеси в скандал и чух, че впоследствие се е алкохолизирала тежко.

– Какъв скандал?

За миг Еленор Юрт придоби разсеян вид. После погледна интензивно Микаел право в очите.

– Случи се след смъртта на Карл, така че нямам вът решна информация. Но останах с впечатлението, че е обвинена несправедливо.

– Какво имаш предвид?

– Хилда фон Кантерборг не отстъпваше на който и да е нормален мъж академик с високо вирната глава. Срещала съм я на няколко пъти покрай Карл и мога да кажа, че имаше фантастично излъчване. Очите ѝ те поглъщаха. Изглежда, непрестанно се е впускала в любовни афери, а освен това беше лягала с двама-трима студенти, което не беше добре, естествено. Но всички те бяха зрели мъже, а тя бе умна, хората я харесваха и никой не възразяваше директно, поне в началото. Как да кажа, Хилда беше ненаситна. За живот, за знания – и за мъже. Определено не беше пресметлива или лоша. Просто беше all over the place[39].

– И какво се случи?

– Всъщност не знам. Разбрах само, че ръководството на института ненадейно изнамерило няколко нейни студенти, които твърдели, или по-скоро намеквали крайно уклончиво, че Хилда им е продала тялото си. Всичко звучеше толкова евтино – все едно не са могли да измислят нищо по-добро, за да я изкарат курва. Какво правиш?

Почти без да се усети, Микаел се беше изправил и търсеше нещо от мобилния си телефон.

– Намирам Хилда фон Кантерборг, която живее на Рутгер Фухсгатан, мислиш ли, че е тя? – попита той.

– Не са много жените с това име. Защо така се заинтересува от нея?

– Защото... – започна Микаел, но не довърши изречението. – Историята е малко объркана. Но разговорът с теб ми беше невероятно полезен.

– Но сега очевидно трябва да тръгваш.

– Изведнъж се оказа, че трябва да бързам. Имам чувството, че...

Това изречение също остана незавършено. Обади се Малин, която звучеше не по-малко развълнувано от него. Той обаче я помоли да се чуят по-късно. Стисна ръката на Еленор Юрт, благодари ѝ още веднъж и се втурна надолу по стълбите. Щом се озова на улицата, Микаел позвъни на Хилда фон Кантерборг.

Декември, година и половина по-рано

Какво може да бъде простено и какво не? Лео и Карл често си бяха говорили за това. Въпросът беше важен и за двама им и те най-често заемаха великодушна позиция: почти всичко можеше да бъде простено, дори своеволията на Ивар. Преди време Лео се беше примирил с поведението му. Възприемаше Ивар като човек, който просто не може да се държи другояче; човек, който е зъл по начина, по който други хора са срамежливи или немузикални. Ивар не можеше да разбере чувствата на другите, така както някой, който не различава музикалните тонове, не може да разбере мелодията и хармонията на една песен. Лео гледаше на Ивар със снизхождение и от време на време получаваше някой одобрителен поглед или приятелско потупване по рамото. Ивар често го питаше за съвет, може би от личен интерес, но все пак... Понякога даже му правеше комплименти:

– Все пак не си бил толкова глупав, Лео!

Бракът на Ивар с Маделейн Бард сложи край на всичко това. Лео бе обсебен от омраза, която никоя терапия на този свят не можеше да излекува или удържи. Той я остави да го завладее. Приветстваше я като треска, като буря, която беше най-страшна през нощта или на разсъмване. Тогава яростта и жаждата за мъст туптяха в слепоочията и гърдите му. Фантазираше за случайни изстрели, злополуки, социални унижения, болести и грозни обриви. Даже дупчеше снимки и опит ваше със силата на мисълта си да направи така, че Ивар да падне от някой балкон или тераса. Беше на ръба на лудостта. Но нищо не се случваше, с изключение на това, че Ивар стана по-бдителен и неспокоен и вероятно самият той планираше нещо. Времето минаваше, Лео понякога се чувстваше по-добре, понякога по-зле, докато не дойде декември месец преди година и половина.

Валеше сняг и беше необичайно студено. Майка му лежеше на смъртния си одър. Лео ходеше при нея три пъти седмично и опитваше да бъде добър син и да я утешава. Но не беше лесно. Болестта не смекчаваше характера ѝ. Напротив, морфинът съвсем я лишаваше от автоцензура и на два пъти тя му каза, че е слабак.

– Винаги си бил разочарование, Лео.

Той не отговори. Никога не отговаряше на майка си, когато тя се държеше така. Но мечтаеше да напусне страната завинаги. Вече не се виждаше с почти никого, с изключение на Малин Фруде. Малин беше в развод и се канеше да напусне фирмата. Лео не вярваше, че тя го обича, но все пак му беше приятно, когато са заедно. Помагаха си през тежките периоди и се смееха, макар че гневът и делюзиите оставаха. Понякога Лео наистина се плашеше от Ивар Йогрен. Дори си втълпи, че го следят – може би Ивар беше пратил някой да го шпионира. Вече не се заблуждаваше. Знаеше, че може да очаква абсолютно всичко от него.

Очакваше абсолютно всичко и от себе си. Може би някой ден щеше да се нахвърли на Ивар и да го нарани ужасно. Или това, или самият той щеше да бъде нападнат тайно. Опитваше да отхвърли тези мисли като глупави и параноични. Но въпреки това те не му даваха мира. Чуваше стъпки зад гърба си и усещаше скришни погледи, насочени към него. Представяше си сенчести фигури, спотаени в тесни улички и кътчета, а на два пъти, докато вървеше през парка „Хумлегорден“, Лео дори се обърна рязко назад, но така и не видя нещо необичайно.

Петък, петнайсети декември, падна още повече сняг. Коледната украса осветяваше улиците на Стокхолм. Лео се прибра рано, преоблече се с дънки и вълнен пуловер и сложи чаша червено вино на пианото. Роялът беше марка „Бьозендорфер Империал“ с деветдесет и седем клавиша. Лео лично настройваше инструмента всеки понеделник. Столчето за пиано беше „Янсен “, с черна кожена тапицерия. Лео седна и засвири една нова композиция, която се основаваше на дорийски лад. В края на всяка музикална фраза натискаше шестия тон почти садистично, изкарвайки звук, който беше едновременно злокобен и меланхоличен. Лео продължи да свири и не чуваше нищо друго, нито дори стъпките по стълбището. Беше се съсредоточил дълбоко. Но изведнъж долови нещо толкова чудновато, че в продължение на минута си мислеше, че това е просто номер от страна на развълнувания му мозък и свръхчувствителния му слух. И все пак наистина звучеше, сякаш някой му акомпанира на китара. Спря да свири и тръгна към вратата. Дали да отвори? Обмисляше дали да не викне „Кой е там?“ през отвора за пощата.

В крайна сметка отключи вратата, отвори и в следващия миг сякаш се откъсна от реалността.

Глава 11

20 Юни

Затворничките в отдела с повишена сигурност бяха приключили с вечерята и напуснали столовата. Някои тренираха. Две-три пушеха и клюкарстваха на двора. Други гледаха филм – май че „Бандата на Оушън“. Останалите обикаляха из коридора и стаята за развлечение или си шепнеха нещо по килиите, чиито врати бяха широко отворени. На пръв поглед денят изглеждаше като всеки друг. Но всъщност всичко беше различно. Отделението никога вече нямаше да бъде същото.

Не само че имаше повече надзиратели от обикновено, ами никой нямаше право да приема посещения или телефонни разговори, а вътре беше непривично горещо и задушно. Самият директор Рикард Фагер беше там. Присъствието му изнервяше пазачите, които и без това се чувстваха обезпокоени от настроението сред затворничките.

Чувството за освобождение сякаш вибрираше във въздуха. В стъпките и усмивките се усещаше забравена лекота, а глъчката, която винаги кипеше от заплахи и страх, сега звучеше облекчено и развълнувано, като след падането на тиранин. От друга страна, отново като при падането на тиранин, в отделението се забелязваха признаци на тревога и вакуум във властта. Някои, като Тине Грьонлунд, изглежда се страхуваха да не им забият нож в гърба. Навсякъде и по всяко време се обсъждаше какво се бе случило и какво предстоеше да се случи.

Макар че много от приказките бяха лъжи и митове, затворничките все още знаеха повече от пазачите. Всички бяха наясно, че Лисбет е разбила лицето на Бенито и че животът ѝ е в опасност. Носеха се слухове, че близките на Лисбет вече са на мушка и че отмъщението ще бъде ужасяващо, особено сега, когато се твърдеше, че лицето на Бенито е обезобразено завинаги. Освен това всички знаеха, че за главата на Фария Кази е обявена награда, зад която стоят богати ислямисти и шейхове.

Всички съзнаваха, че веднага щом оздравее, Бенито ще бъде преместена в друг затвор, така че се очакваха големи промени. Дори самото присъствие на директора беше знаково. Рикард Фагер беше най-мразеният човек в пандиза – с изключение на две жени в отделение „C“, които бяха убили собствените си деца. Сега за пръв път затворничките го гледаха не само с омраза, ами и с известна надежда. Кой знае, може би преместването на Бенито щеше да им донесе някои облекчения?

Директорът на затвора погледна ръчния си часовник и отпрати една от затворничките, която дойде да се оплаче от жегата. Рикард Фагер беше на четиресет и девет години и доста красив, макар и в погледа му да имаше нещо празно. Носеше сив костюм, червена вратовръзка и нови обувки „Алдън“. Хората от ръководството обикновено не се обличаха показно, за да не провокират затворничките, но Фагер често правеше обратното, за да подсили авторитета си. Днес обаче съжаляваше за избора си. От челото му се стичаше пот, а сакото и залепналите за бедрата му крачоли го дразнеха.

Проведе един разговор по вътрешната линия, отиде при временния главен надзирател Хариет Линдфорш и зашепна в ухото ѝ. После двамата отидоха до килия номер седем, където вчера вечерта бяха изолирали Лисбет Саландер.

Лисбет седеше на бюрото си и правеше изчисления върху един конкретен аспект на така наречените примки на Уилсън, които придобиваха все по-централно значение в опитите ѝ да създаде теория на примковата квантова гравитация, когато чу Рикард Фагер и Хариет Линдфорш да влизат в килията ѝ. Не видя причина да вдига поглед и да прекъсва работата си. Затова и не забеляза как директорът сръчква Хариет и я подканва да обяви пристигането му.

– Директорът на затвора е дошъл да говори с теб – каза Хариет, едновременно остро и неохотно.

Чак тогава Лисбет се обърна и погледна Рикард Фагер, който тупаше ръкавите на сакото си, все едно се боеше да не би да се е изцапал тук вътре. Движеше незабележимо устни и мижеше, сякаш се опитваше да потисне гримасата си. Изглежда, не харесваше Лисбет кой знае колко, и добре правеше. Тя също не го харесваше. Беше прочела твърде голяма част от кореспонденцията му.

– Имам добри новини – каза той.

Лисбет мълчеше.

– Добри новини – повтори той.

Тя отново не каза нищо, което очевидно раздразни Рикард Фагер.

– Да не си глуха? – попита той.

– Не.

Лисбет гледаше в пода.

– Аха, хубаво – каза той. – Е, от присъдата ти остават девет дни. Но ще те освободим още утре. Сега ще бъдеш разпитана от комисар Ян Бублански от Стокхолм и искаме да се държиш отзивчиво.

– Значи, не искате да оставам тук?

– Няма значение какво искаме, имаме си директиви, а и персоналът потвърди...

На Рикард Фагер като че му беше трудно да продължи.

– ... че си се държала добре, а това е достатъчно за преждевременното ти освобождаване.

– Не съм се държала добре – каза Лисбет.

– Така ли? Получих доклади...

– Напудрени глупости, нищо повече. Точно като твоите собствени доклади.

– Какво знаеш пък ти за моите доклади?

Лисбет продължаваше да гледа надолу. Отговори бързо и формално, все едно четеше отнякъде.

– Знам, че са лошо написани и твърде многословни. Често използваш грешни предлози и пишеш надуто. Но преди всичко докладите ти са твърде украсени, издават невежество и понякога са лъжливи. Премълчаваш информация, с която безспорно разполагаш. Погрижил си се да заблудиш Службата за лишаване от свобода, че ситуацията в отделението е просто върхът. Това е сериозно, Рикард. Допринесъл си за превръщането на престоя на Фария Кази тук в ад. Това за малко да ѝ струва животът, което наистина ме вбесява.

Рикард Фагер не отговори. Просто зяпаше, а челюстта му потръпваше. Кръвта се оттече от лицето му, но той все пак опита да каже нещо. Прокашля се и заговори разпокъсано:

– Какво говориш, момиче? Какво имаш предвид? Чела си докладите ми? За някой публичен документ ли говориш?

– Някои от тях може и да са били публични.

Рикард Фагер не беше на себе си, когато полусъзнателно отвори уста.

– Лъжеш!

– Не лъжа. Чела съм ги, не е нужно да знаеш как.

Цялото му тяло се тресеше.

– Ти си...

– Какво?

На Рикард Фагер като че ли не му хрумна достатъчно силна дума.

– Искам да ти припомня, че освобождаването ти може да бъде отменено на мига – изръмжа вместо това.

– Ами отменяй го. Интересува ме само едно нещо.

По устните на Фагер изби пот.

– И какво ще да е то? – попита той безучастно.

– Фария Кази да получи подкрепа и помощ и да бъде държана в абсолютна безопасност, докато адвокатът ѝ, Аника Джанини, я изкара оттук. След това ще трябва да бъде включена в програма за защита на свидетелите.

Рикард Фагер изрева:

– Не си в позиция да изискваш каквото и да е!

– Тук грешиш, а и самият ти изобщо не би трябвало да имаш позиция – отвърна Лисбет. – Ти си лъжец и измамник, който е оставил гангстери да превземат най-важното отделение в затвора.

– Не знаеш за какво говориш – изтърси той.

– Не ми пука какво мислиш, разполагам с доказателства срещу теб. Искам просто да знам какво ще стане с Фария Кази.

Погледът на Фагер блуждаеше неконтролируемо.

– Ще се погрижим за нея – измърмори той.

Изглежда, се засрами от думите си и добави заплашително:

– Може би трябва да добавя, че Фария Кази не е единствената, срещу която има сериозна заплаха.

– Изчезвай оттук – каза тя.

– Предупреждавам те, няма да толерирам...

– Вън!

В продължение на секунда-две Рикард Фагер стоеше като парализиран. После дясната му ръка се разтрепери, а устните му помръднаха. Очевидно искаше да каже още нещо, но вместо това се обърна и нареди на Хариет да заключи, след което тресна вратата, а подметките му зачаткаха по коридора.

Фария Кази чу стъпките и се замисли за Лисбет Саландер. Многократно си бе припомняла атаката на Лисбет и сгромолясването на Бенито. Почти не можеше да се съсредоточи върху нещо друго. Сцената се разиграваше пред очите ѝ отново и отново, а понякога пораждаше асоциации, които отвеждаха Фария към други спомени. Спомени за всичко онова, поради което сега се намираше тук.

Припомняше си например как няколко дни след разговора с Джамал лежеше в стаята си в Сикла и четеше стихотворенията на Тагор. Башир мина да я нагледа към три часа следобед и изръмжа, че момичетата не бивало да четат, защото тогава ставали курви и вероотстъпнички, след което ѝ заби един шамар. Но този път тя нито се ядоса, нито се засегна. По-скоро почерпи сила от удара, изправи се и обиколи апартамента, прос ледявайки малкия си брат Халил с поглед.

Плановете ѝ се променяха с всяка изминала минута. Обмисляше да помоли Халил да я пусне навън, докато никой не гледа. Или пък можеше да го накара да се обади на социалните, на полицията, на старото ѝ училище. Можеше да го убеди да се свърже с някой журналист или с имама Фердуси, или с леля Фатима. Щеше да му каже, че ще си пререже вените, ако той не ѝ помогне.

Но не направи и не каза нищо. В пет часа отвори гардероба си. Там не беше останало почти нищо освен воали и домашни дрехи. Роклите и полите отдавна бяха нарязани или изхвърлени. Все пак Фария все още притежаваше чифт дънки и черна блуза. Облече ги, обу си кецовете и отиде в кухнята, където бяха Башир и Ахмед. Двамата я зяпнаха подозрително. Фария искаше да се разкрещи и да изпочупи всички чаши вътре. Но вместо това остана неподвижно и се заслуша. Чу стъпките на Халил, който отиваше към външната врата. Реагира незабавно и сякаш обгърната от някаква нереална мъгла извади един кухненски нож от чекмеджето, скри го под блузата си и отиде във всекидневната.

Халил стоеше до вратата, облечен със синия си анцуг. Изглеждаше окаян и объркан. Сигурно я бе чул да идва, защото се мъчеше изнервено да пъхне ключа в ключалката. Фария каза задъхано:

– Трябва да ме пуснеш да изляза, Халил. Не мога да живея така. По-скоро бих се самоубила.

Халил се обърна и я погледна толкова нещастно, че Фария отстъпи назад. В същия миг чу Башир и Ахмед да стават от местата си в кухнята. Извади ножа и каза тихо:

– Престори се, че съм те заплашила, Халил. Каквото и да е, само ме пусни!

– Ще ме убият – каза той и Фария си помисли, че всичко е свършило.

Нямаше да се получи. Не искаше да плати такава цена. Башир и Ахмед се приближаваха, а тя чу гласове и откъм стълбите. Край. Беше сигурна. И все пак се случи. С все същото нещастно изражение Халил отвори вратата, при което Фария пусна ножа на пода и се втурна навън. Мина на бегом покрай баща си и Разан, които бяха в коридора отвън, и се спусна надолу по стълбите. Известно време не чуваше нищо, единствено собствените си крачки и дишане. После горе забоботиха гласове и след нея тръгнаха тежки, гневни стъпки. Фария си спомняше как побягна. Беше толкова странно. Не беше излизала от месеци. Почти не се бе движила и съвсем логично беше в ужасна форма. Но есенният вятър и освежаващият хлад навън сякаш я понесоха напред.

Тичаше така, както не бе тичала през целия си живот, на зиг-заг между къщите, надолу към Хамарбюхамнен[40] и после обратно нагоре по моста към Рингвеген[41]. Там се качи на един автобус, който я откара до Васастан, където Фария продължи да тича и от време на време да пада. Лактите ѝ кървяха, когато стигна до входа на Упландсгатан, изкачи три етажа и позвъни на звънеца вдясно.

Стоеше пред вратата и след малко чу някой да се приближава. Изпълнена с надежда, тя затвори очи и отправи молитва. После вратата се отвори и Фария се изплаши до смърт. Джамал носеше халат посред бял ден, беше рошав и небръснат и изглеждаше стреснат и неориентиран. За миг Фария си помисли, че е направила грешка. Но Джамал просто беше шокиран. Едва успяваше да повярва на очите си. Накрая каза:

– Слава на Бога!

Фария цялата се разтресе, падна в прегръдките му и не искаше да го пусне. Джамал я поведе навътре и заключи вратата. Тук също имаше допълнителна ключалка, която обаче накара Фария да се чувства в безопасност, за разлика от ключалката в дома ѝ. Дълго време двамата не продумаха. Просто се сгушиха в тясното легло, а часовете минаваха. Постепенно започнаха да говорят, да се целуват, да плачат и накрая да се любят. Напрежението в гърдите ѝ бавно се разсея. Страхът изчезна и двамата с Джамал се сляха по съвършено нов за нея начин. Това, което не знаеше – или по-скоро не искаше да знае, – бе, че в дома ѝ в Сикла се случва промяна. Семейството имаше нов враг и този враг беше малкият ѝ брат Халил.

На Микаел му беше трудно да разбере какво се опитва да каже Малин Фруде. От друга страна, беше толкова съсредоточен в това да открие Хилда фон Кантерборг, че почти не я слушаше. Возеше се в такси по Вестербрун[42], на път към Рутгер Фухсгатан. Долу в парка хората се припичаха на слънце. Във водата фучаха моторници.

– Слушай, Мике – каза Малин. – Моля те, наистина. Все пак ти ме забърка в тази каша.

– Знам, съжалявам. Просто съм малко разсеян. Да караме поред. Става дума за онази нощ, когато Лео е пишел в офиса си, нали?

– Точно, знаех си, че в случката има нещо странно.

– Каза, че си си втълпила, че пише завещание.

– Само че въпросът не е какво е писал. А как.

– Какво имаш предвид?

– Той пишеше с лявата ръка, Микаел. Изведнъж ми просветна, че Лео винаги е бил левичар. Пишеше с лявата ръка, хващаше ябълки, портокали, каквото и да е, все с лявата. Но сега е станал десничар.

– Звучи доста странно.

– Но е вярно. Вероятно подсъзнателно съм се замислила за това още когато видях Лео по телевизията преди известно време. В откъса, който показаха, той праваше PowerPoint презентация. И държеше дистанционното с дясната ръка.

– Извинявай, Малин, но това не може да ме убеди.

– Още не съм свършила. Аз също не му отдадох голямо значение, всъщност едва го забелязах. Но впоследствие нещо започна да ме гложди, затова днес наблюдавах Лео особено внимателно във „Фотографиска“. Знаеш, че с него се сближихме към края на престоя ми в „Алфред Йогрен“, и тогава обръщах внимание на всякакви неща – включително как държи предметите и така нататък.

– Разбирам.

– По време на лекцията правеше всичко по същия начин, само че огледално. Като всеки десничар, Лео хвана бутилката на масата с дясната ръка и отвинти капачката с лявата, а после отново използва дясната, за да хване чашата, докато си налива вода. Именно тогава мисълта ми хрумна за пръв път. След лекцията отидох при него.

– И разговорът не беше от най-сполучливите.

– Абсолютно. Той просто искаше да се отърве от мен. Но го видях да взима чашата вино от бара с дясната ръка. Направо настръхнах.

– Възможно ли е да е нещо неврологично?

– Самият той казва нещо такова.

– Какво? Попитала си го?

– Не аз. Но след срещата направо се смахнах. Отказвах да повярвам на очите си. Изгледах всички телевизионни клипове, които успях да намеря в мрежата. После се обадих на бившите си колеги, но разговорите просто потвърдиха, че съм откачила. Никой не беше забелязал такова нещо. Хората никога не забелязват нищо, замислял ли си се? Но после се свързах с Нина Вест. Тя е валутен брокер, умът ѝ сече и знаеше за какво говоря. Досещаш се как се зарадвах да го чуя. Нина е говорила с Лео по този въпрос.

– И той какво ѝ е казал?

– Засрамил се и започнал да мънка. После казал, че е амбидекстър.

– Какво е това?

– Да можеш да си служиш с двете ръце еднакво добре. Проверих. Около един процент от хората са така. Някои доста успешни спортисти са амбидекстри, като например Джими Конърс, ако си го спомняш.

– О, да.

– Лео казал, че след смъртта на майка си внезапно сменил ръцете, че това било част от освобождението му. Търсел нов начин на живот, като цяло.

– Това не е ли правдоподобно обяснение?

– Не знам. Хиперакузис и амбидекстрия едновременно? Идва ми малко в повече.

Микаел помълча за момент, загледан към Синкенсдам.

– Напълно е възможно да притежава две необичайни качества. Но... – той помисли още малко. – Може и да си права, че в тази история има нещо гнило. Няма ли да се видим скоро?

– Разбира се.

Затвориха и Микаел продължи към Сканстул[43]и Хилда фон Кантерборг.

С годините Ян Бублански беше развил силна симпатия към Лисбет Саландер, но въпреки това не се чувстваше особено комфортно в нейно присъствие. Знаеше, че тя не обича органите на властта, и макар това да бе разбираемо с оглед на миналото ѝ, Бублански не обичаше такива заключения.

– Занапред трябва да се научиш да разчиташ на хората, Лисбет, включително на полицаите. Иначе ще ти е трудно – каза той.

– Ще опитам – отговори тя сухо.

Той седеше пред нея в стаята за посещения в отделение „H“ и се въртеше нервно в стола си. Стори му се, че Лисбет изглежда странно млада. Долавяше червени нюанси в черната ѝ коса.

– Първо искам да изразя искрените си съболезнования за кончината на Холгер Палмгрен. Това сигурно е било тежък удар за теб. Спомням си, когато изгубих съпругата си...

– Skip it[44]! – прекъсна го тя.

– Окей, да караме по същество. Имаш ли представа защо някой би искал да убие Палмгрен?

Лисбет Саландер вдигна ръка към рамото си, малко над гърдите, където имаше стар белег от прострелване. След това заговори със странен хлад в гласа, което накара Бублански да се почувства още по-неудобно, но пък казаното от нея имаше едно голямо преимущество – беше сбито и точно, а това в известен смисъл беше мечтата на всеки човек, който води разпит.

– Преди две седмици Холгер е бил посетен от възрастна дама на име Май-Брит Турел, която е била сек ретарка на професор Йоханес Калдин, бившият шеф на детското отделение към психиатричната клиника в Упсала.

– Там, където си лежала ти?

– Тя прочела за мен във вестниците и оставила на Холгер голям брой документи. Първоначално той сметнал, че в тях няма нищо ново, но все пак се оказало, че потвърждават плановете, за които всъщност винаги сме знаели, без обаче да осъзнаваме обхвата им: съществували са сериозни планове да бъда пратена в приемно семейство като малка. Винаги съм вярвала, че това е плод на заблудена доброжелателност поради ситуацията с онази свиня баща ми. Но в действителност тези планове са били част от научен експеримент, проведен от държавна институция, наречена Регистър за изследвания на генетиката и социалната среда. Институцията е тайна и не успях да открия имената на отговорните лица, което ме подразни. Затова се обадих на Холгер и го помолих да прочете документите по-подробно. Нямам представа какво е открил. Знам само това, което ми каза Микаел Блумквист по телефона – че Холгер е мъртъв, може би убит. Така че съветът ми е да се свържете с Май-Брит Турел. Тя живее в Аспуден[45]. Може би има копия или бекъп на документите. Също така би било добре да я наглеждате известно време.

– Благодаря – каза той. – Това беше полезна информация. С какво се е занимавал този Регистър?

– Мисля, че името говори достатъчно.

– Имената могат да са подвеждащи.

– Има един мръсник на име Телебориан.

– Разпитахме го.

– Разпитайте го пак.

– Имаш ли представа какво да търсим?

– Може да пробвате да притиснете шефовете на Центъра по генетика в Упсала. Но се съмнявам, че ще постигнете нещо в тази насока.

– Би ли могла да бъдеш малко по-конкретна, Лисбет? За какво става дума?

– За наука – или по-скоро псевдонаука – и за идиоти, които са си въобразявали, че могат да разберат как ни се отразяват социалното обкръжение и генетичното наследство, като пращат деца в други семейства.

– Не звучи добре.

– Правилна оценка, бих казала – отвърна Лисбет.

– И няма други следи?

– Не.

Бублански не ѝ вярваше съвсем.

– Сигурно знаеш, че последните думи на Холгер са били „Говори с Хилда фон...“, това говори ли ти нещо?

Говореше ѝ. Проговори ѝ още вчера, когато ѝ се обади Микаел. Но засега реши да не споделя нищо. Имаше си причини. Не спомена нищо и за Лео Манхеймер или жената с родилния белег. Отговори лаконично на останалите въпроси на Бублански, след което се сбогува и бе отведена в килията си. В девет часа на следващата сутрин щеше да си вдигне чукалата и да се махне от „Флудберя“. Предполагаше, че Рикард Фагер все още иска да се отърве от нея.

Глава 12

20 Юни

Както обикновено, Ракел Грейс не беше доволна от свършената работа. Трябваше да бъде по-строга с чистачките. Сега се налагаше да мие и подсушава сама, да полива саксийните си растения и да подрежда книгите и чашите. Освен това се чувстваше зле и от главата ѝ падаха кичури коса. Имаше да свърши много неща, но първо препрочете документите, които бе взела от Холгер Палмгрен. Не беше особено трудно да се досети кои бележки го бяха накарали да проведе телефонния разговор.

Сами по себе си те не бяха обезпокоителни, най-вече поради факта, че Телебориан бе проявил добрината да спомене Ракел само с една буква. Не се описваше самата им дейност, нито се споменаваха други деца. Така или иначе, проблемът не бе в това. Проблемът беше, че след всички тези години Холгер Палмгрен бе прочел документите точно сега.

Това можеше да е просто съвпадение, разбира се. Мартин Стейнберг смяташе така. Може би бележките бяха попаднали при Холгер още преди години, а той просто ги беше разлистил инцидентно и се бе зачудил над някои подробности, без да им отдава голямо значение. При такъв сценарии акцията ѝ би била безумна грешка. Но Ракел Грейс не вярваше в съвпаденията, не и когато толкова неща висяха на ръба на бездната. А и тя знаеше, че неотдавна Холгер Палмгрен бе посетил Лисбет Саландер в женския затвор „Флудберя“.

Ракел Грейс не възнамеряваше отново да подцени Лисбет Саландер, особено като се има предвид, че в документите се споменаваше Хилда фон Кантерборг. Хилда беше единствената връзка, която би могла да отведе Лисбет до нея. Вярно, Ракел Грейс беше убедена, че след злополучното си приятелство с Агнета Саландер, Хилда не се е разприказвала пред никого. Но нямаше гаранция, пък и съвсем не бе невероятно да съществуват копия от документите, така че беше изключително важно да се запита как Палмгрен се е сдобил с тях. Дали това бе станало във връзка със старото разследване на Телебориан, или ги бе получил по-късно, и в такъв случай от кого? Ракел беше убедена, че са премахнали всяка по-деликатна документация от психиатричната клиника „Санкт Стефан“, но може би... Ракел потъна в размисли и внезапно ѝ хрумна нещо: Йоханес Калдин, началникът на детското отделение. Калдин им беше като трън в очите. Възможно ли бе да е оставил някакви материали след смъртта си? Или може би някой от обкръжението му, като например...?

Ракел изруга.

– Естествено, онази вещица.

Отиде в кухнята и изпи две обезболяващи с чаша лимонена вода. После се обади на Мартин Стейнберг – страхливецът трябваше да се размърда – и му каза незабавно да се свърже с Май-Брит Турет, както донякъде неволно я нарече Ракел.

– Още сега – каза тя. – Веднага!

После си направи салата с рукола, орехи и домати и почисти банята. Часът беше пет и половина следобед. Беше горещо, въпреки отворената балконска врата. Искаше ѝ се да свали полото и да облече ленена риза. Устоя на изкушението и отново се замисли за Хилда. Презираше я. Хилда беше пияница и лека жена. Въпреки това едно време Ракел ѝ завиждаше. Хилда привличаше мъжете, а също така жените и децата. В доброто старо време, когато всички имаха толкова големи очаквания, идеите на Хилда се отличаваха с размах и свобода.

Проектът им всъщност не беше уникален. Имаха източник на вдъхновение в Ню Йорк. Но Ракел и Мартин посветиха дълги години на работата си и въпреки че резултатите ги изненадваха, а понякога и ги разочароваха, те никога не бяха смятали, че цената е твърде висока. Някои деца имаха по-лош късмет от други, вярно. Но такава беше лотарията на живота.

В основата си Проект 9 беше благороден и важен – така го възприемаше Ракел. Можеше да помогне на света да разбере как се създават по-силни и хармонични индивиди. Ето защо така се ядосваше, че Л.М. и Д.Б. изложиха на риск целия им труд и я принудиха да прибегне до такива ексцесии. Самите закононарушения не я измъчваха толкова, което понякога ѝ се струваше странно. Все пак Ракел Грейс не бе лишена от самосъзнание. Знаеше, че не е предразположена към разкаяние, но последствията я тревожеха.

От улицата долитаха отдалечени викове и смях. В кухнята и всекидневната миришеше на почистващ препарат и медицински спирт. Ракел отново погледна ръчния си часовник, стана от бюрото и взе друга лекарска чанта, черна и по-модерна, както и нова, дискретна перука, слънчеви очила, две канюли, ампули и малко шишенце със светлосин цвят. Накрая грабна сребрист бастун от гардероба и сива шапка от рафта в антрето. Излезе навън и зачака Бенямин да я вземе и да я откара в Сканстул.

Хилда фон Кантерборг си наля чаша бяло вино. Пиеше бавно. Нямаше съмнение, че е алкохоличка. Въп реки това обаче не злоупотребяваше толкова, колкото си мислеха хората. Преувеличаваше консумацията си на алкохол точно както преувеличаваше и другите си недостатъци. Хилда фон Кантерборг не беше пропаднала благородничка, за каквато я смятаха мнозина. Нито пък беше жена, която не прави нищо друго, освен да се напива. Продължаваше да публикува статии по психология под псевдонима Леонард Барк.

Баща ѝ се казваше Вилмер Карлсон и беше предприемач и блъфьор, преди областният съд в Сундсвал да го осъди за груба измама. Впоследствие някак си попадна на историята на лейтенант от кралските драгуни на име Юхан Фредрик Кантерберг, загинал в дуел през 1787 г., което сложило край на рода му. След редица преговори и маневри, Вилмер Карлсон успя, въпреки строгите правила на Камарата на благородниците, да смени името си – не на Кантерберг, ами на Кантерборг, и на своя глава добави едно „фон“, което постепенно се намърда в официалните регистри.

Хилда намираше името за тромаво и неестествено, особено откакто баща им ги напусна и те се преместиха в занемарен двустаен апартамент в центъра на Тимро[46]. В тази обстановка името фон Кантерборг звучеше също толкова не на място, колкото би се чувствала Хилда в Камарата на благородниците. Може би част от личността ѝ се оформи като контрапункт на фамилното име. Като тийнейджърка тя пробваше наркотици и се мотаеше с рокерите в града.

Въпреки това не беше просто някаква безделница. Справяше се добре в училище, а след гимназията записа психология в Стокхолмския университет. Макар първоначално да се отдаваше повече на купоните, учителите я забелязаха. Беше хубава и интелигентна и имаше новаторско мислене. Но също така беше морална, само че не по начина, по който се очакваше от момичетата по онова време. Не спазваше добро поведение, нито беше сдържана и миличка. Но мразеше несправедливостите и никога не предаваше доверието на хората.

Веднага след дисертацията си попадна случайно на професор Мартин Стейнберг в един малък ресторант на Рьорстрандсгатан във Васастан. Като всички докторанти Хилда познаваше Мартин. Той беше висок и красив, с добре поддържани мустаци и напомняше малко на Дейвид Нивън. Въпреки това беше женен за една трътлеста жена на име Гертруд, която хората понякога взимаха за майка му. Беше четиринайсет години по-голяма от него и доста невзрачна, особено като се има предвид притегателното излъчване на Мартин.

Понякога се твърдеше, че професор Стейнберг излиза с други жени. Говореше се, че е важна клечка с повече власт, отколкото разкрива автобиографията му, макар че и нея си я биваше. Бе заемал длъжността ректор в Колежа по социология и беше ръководил държавни разследвания. Хилда още тогава го считаше за твърде догматичен и смотан, но все пак беше очарована от него. Не само заради външния му вид и аурата му, а защото в него виждаше загадка, която следваше да бъде решена.

Ето защо се сепна, когато го видя в ресторанта с една жена със съвсем различно телосложение от това на съпругата му. Жената имаше къса, пепеляворуса коса и красиви очи, които гледаха решително. Фигурата ѝ беше стройна, излъчването царствено, а ръцете дълги и фини, с лакирани в червено нокти. Хилда не беше сигурна дали това е любовна среща, но Мартин Стейнберг очевидно се смути, когато я забеляза. В сцената всъщност нямаше нищо специално. И все пак Хилда остана с усещането, че е надникнала в тайния живот, който винаги си бе представяла, че Стейнберг води, така че бързо се изниза навън.

През последвалите дни и седмици Мартин Стейнберг я гледаше с известно любопитство и една вечер я помоли да се разходи с него по горската пътека до сградата на института. Небето беше мрачно. Мартин дълго мълча, сякаш се подготвяше да каже нещо важно и тайнствено. Но в действителност наруши мълчанието с въпрос, който смая Хилда с баналността си.

– Хилда, някога чудила ли си се защо си точно такава, каквото си?

Тя отвърна учтиво:

– Да, Мартин, чудила съм се.

– Това е един от големите въпроси, от значение не само за миналото, ами и за бъдещето ни – каза той.

Така се започна. Хилда стана част от Проект 9 и дълго време всичко ѝ се струваше безобидно. Известен брой деца, които живееха в приемни семейства и произлизаха от различни социални прослойки, още от малки участваха в тестове и биваха оценявани. В проекта нямаше нищо странно. Някои деца бяха много надарени. Други не. Но резултатите им не бяха публично оповестявани и първоначално Хилда не виждаше приз наци, че се отнасят с децата цинично и се възползват от тях. Напротив, държаха се с тях грижовно и с внимание, а в редица области прокарваха нови, макар и не революционни изследователски методи.

Впоследствие обаче възникнаха въпроси: Как са били избрани децата и как така се бяха озовали в толкова разнообразни семейства? Постепенно Хилда проумя връзката. Но тогава вече беше късно, пък и тя все още смяташе проекта за приемлив. Можеше да види както цялостната картинка, така и всеки отделен случай в изкупителна светлина.

Но настъпи следващата есен, а с нея дойде и новината, че Карл Сегер е бил застрелян по време на лов. Тогава Хилда се изплаши не на шега. Реши да се оттег ли. Мартин и Ракел Грейс веднага се усетиха. Дадоха ѝ възможност да свърши нещо добро и това я накара да остане още известно време. Щеше да спаси едно момиче от проекта. Момичето и нейната сестра близначка живееха на Лундагатан в Стокхолм, но домът им беше същински ад. Въпреки това властите не правеха нищо и на Хилда се падаше да реши проблема и да намери приемно семейство.

Само че нищо не беше толкова просто, колкото звучеше. Хилда се сближи с майката и момичето. Застъпи се за тях и това ѝ коства кариерата, а за малко и живота. Понякога съжаляваше. Но по-често се гордееше и смяташе това за най-добрата си постъпка от времето, прекарано в Регистъра.

Сега се свечеряваше, а Хилда пиеше шардонето си и гледаше през прозореца. Навсякъде се разхождаха щастливи хора. Дали и тя самата да не отиде да почете книга в някое улично кафене? Не стигна по-далеч в мис лите си. Забеляза една фигура да слиза от черно рено долу на улицата. Това беше Ракел Грейс, което само по себе си не беше необичайно. Ракел минаваше от време на време да я поздрави и я обсипваше с любезности и ласкателства. Но в последно време като че ли нещо не беше наред. Ракел звучеше напрегнато по телефона и отново прибягваше до заплахи като едно време.

Ето че сега беше долу на тротоара. Беше дегизирана, но Хилда не можеше да я сбърка. До нея вървеше Бенямин Форш, нейното момче за всичко. Ракел не просто го пращаше по задачи, ами се обръщаше към него, когато трябваше да се ползват мускули или да се вземат принудителни мерки. Хилда се изплаши и взе бързо и драстично решение.

Грабна портмонето, палтото и мобилния си телефон, който бе оставила в безшумен режим върху бюрото си. После излезе навън и заключи. Само че се оказа твърде бавна. Във входа вече се чуваха стъпки. Обзе я паника и Хилда се втурна надолу, съзнавайки, че може да налети право на Ракел и Бенямин. Но за щастие, те чакаха асансьора. Хилда тръгна към двора – единствения път, по който можеше да поеме, ако искаше да избегне входната врата. На двора имаше жълта ограда, която можеше да прескочи, ако преместеше градинската маса. Чу се скърцане, когато масата се плъзна по каменните плочки. Хилда се качи на оградата като нескопосано дете, скочи в съседния двор и излезе на Бохюсгатан. Оттам тръгна към „Ериксдалсбадет“[47] и морето. Вървеше бързо, въпреки че не беше съвсем трезва, а и левият крак я болеше след скока.

Когато стигна до открития фитнес при Орщавикен[48], Хилда извади мобилния си телефон. Някой я беше търсил многократно и щом изслуша съобщенията, тя изтръпна. Нещо наистина не беше наред. Журналистът Микаел Блумквист искаше да се свърже с нея и макар че учтиво я молеше за извинение, в гласа му имаше нещо развълнувано, особено във второто съобщение, в което добавяше, че сега, след смъртта на Холгер Палмгрен, било „особено наложително да разговарят“.

Холгер Палмгрен, измърмори тя. Холгер Палмгрен. Откъде ѝ беше познато това име? Потърси в интернет и веднага се сети. Палмгрен беше старият настойник на Лисбет Саландер. Очевидно нещо се печеше и това не беше добре. Ако медиите търсеха информация, Хилда беше слабото звено.

Закрачи още по-бързо, загледана към водата и дърветата и всички хора, които се шляеха наоколо или си правеха пикник. На поляната при яхтклуба, веднага след открития фитнес, трима тийнейджъри лежаха на едно одеяло и пиеха бира с наперен и небрежен маниер. Хилда фон Кантерборг спря и примигна, загледана в смартфона си. Не беше много наясно с технологиите, но знаеше, че чрез него могат да я проследят. Ето защо проведе последен бърз разговор със сестра си, за което веднага съжали. Общуването със сестра ѝ винаги я оставяше с укорителен, изпълнен с вина вкус в устата. Хилда се приближи до момчетата, избра едно, което имаше дълга, провиснала коса и дънково яке с ресни, и му даде телефона си.

– Дръж – каза тя. – Айфон, съвсем нов. Твой е. Можеш да смениш SIM картата.

– Защо, по дяволите, ми го даваш?

– Защото изглеждаш като свястно момче. Успех и не взимай наркотици – каза тя и отново закрачи забързано под вечерното слънце.

Трийсет минути по-късно беше пред банкомата при метростанция „Хорнстул“, плувнала в пот. Изтегли три хиляди крони в брой и потегли към Сентрален[49]. Отиваше в Нюшьопинг, в малкия, отдалечен хотел, където едно време се бе скрила, когато колегите от университета я обвиниха, че е курва и уличница.

Във входа Микаел Блумквист се натъкна на възрастна жена, която носеше шапка и бастун и изглеждаше малко плаха. Зад нея вървеше здрав мъж на неговите години. Сигурно беше висок два метра, имаше малки очи, кръгло лице и силни ръце. Но Микаел не им обърна много внимание. Просто се радваше, че е стигнал до адреса. Изтича нагоре по стълбите до апартамента на Хилда фон Кантерборг и позвъни. Тя, изглежда, не си беше у дома.

Излезе навън и тръгна към Кларион Хотел в Сканстул и отново опита да ѝ се обади. Вдигна му арогантно хлапе, може би неин син.

– Здрасти!

– Здрасти! – отвърна Микаел. – Хилда там ли е?

– Тука няма никаква шибана Хилда. Телефонът вече е мой.

– Какво искаш да кажеш?

– Една откачена алкохоличка ми го даде.

– Кога?

– Ей сега.

– Как изглеждаше?

– Стресирана и тъпа.

– Къде се намираш?

– Я си гледай работата – каза момчето и затвори.

Микаел изруга. Поради липса на други идеи, той отиде в бара на Кларион Хотел и си поръча една „Гинес“.

Трябваше да помисли, затова седна в един фотьойл до прозореца, който гледаше към Рингвеген. Зад него плешив, възрастен господин стоеше на рецепцията и дискутираше възмутено сметката си. Недалеч от масата му пък седяха две момичета, които си шепнеха нещо.

Мисълта за Лисбет не му даваше мира. Тя бе споменала списъци с имена, както и името Лео Манхеймер, чийто психолог, Карл Сегер, беше застрелян при подозрителни обстоятелства преди двайсет и пет години. Не беше пресилено да предположи, че историята продължава далеч назад във времето, особено след смъртта на Холгер Палмгрен и документите, които бе открил в антрето на апартамента му.

„Говори с Хилда фон...“

Можеше ли да е имал предвид друга жена, не Хилда фон Кантерборг? Възможно беше, но не особено вероятно, пък и току-що Хилда, наглед стресирана, бе дала телефона си на някакъв тийнейджър. Микаел допи бирата си и погледна момичетата на бара. Като че ли сега си шепнеха за него. Извади телефона си и потърси името Хилда фон Кантерборг в интернет. Предполагаше, че това, което го интересува, няма да се появи сред първите резултати в Гугъл, а може би изобщо нямаше да го има в мрежата. Но може би щеше да долови нещо между редовете. Понякога следите се криеха в банални и уклончиви отговори по време на интервюта или пък в избора на теми и интереси.

Не откри нищо. До момента, в който изгубила длъжността си в Стокхолмския университет, Хилда фон Кантерборг била доста продуктивен автор на научни статии. След това се беше покрила, а в старите ѝ материали нямаше горещи следи. Микаел не попадна на подозрителни намеци, нито пък на нещо, свързано с осиновени деца, а още по-малко с момчета с хипер акузис, които от левичари са станали десничари.

За сметка на това Хилда звучеше будно и разумно, когато се аргументираше против скритите расистки идеи, които още по онова време се проявяваха в изследванията на въздействието, което генетиката оказва върху човешката интелигентност. Беше написала и кратко есе в Journal of Applied Psychology[50] за така наречения ефект на Флин, който показва, че измеримите интелектуални дарби на човека се покачват постоянно от 1930 година насам вероятно защото мозъците ни биват стимулирани все повече.

Но като цяло, Микаел не откри следи. Отново вдиг на поглед към улицата и си поръча още една „Гинес“. Чудеше се дали може да се обади на някого и отново прегледа статиите, този път търсейки имената на съавтори и колеги на Хилда. После изписа фамилията „фон Кантерборг“ и откри само още един жив човек с това име. Жена, която се казваше Шарлота и беше шест години по-млада от Хилда. Живееше на Ренстиернас гата, само на няколко пресечки оттук. Изглежда беше фризьорка и имаше собствен салон на Йотгатан. Микаел потърси изображения на Хилда и Шарлота фон Кантерборг и видя приликата. Вероятно бяха сестри. Без да му мисли много, той набра номера на Шарлота.

– Лота – каза тя, щом вдигна.

– Казвам се Микаел Блумквист и съм журналист във вестник „Милениум“ – каза той и веднага забеляза, че жената се притесни.

Вярно, това не беше необичайно. Микаел често изразяваше съжаление, че има такъв ефект върху околните, и се шегуваше, че трябва да почне да пише по-позитивни статии, така че хората да не ги е страх, когато им се обади. Но този път усети, че има и още нещо.

– Съжалявам, че те безпокоя. Трябва да се свържа с Хилда фон Кантерборг – каза той.

– Какво ѝ се е случило?

Не попита: „Случило ли ѝ се нещо?“. Попита: „Какво...“

– Кога сте се чували за последно?

– Само преди час.

– Къде се намираше тя по това време?

– Мога ли да попитам защо се обаждаш? Имам предвид...

Тя се поколеба.

– Какво?

– В днешно време не се случва всеки ден да я търсят журналисти.

Шарлота дишаше тежко.

– Не исках да те тревожа – каза той.

– Хилда звучеше изплашено, все едно някой я прес ледва. Какво става всъщност?

– Честно казано, не знам – отговори Микаел. – Но един добър стар човек на име Холгер Палмгрен беше убит. Бях там, когато се бореше за живота си, и пос ледните му думи бяха, че трябва да говоря с Хилда. Мисля, че тя разполага с важна информация.

– Информация за какво?

– Това се опитвам да разбера. Искам да ѝ помогна. Да си помогнем взаимно.

– Сигурен ли си?

Микаел отговори учудващо откровено.

– В моята професия не е толкова лесно да обещаеш нещо. Истината – ако успя да се добера до нея – може да навреди и на тези, на които искам да помогна. Но повечето хора се чувстват по-добре, когато споделят това, което ги мъчи.

– Хилда се чувства ужасно – каза Лота.

– Разбирам.

– Чувства се ужасно от двайсет години. Но сега ми звучеше по-зле от всякога.

– Защо според теб?

– Аз... нямам представа.

Микаел чу колебанието в гласа ѝ и захапа като кобра.

– Мога ли да мина за малко? Виждам, че живееш наблизо.

Лота фон Кантерборг като че ли се притесни още повече. И все пак Микаел беше сигурен, че тя ще поддаде и ще го покани. Ето защо се изненада, когато Лота остро и непоклатимо отвърна: „Не!“.

– Не искам да се замесвам – добави тя.

– Да се замесваш в какво?

– Ами...

Тя замълча. Микаел чу тежкото ѝ дишане в слушалката и разбра, че моментът е решителен. Като журналист многократно бе попадал в ситуации, когато хората вземат решение дали да пропеят, или не. В такива мигове обикновено потъват в размисъл и се опитват да претеглят последствията. Микаел знаеше, че накрая често проговарят. Самото колебание ги предразполагаше и отключваше подсъзнателни пориви. Но нямаше гаранции и той се постара да не звучи твърде настойчиво.

– Искаш ли да ми кажеш нещо?

– Хилда понякога пише под псевдонима Леонард Барк – каза Лота фон Кантерборг.

– Какво, това е тя?

– Чел си нейни статии?

– Може да съм стар драскач, но следя и културните страници. Харесва ми как пише той – тоест тя. Но защо ми го казваш?

– Леонард Барк написа статия за „Свенска Дагбладет“ със заглавие „Родени заедно, отгледани отделно“. Мисля, че това беше преди три години.

– Окей.

– В статията ставаше дума за научно изследване, проведено от университета на Минесота. В материала няма нищо забележително. Но темата е важна за нея, личеше си по начина, по който говореше за статията.

– Окей – повтори Микаел. – Какво искаш да кажеш с това?

– Нищо, всъщност. Просто забелязах, че нещо в цялата история я мъчи.

– Можеш ли да си малко по-конкретна?

– Не знам нищо повече. Така и не успях да изровя нещо, а Хилда не каза и дума, колкото и да я притисках. Но предполагам, че ако прочетеш статията, ще си извадиш същите заключения като мен.

– Благодаря много. Ще проверя.

– Обещай да не пишеш нищо твърде лошо за нея.

– Мисля, че в тази история има доста по-големи злодеи от нея – отвърна той.

Сбогуваха се, Микаел плати бирите си и излезе от Кларион Хотел. Пресече кръстовището към Йотгатан и продължи към площад „Медборярплатсен“ и Санкт Паулсгатан. Само махваше с ръка, когато познати и непознати опитваха да го заговорят. Не беше в нас троение за общуване. Искаше единствено да прочете статията. Изчака обаче да се прибере и едва тогава я отвори в компютъра си.

Прегледа я три пъти, след което изчете редица есета на същата тема и проведе няколко разговора. Приключи чак в дванайсет и половина през нощта. Тогава изпи чаша бароло и си помисли, че може би все пак започва да разбира донякъде какво се е случило, макар все още да не проумяваше каква е ролята на Лисбет.

Трябваше да говори с нея – независимо какво смятаха от управата на затвора.

ВТОРА ЧАСТ

ТРЕВОЖНИ ЗВУЦИ

Минорният акорд с добавена секста се състои от първа, трета, пета и шеста степен на мелодичния минор.

В американската джаз и поп музика обаче най-често срещан е минорният акорд с добавена септима. Смята се за елегантен и красив.

Минорен акорд с добавена секста се използва рядко.

Звученето му се счита за грубо и злокобно.

Глава 13

21 Юни

Лисбет Саландер бе напуснала отделението с повишено ниво на сигурност за последен път. Сега се намираше в караулното помещение, където я обискираше момче на нейните години, с къса коса, зачервена кожа и малки, арогантни очи.

– Микаел Блумквист звъня и питаше за теб – каза момчето.

Лисбет дори не вдигна поглед, игнорирайки информацията. Беше осем и половина сутринта и тя просто искаше да се махне оттук. Подразни я бумащината, която трябваше да се отметне. Надраска няколко нечетливи реда в бланките, които ѝ подадоха, взе лаптопа и мобилния си телефон и най-накрая я пуснаха.

Мина през портата в желязната ограда, прекоси железопътните релси и седна на олющената червена пейка до шосето, където зачака автобус 113 към Йоребру. Сутринта беше гореща, ясна и безветрена. Около Лисбет кръжаха две мухи. Тя вдигна лице към слънцето, наслаждавайки се на времето, но въпреки това не изпита особено силно щастие от свободата.

Но се радваше, че отново разполага с лаптопа. Както си седеше на пейката, облечена с черни дънки, които лепнеха по краката ѝ, Лисбет сложи компютъра в скута си и се логна. Провери дали Аника Джанини ѝ е изпратила полицейското разследване на смъртта на Джамал Чаудъри, както беше обещала. Материалът беше в пощенската ѝ кутия, което беше добре. Лисбет смяташе да го изчете по пътя към Стокхолм.

Аника Джанини имаше теория. Подозрение, което се основаваше на любопитния факт, че Фария Кази бе мълчала по време на всички разпити, както и на кратък видеозапис от метростанция „Хорнстул“, който Аника бе обсъдила с имам от Бутшюрка на име Хасан Фердуси. Имамът смяташе, че Аника може да е на прав път. Идеята беше Лисбет, със своите компютърни познания, също да провери теорията. Ето защо отвори видеозаписа, прикачен към разследването. Но преди да го пусне, се загледа към пътя и пожълтелите полета и се замисли за Холгер Палмгрен. Бе мислила за него, кажи-речи, цяла нощ. „Говори с Хилда фон...“

Единствената „Хилда фон“, за която Лисбет се сещаше, беше Хилда фон Кантерборг, старата Хилда с характерните енергични жестове, която вечно седеше в кухнята у дома на Лундагатан и която беше една от малкото приятелки на майка ѝ по времето, когато целият ѝ живот се разпадаше. Хилда просто ги подкрепяше, не криеше някакви тайни, или поне Лисбет така си мис леше. Това беше и причината да я потърси един път преди десетина година. Двете цяла вечер разговаряха и пиха евтино розе, защото Лисбет искаше да научи повече за майка си. Хилда ѝ разказа доста, а Лисбет от своя страна сподели с нея това-онова за себе си; довери ѝ неща, които не бе казвала даже на Холгер. Вечерта беше дълга. Вдигнаха чаши в чест на Агнета и всички жени, чийто живот беше разрушен от задници и гадняри.

Но Хилда с нищо не бе показала, че знае за Регистъра. Да не би да бе премълчала най-важното? Първоначално Лисбет отказа да го повярва. Обикновено усещаше, когато има нещо заровено под повърхността. Но, разбира се, сломената фасада на Хилда можеше да я е подвела. Спомни си файловете, които свали от компютъра на Алвар. В документите имаше инициали. Х.К. Възможно ли бе това да е съкращение от Хилда фон Кантерборг? Лисбет написа името в няколко търсачки и разбра, че Хилда е била по-влиятелен психолог, отколкото си бе мислила. Това я жегна, но реши да изчака с присъдата си.

Автобус 113 към Йоребру се зададе по пътя, вдигайки облак прах и чакъл след себе си. Лисбет плати на шофьора и седна най-отзад. Изгледа записа от метростанцията, заснет точно след полунощ на десети октомври преди близо две години. Постепенно един дребен детайл я заинтригува. Имаше нещо специфично в ръката на заподозрения мъж. Дали това означаваше нещо? Не беше сигурна.

Знаеше, че разпознаването на движенията е млада наука. Не се съмняваше, че жестовете на всеки човек имат свое математическо съответствие. Но засега това беше трудно за измерване. Всяко леко движение съдържа огромно количество информация и не е строго детерминирано. Всеки път се почесваме по темето по различен начин. Жестовете ни винаги са сродни, но никога напълно идентични. Нужни са сензори, сигнални процесори, жироскопи, акселерометри, проследяващи алгоритми, хармонични анализи, измервания на честота и разстояние, за да могат движенията да се опишат и сравнят с точност. Вярно, в нета имаше доста програми, които можеше да свали. Но не, не вярваше, че има смисъл. Щеше да отнеме твърде много време. Вместо това ѝ хрумна нещо друго.

Замисли се за приятелите си от Републиката на хакерите и дълбоката невронна мрежа, ДНМ, над която Чумата и Тринити работеха от толкова дълго време. Дали не можеше да се пригоди за нуждите на Лисбет? Не звучеше неправдоподобно. Вярно, трябваше да намери по-голям регистър с движения, които ДНМ да изучи. Но това би трябвало да е възможно.

Захвана се за работа във влака и накрая ѝ хрумна налудничава идея. Това не би се понравило на Службата за лишаване от свобода, особено още на първия ден от освобождаването ѝ. Но това нямаше нищо общо. Лисбет слезе на централната гара в Стокхолм, взе си такси до Фискаргатан и продължи да работи.

Дан Броуди остави китарата – чисто нова „Рамирез“ – на масата, отиде в кухнята и си направи двойно еспресо, което изпи толкова бързо, че си изгори езика. Беше десет и десет. Времето летеше. Беше зациклил на „Спомен от Алхамбра“ и сега закъсняваше за работа. Не че на някого му пукаше толкова, но не искаше да бъде неб режен. Ето защо излезе от кухнята и отвори гардероба в спалнята. Избра бяла риза, тъмен костюм и черни обувки „Чърч“. После се забърза надолу по стълбите и откри, че навън вече бе ужасно горещо. Лятото беше дошло с пълна сила, което не го радваше особено.

Костюмът не подхождаше на сезона. Под ярката слънчева светлина дрехите му се сториха твърде строги. Само след няколко метра гърбът и мишниците му вече се бяха изпотили. Това засили усещането му за отчуждение. Загледа се към работниците в Хумлегорден. Звукът от косачките го измъчваше и Даниел продължи с бързо темпо надолу към площад „Стюреплан“. Все още се чувстваше неспокоен, но забеляза с известно задоволство, че по улиците има и други мъже с костюми и потни чела, които също изглеждаха измъчени. Жегата бе дошла внезапно след дълъг дъждовен период. Малко по-нататък по Бириер Ярлсгатан[51] видя линейка и се замисли за майка си.

Тя бе починала при раждането му. Дан се беше появил на този свят с името Даниел Брулин. Баща му беше пътуващ музикант, който никога не се бе интересувал от него и почина рано от цироза на черния дроб след продължително пиянство. Даниел израсна в детски дом в Гевле, а по-късно, от шестгодишен, заживя като едно от четирите приемни деца в селска ферма северно от Хюдиксвал. Трудеше се здраво още от малък, помагаше с животните, прибирането на жътвата, почистването на обора и клането и разфасоването на прасетата. Приемният му баща Стен, стопанинът, не криеше, че е взел приемните деца – все момчета – за работна ръка. По времето, когато получи попечителството над децата, Стен беше женен за червенокоса, ниска жена на име Кристина. Тя обаче рано-рано се махна оттам и повече не се обади. Казваха, че се е преместила в Норвегия. Никой, който познаваше Стен, не се учудваше, че се е уморила от него. Той не беше отблъскващ. Напротив, беше висок и внушителен и имаше добре поддържана брада, която рано посивя. Но в устните и челото му имаше нещо мрачно, което плашеше хората. Рядко се усмихваше, не обичаше да общува или да приказва излишно и мразеше всичко претенциозно и засукано.

Все повтаряше: „Не се правете на важни. Не си мислете, че сте нещо“.[52] Когато в пристъп на веселие изтърсеха, че като пораснат, искат да станат футболисти или адвокати, или милионери, Стен винаги изръмжаваше: „Човек трябва да си знае мястото!“. Беше стиснат на хвалби, поощрения и пари. Вареше си домашен алкохол, ядеше месо от животни, които сам е застрелял или заколил, и беше почти независим от околния свят. Не купуваше нищо, което не е на промоция, част от разпродажба или с изтекъл срок на годност. Мебелите взимаше от битпазара или от съседи и роднини. Къщата беше боядисана в крещящо жълто. Никой не проумяваше защо, докато не стана ясно, че Стен е получил боята без пари, понеже била в излишък.

Стен нямаше вкус към литературата. Никога не четеше книги или дори вестници. Но това не пречеше на Даниел. Имаха си библиотека в училище. По-голям проблем беше непоносимостта на Стен към всякаква музика, която не е шведска и жизнерадостна. От биологичния си баща Даниел бе наследил единствено фамилията си и една китара „Левин“[53] с найлонови струни, която дълго време стоя захвърлена на тавана. Когато стана на единайсет обаче, Даниел я свали в стаята си и не след дълго я обикна. Не само защото инструментът сякаш през цялото това време бе чакал именно него. Даниел почувства, че е роден да свири.

Бързо научи основополагащите акорди и хармонии и осъзна, че може да свири песни, които е чул един- единствен път по радиото. Дълго време репертоарът му беше обичайният за момче от неговото поколение: Tush на ЗиЗи Топ, баладата на Скорпиънс Still Loving You, Money for Nothing на Дайър Стрейтс и разни други рок класики. Но после се случи нещо. Един студен есенен ден Даниел се изниза от обора. Беше на четиринайсет и по това време училището беше ад. Лесно му бе да учи, но не издържаше да слуша учителите. Шумът и виковете около него го смущаваха и той непрестанно копнееше за тишината и спокойствието на фермата, макар че мразеше работата и дългите дни. Скатаваше се доколкото беше възможно и опитваше да отделя време за себе си.

През онзи ден – часът беше пет и половина – той отиде в кухнята и пусна радиото, откъдето зазвуча някаква сладникава песен. Даниел завъртя копчето за смяна на честотата и улови P2[54]. По принцип не слушаше този канал, мислеше, че е за стари чичковци. Това, което чу, само потвърди предубежденията му. Изнервящо соло за кларинет, което звучеше като пчела или алармен сигнал.

И все пак той се заслуша и след малко се случи нещо. Засвири китара – колеблива, игрива китара. Даниел потръпна. Стаята бе изпълнена с нещо непоз нато, с някакво чувство на преклонение, и въздухът вътре сякаш се сгъсти. Даниел не чуваше нищо друго, нито доведените си братя, които ругаеха и се караха, нито птиците, тракторите и далечните автомобили, нито дори приближаващите се стъпки. Просто стоеше, обзет от внезапно и неочаквано щастие. Опита се да разбере защо тоновете се различават от всички други, които някога бе чувал, и защо го докосваха толкова силно. В следващия миг усети остра болка в скалпа и врата си.

– Проклет мързеливец, да не мислиш, че не съм забелязал как се измъкваш от работа?

Беше Стен, който го дърпаше за косата, крещеше и псуваше. Но Даниел не му обръщаше внимание. Беше съсредоточен само в едно: да изслуша песента докрай! Музиката сякаш му разкриваше нещо ново и непознато, по-богато и всеобхватно от досегашния му живот. Макар да не разбра кой изпълнява песента, Даниел впери поглед в стария кухненски часовник над зиданата печка, докато Стен го влачеше навън. Знаеше, че е важно да запомни точния час. На следващия ден помоли да ползва телефона в училище и се обади на Шведското национално радио.

Никога преди не бе чувал нещо подобно. Липсваха му енергията и самоувереността на тази музика. Даниел беше момче, което дори не вдигаше ръка в класната стая, въпреки че знаеше отговорите. Винаги се бе чувствал нищожен, когато общуваше с градски хора, особено ако работата им беше свързана с нещо толкова бляскаво като радиото или телевизията. Но ето че все пак позвъни. Свързаха го с Шел Брандер от редакция „Джаз“. Даниел попита на пресекулки коя песен е звучала по радиото вчера точно след пет и половина вечерта. За всеки случай изтананика малко от нея. Това спести на Шел Брандер всякакви колебания.

– Ти да видиш! Хареса ли ти?

– Да – отвърна Даниел.

– Значи, имаш добър вкус, млади човече. Това е Nuages на Джанго Райнхарт.

Даниел, когото никога преди не бяха наричали „млади човече“, помоли Шел да му каже как се пише името и още по-притеснено попита:

– Кой е това?

– Един от най-добрите китаристи в света, бих казал. При все това е свирил солата си само с два пръста.

Впоследствие Даниел не беше сигурен какво му е разказал Шел Брандер още тогава и какво е научил сам по-късно. Постепенно обаче разбра, че зад музиката има история, която още повече увеличаваше стойността на чутото. Джанго бил беден. Израснал в Либерши в Белгия и често крадял пилета, за да оцелее. Още от малък свирел на китара и цигулка и бил считан за обещаващ талант. На осемнайсет години обаче обърнал една свещ в караваната, където живеел. Хартиените цветя на жена му – тя се препитавала, като ги продава – се запалили. Джанго получил тежки изгаряния и дълго време никой не вярвал, че ще може да свири отново, особено след като се оказало, че няма да може да използва два от пръстите на лявата си ръка. Но с помощта на нова техника той продължил да се развива, станал световно известен и придобил култов статус.

Но преди всичко Джанго бил циганин, или ром, както вече бе прието да се казва. Самият Даниел също беше ром. Идваше от номадския народ. Беше го разбрал по най-трудния възможен начин – чрез болката, която изпитваше, когато другите го изолираха и го наричаха татарин. Дори за миг не се беше съмнявал, че да си ром е ужасно срамно. Благодарение на Джанго вече можеше да се гордее с произхода си. Вярно, беше различен, но от това можеше пък и да излезе нещо. Щом Джанго бе станал най-добрият в света с изгорена ръка, значи и за Даниел имаше надежда.

Взе пари назаем от една съученичка, купи си сборен албум на Джанго Райнхарт и научи всичките му класики, Minor Swing, Daphne, Belleville и Djangology, всичките, и за нула време промени стила си на свирене. Изостави блус гамите и вместо това се обърна към минорните арпеджио акорди с добавена секста, а в солата си ползваше минорно-мажорни и умалени акорди с добавена септима. С всеки изминал ден страстта му нарастваше. Упражняваше се, докато по върховете на пръстите му не се образуваха мазоли. Свиреше с плам, който не утихваше дори през нощ та. Сънуваше китарата. Не мислеше за нищо друго и веднага щом му се удадеше шанс, отиваше в гората, сядаше на някой камък или пън и часове наред импровизираше. Постоянно попиваше нови знания и влияния, не само от Джанго, ами и от Джон Скофийлд, Пат Метини и Майк Стърн, всички велики модерни джаз китаристи.

Отношенията му със Стен се влошаваха право пропорционално. „Мислиш се за нещо, а? Само че си просто едно малко лайно“, ръмжеше Стен за щяло и за нещяло и отбелязваше, че Даниел „винаги е вървял с вирнат нос“. За Даниел, който цял живот се бе чувствал по-долен и нищожен, тези думи бяха непонятни. Опит ваше да угажда на Стен, доколкото беше възможно, въпреки че нито искаше, нито можеше да се отдели от китарата. Скоро започна да яде шамари. Получаваше и юмручни удари, а понякога се включваха дори доведените му братя. Удряха го в корема и по ръцете или го стряскаха със силни звуци, като стържеха метал в метал или блъскаха капаци от тенджери. Даниел започна да изпитва яростна, страдалческа омраза към работата на полето, особено лятно време, когато нямаше къде да избяга и трябваше да тори, оре, бранува и сее.

През лятото момчетата често работеха от рано сут рин до късно вечер. Даниел се трудеше здраво, за да се хареса на останалите и те отново да го приемат. Понякога успяваше. Вечер свиреше каквито песни поискат братята му и понякога получаваше аплодисменти и известен статус. И все пак знаеше, че им е в тежест. Не пропускаше възможност да се измъкне от задълженията си.

Един следобед, докато слънцето изгаряше врата му, Даниел чу в далечината да пее кос. Тогава беше на шестнайсет. През есента щеше да започне втората година в гимназията и вече мечтаеше за осемнайсетия си рожден ден, когато щеше да стане пълнолетен и да се махне оттук. Планираше да кандидатства в Музикалната академия или да стане джаз музикант и да работи толкова усърдно и амбициозно, че един ден да запише албум. Мечтите занимаваха ума му ден и нощ. А понякога, като сега, чуваше някакъв звук сред природата, който сякаш го улавяше в примка и го откъсваше от полето.

Свирна с уста в отговор на коса. В мислите му вариацията на птичата песен се разви в мелодия. Пръс тите му почнаха да се движат по грифа на невидима китара и внезапно Даниел потръпна. По-късно, като възрастен, често щеше да копнее за тези мигове, когато имаше усещането, че ще изгуби нещо безвъзвратно, ако не седне да композира. В такива моменти нищо на този свят не можеше да му попречи да избяга някъде с китарата си. Даниел още си спомняше забраненото вълнение в гърдите, когато бос, с развят анцуг и стиснал китарата в ръка се втурна надолу към езерото Блакосшернен, седна на разнебитения кей и засвирука с уста мелодията, която му беше хрумнала преди малко, акомпанирайки си с китарата. Това бяха прекрасни минути. Винаги щеше да си ги спомня така.

Но не продължиха дълго. Явно някое от момчетата го беше видяло да се изнизва и го бе издало. Стен изникна до него по къси панталони и гол до кръста. Беше побеснял и Даниел, който не знаеше дали да се извини, или просто да побегне, се колеба прекалено дълго. Стен хвана китарата и я дръпна от ръцете му с такава сила, че падна назад и си удари лакътя. Не беше сериозно. Но нещо в него преля. Той се изправи с почервеняло лице и разби китарата в кея. След това изглеждаше шокиран, сякаш не осъзнаваше какво е направил. Но това не променяше нещата.

Даниел се почувства, все едно от тялото му е бил изтръгнат жизненоважен орган. Изкрещя „свиня“ и „идиот“ – думи, с които никога преди не се беше обръщал към Стен. После хукна през полето, нахълта в къщата, напъха плочите си и малко дрехи в една раница и избяга от фермата.

Стигна до магистрала Е4 и вървя с часове, докато един тираджия не го качи на стоп до Гевле. Продължи на юг и спа в гората. Крадеше ябълки и сливи и ядеше каквито горски плодове намери. Една възрастна жена му даде сандвич с шунка и го откара до Сьодертеле. Млад мъж пък го почерпи обяд и го метна до Йоншьопинг. Късно вечерта на двайсет и втори юли Даниел пристигна в Гьотеборг. Няколко дни по-късно получи нископлатена черна работа на пристанището, а след шест седмици, през които живееше, кажи-речи, на магия и понякога спеше по входовете, Даниел си купи нова китара. Не „Селмер Макафери“, китарата на

Джанго, ами „Ибанез“ втора ръка.

Реши да се хване на работа на един кораб до Ню Йорк. Но не беше така лесно, както бе чел и слушал. Нямаше паспорт и виза, а човек вече не можеше просто да се присъедини към екипажа на някой кораб, дори като чистач. Една ранна вечер, след края на работния му ден на пристанището, една жена го чакаше на пристана. Казваше се Ан-Катрине Лидхолм, беше пълна, облечена в розово и имаше дружелюбен поглед. Работеше в социалните служби и каза, че е получила обаждане във връзка с него. Едва тогава Даниел разбра, че е обявен за изчезнал и го издирват. Неохотно последва жената до офиса на социалните на площад „Йернториет“.

Ан-Катрине обясни, че е говорила със Стен по телефона и е останала с добро впечатление, което още повече засили подозренията на Даниел.

– Липсваш му – каза тя.

Той отговори „глупости“ и каза, че не може да се върне. Щяха да го бият. Животът му щеше да се превърне в ад. Ан-Катрине го остави да ѝ разкаже за фермата, след което му предложи няколко варианта. Никой от тях не му се понрави. Ан-Катрине каза, че той е твърде млад и има нужда от подкрепа и напътствия. Тогава Даниел се сети за стокхолмчаните, както ги наричаше тайно. Стокхолмчаните бяха психолози и лекари, които го посещаваха всяка година, докато беше малък. Мереха височината и теглото му, задаваха му въпроси, водеха бележки и му даваха да решава всевъзможни тестове.

Тестовете никога не му бяха харесвали особено и Даниел понякога плачеше след посещенията на стокхолмчаните. Чувстваше се самотен и изложен на показ. В тези мигове мислеше за майка си и за живота заедно с нея, който така и нямаше да изживее. В същото време не ги мразеше. Те му се усмихваха окуражително, хвалеха го и му казваха, че е талантлив и умен. Никой от тях не бе изричал лоша дума. Освен това Даниел не намираше нищо странно в посещенията. Смяташе за естествено, че властите искат да знаят как се справя в приемното си семейство, и нямаше проблем да пишат за него в протоколите и списанията си. По-скоро възприемаше това като знак, че въпреки всичко животът му означава нещо. Понякога, в зависимост от това кой правеше тестовете, посещенията всъщност бяха приятно разсейване от работата във фермата, особено през последните години, когато стокхолмчаните започнаха да проявяват интерес към музиката му и го снимаха как свири на китара. Няколко пъти, когато му се струваха смаяни и ги чуваше да си шепнат, Даниел се размечтаваше как записите се разпространяват и стигат до ръцете на музикални агенти или директори на продуцентски компании.

Психолозите и лекарите – често посетителите бяха различни – винаги казваха само първото си име и той не знаеше нищо за тях. Освен за една жена, която, вероятно погрешка, един ден му стисна ръката и се представи с цялото си име. Но той не си я спомняше само заради това. Беше очарован не само заради формите ѝ, дългата червеникаворуса коса и високите токчета, които бяха толкова неподходящи за меките алеи пред къщата. Жената му се усмихна така, сякаш наистина го харесваше. Казваше се Хилда фон Кантерборг, носеше изрязани блузи и рокли, имаше големи очи и плътни, червени устни, които Даниел си мечтаеше да целуне.

Именно за нея се сети в офиса на социалните служби в Гьотеборг, когато каза, че иска да позвъни по телефона. Взе един указател на стокхолмския регион и го запрелиства нервно. В продължение на минута бе убеден, че името е било просто прикритие, което беше и първият път, когато му хрумваше мисълта, че стокхолмчаните не са били обикновени служители от шведската бюрократична система. Но накрая откри името и каталога и набра номера. Не получи отговор, но остави съобщение.

Когато се върна на следващия ден, след като нощува в „Стокхолмс Стадсмишун“[55], Даниел научи, че Хилда е върнала обаждането му и е оставила друг номер. Този път вдигна и като че ли се зарадва да чуе името му. Той веднага разбра, че тя знае за бягството му от фермата. Каза, че „много съжалява“, и го нарече „изключително талантлив“. Даниел изпита непоносима самота и потис на импулса да заплаче.

– Тогава ми помогни – каза той.

Тя отвърна:

– Мили Даниел, бих направила всичко. Но работата ни е да изучаваме, без да се намесваме.

През годините Даниел щеше многократно да си припомня тази реплика. Тя щеше да допринесе за това да си създаде нова самоличност, която да защитава с всички сили. Но в онзи момент го обзе крайно неприятно усещане и той възкликна: „А? Какво имаш предвид?“. Хилда очевидно се притесни. Заговори за други неща – как той трябвало да завърши гимназия и да не взима прибързани решения. Даниел каза, че просто иска да свири на китара. Хилда фон Кантерборг отвърна, че можел да учи музика. Той каза, че искал да отплава с кораб за Ню Йорк и да свири в джаз клубовете там. Тя настоятелно се опита да го разубеди. Каза: „Не на твоите години и с твоите предпоставки“.

Двамата продължиха да обсъждат въпроса чак докато Ан-Катрине и останалите социални служители започнаха да губят търпение. Тогава Даниел обеща да си помисли. Каза, че се надява да я види. Тя отвърна, че се надява да види него. Но това така и не стана. Даниел нямаше да я срещне никога повече, нито пък щеше да има време да мисли за бъдещето си.

Беше споменал, че иска да се качи на кораб и да свири в Ню Йорк, и без да разбере как точно стана, едни хора се появиха и му помогнаха да си набави паспорт и виза, и му уредиха място като кухненски помощник и сервитьор на един товарен кораб, собственост на морския превозвач „Валениус“. Корабът нямаше да го откара в Ню Йорк, ами в Бостън. Към трудовия му договор имаше бележка, прикрепена с кламер, на която беше написано с химикалка: „Музикален колеж „Бърк ли“, Бостън, щата Масачузетс. Успех! Х.“.

Животът му никога повече нямаше да бъде същият. Щеше да стане американски гражданин на име Дан Броуди и да преживее много фантастични и вълнуващи неща, но дълбоко в сърцето си винаги щеше да се чувства самотен и разочарован. В началото на кариерата си наистина за малко да пробие. Един ден, когато беше едва на осемнайсет, имаше джем сесия в джаз клуб „Райлис“ на улица „Хемпшир“ в Бостън. Изсвири соло, което беше в духа на Джанго, но в същото време в него имаше нещо ново и различно. През публиката премина шепот. Хората започнаха да говорят за него и той се срещна с някои мениджъри и представители на звукозаписни компании. Но всички смятаха, че нещо му липсва, може би смелост и самоувереност. Нещата все се проваляха на финалната права. През целия си живот той щеше да бъде изпреварван от не толкова талантливи, но по-напористи хора. Щеше да му се наложи да се задоволи с живот в сянката на звездите. Все нещо нямаше да му достига. Все повече щеше да му липсва страстта, която бе изпитал, докато свиреше на кея при Блакосшернен.

Лисбет бе открила няколко по-големи бази данни с движения на длани, които се използваха за медицински проучвания и разработване на роботи. Въведе дан ните в дълбоката невронна мрежа на Републиката на хакерите и се захвана за работа. Беше толкова съсредоточена, че забрави да яде и да пие, въпреки жегата. Накрая вдигна поглед от монитора и започна да пие, но не вода, от каквато тялото ѝ имаше нужда. Пиеше „Туламор Дю“.

Копнееше за алкохол. Копнееше и за секс, слънчева светлина, джънк фуд, мириса на морето и шума на баровете и усещането за свобода. Но засега се задоволи с уиски. Помисли си, че няма лошо, ако мирише на пияница. Хората не очакваха много от алкхолиците. Обърна се към Ридарфиерден и затвори очи. После ги отвори, изпъна гръб и остави алгоритмите на невронната мрежа да работят и да се самообучават, а тя самата отиде в кухнята и си стопли пица в микровълновата. После позвъни на Аника Джанини.

Аника не се зарадва много, когато чу плановете ѝ. Опита се да я разубеди, но след като не успя, каза, че Лисбет може да заснеме заподозрения, но нищо повече. Препоръча ѝ да се свърже с имама Хасан Фердуси. Той можеше да ѝ помогне с „по-човешките аспекти“. Лисбет не я послуша. Но това нямаше голямо значение. Аника се свърза с имама от нейно име и го прати във Валхолмен.

Лисбет пък изяде пицата си, пи уиски и хакна компютъра на Микаел. Остави следното съобщение:

У дома. Пуснаха ме днес.

Хилда фон е Хилда фон Кантерборг. Открий я.

Провери и Даниел Брулин. Той е китарист, талантлив. Аз имам друга работа. Ще се чуем.

Микаел видя написаното от Лисбет и се зарадва, че са я пуснали. Опита да ѝ се обади, но тя не вдигна. Микаел изруга и се замисли над съобщението ѝ. Значи, тя също знаеше, че става дума за Хилда фон Кантерборг. Какво означаваше това? Познаваше ли я? Или пък се беше добрала до информацията благодарение на хакерските си умения? Нямаше представа. Но едно беше сигурно: нямаше нужда от увещанията на Лисбет, за да тръгне по дирите на фон Кантерборг. Отдавна се бе съсредоточил изцяло върху това.

Само че не разбираше какво общо има въпросният Даниел Брулин. Откри всички мъже с това име в интернет, но никой от тях не беше китарист или дори музикант. Може би и не вложи достатъчно усилия в търсенето. Беше твърде зает с други неща.

Започна се вчера вечерта със статията, за която му подшушна сестрата на Хилда фон Кантерборг. В нея нямаше нищо забележително. На първо четене му се стори твърде обща, за да съдържа някаква ексклузивна или експлозивна информация. Темата беше старата класика – наследство и обкръжение. Кое от двете ни оформя?

Хилда фон Кантерборг пишеше, под псевдонима Леонард Барк, това, което Микаел вече знаеше твърде добре – че въпросът отдавна е политизиран. Лявото, разбира се, предпочита да смята, че преди всичко социалните фактори осигуряват житейските предпоставки на хората, докато дясното се застъпва за силата на гените.

Хилда фон Кантерборг считаше политизирането за злощастно обстоятелство и отбелязваше, че науката винаги тръгва в грешна посока, когато се ръководи от идеологически подбуди. Във въведението се усещаше известна напрегнатост, сякаш авторката се канеше да каже нещо шокиращо. Но като цяло, статията беше балансирана, макар че полемизираше със старото поколение марксисти и психоаналитици и показваше, че наследствените фактори оформят личността повече, отколкото изследователите и обществеността през шейсетте и седемдесетте години са си представяли.

В есето обаче нямаше нищо детерминистично. Не се казваше, че гените предопределят съдбата ни. Споменаваше се само, че някои качества като интелигентността и когнитивните ни способности имат силно наследствен компонент, особено в зряла възраст. Но като цяло, се твърдеше, че генетиката и средата ни се отразяват в еднаква степен. Микаел горе-долу това и очакваше да прочете.

И все пак едно нещо го изненада. Социалните фактори, за които се твърдеше, че ни оформят най-много, не бяха тези, които си беше представял: характерът на родителите ни, отношенията ни с тях и начинът, по който ни отглеждат. Хилда фон Кантерборг пишеше, че майките и бащите често са убедени, че са имали решаваща роля за развитието на децата си. „Но се самоласкаят.“

Това, което очертава съдбата ни, според фон Кантерборг, е по-скоро така наречената от нея уникална среда – тази, която не делим с никого, дори с братята и сестрите си. Това е средата, която сами търсим и създаваме, например когато открием нещо, което ни забав лява и впечатлява и то ни тласне в определена посока. Донякъде като онзи път, когато Микаел гледа филма „Цялото президентско войнство“ като момче и бе споходен от силно желание да стане журналист.

Наследството и средата винаги работят заедно, пишеше фон Кантерборг. Търсим събития и дейности, които стимулират гените ни и им помагат да разцъфтят, а в същото време бягаме от нещата, които ни плашат или ни карат да се чувстваме неудобно. Именно това, а не по-общите взаимовръзки, оформят характера ни в най-голяма степен, пишеше тя. Културните и финансовите предпоставки, разбира се, ни дават различни възможности да развиваме талантите си, а и със сигурност прихващаме оценките и начина на мислене на обкръжението си. Но най-много ни оформят преживелиците, които не делим с никого. На пръв поглед те може да са незабележими, но в дългосрочен план са от голямо значение и малко по малко ни бутат напред в живота.

За основа на заключенията си фон Кантерборг бе използвала редица научни трудове, измежду които MISTRA, Minnesota Study of Twins Reared Apart[56], както и изследвания на Шведския регистър на близнаците към Каролинския институт. Еднояйчните, или така наречените монозиготни близнаци, имат на практика идентичен набор от гени. Ето защо са идеален обект за изследване, ако искаме да разберем значението на наследствеността и обкръжението.

По света има хиляди еднояйчни близнаци, които са израснали отделно едни от други или защото един от тях е бил осиновен, или защото в някои злощастни случаи са били разменени в родилните отделения. Често ставаше дума за сърцераздирателни човешки истории, но те бяха дали на учените уникална възможност да изследват факторите, влияещи на развитието ни.

Групите от еднояйчни близнаци, разделени при раждането, са били сравнени с близнаци, израснали заедно, както и с двуяйчни близнаци, които споделят само половината си ДНК и които също са били разделени като малки или пък отгледани в едно семейство. Всички научни трудове стигаха горе-долу до едно и също заключение: личността ни се оформя на първо място от наследствените фактори в комбинация с уникалната ни среда.

Микаел с лекота можеше да отправи критични контрахипотези, а освен това виждаше някои проблеми при тълкуването на събраните резултати. Въпреки това обаче намираше статията за интересна в най-общ смисъл. Покрай нея прочете и няколко малко или много фантастични истории за еднояйчни близнаци, които израсли в различни семейства, но се срещнали като възрастни и били поразени от това колко си приличат не само на външен вид, ами и като поведение. Попадна и на историята за така наречените близнаци Джим от Охайо, САЩ, които независимо един от друг пушели цигари „Сейлъм“, гризели си ноктите, страдали от мигрена, имали дърводелски работилници в гаража, кръстили кучетата си Той, оженили се на два пъти, като и в двата случая съпругите им имали еднакви имена, кръстили синовете си Джеймс Алън и какво ли още не.

Микаел разбираше защо вестниците, търсещи сензации, бяха толкова въодушевени от историята. Той самият не ѝ отдаде голямо значение. Знаеше колко лесно е човек да попадне в плен на приликите и съвпаденията. Сензационното и набиващото се на очи винаги се задържа в съзнанието ни за сметка на обикновеното, което може би именно по силата на по-скромното си естество говори много по-точно за реалността.

Въпреки това Микаел разбираше, че всички тези изследвания на близнаци са довели до промяна на парадигмата в епидемиологията. Изследователската общност бе придобила повече вяра в силата на гените и в тяхната заплетена взаимовръзка със социалната среда. По-рано, най-вече през шейсетте и седемдесетте години, бе съществувала по-голяма увереност във влиянието на обкръжението ни. Мнозина учени били повлияни от водещите идеологии по онова време и вярвали, че хората могат да бъдат моделирани в най-различни форми. Разпространени били редица повече или по-малко механични представи за човека. Смятало се, че определени среди на развитие или методи на отглеждане почти неизбежно водят до оформянето на определен вид индивиди. Много изследователи си мечтаели да успеят да потвърдят тази хипотеза научно и може би дори да разберат дали бихме могли да създаваме по-добри и щастливи хора. Това била една от причините тъкмо тогава да бъдат проведени толкова много изследвания на близнаци, включително няколко, които Хилда фон Кантерборг описваше с уклончивата формулировка „преднамерени и радикални“.

Някъде там Микаел се сепна и реши да проучи въп роса по-подробно. Нямаше представа дали е на прав път. Но се зарови по-надълбоко в темата. Пробва също така да комбинира именно думите „преднамерени и радикални“ с изследвания на близнаци. Така попадна на името Роджър Стафорд.

Роджър Стафорд беше американски психоаналитик и психиатър и професор в Йейл. Бе имал близки работни взаимоотношения с дъщерята на Фройд, Ана, а хората го описваха като харизматичен и чаровен. Имаше негови снимки с Джейн Фонда, Хенри Кисинджър и Джералд Форд. Беше се движил сред популярните кръгове и самият той приличаше малко на филмова звезда.

Но Стафорд беше най-известен с нещо не толкова ласкаещо. То бе свързано именно с „преднамереното и радикалното“. През септември 1989 от „Уошингтън Поуст“ бяха разкрили, че в края на шейсетте Стафорд е установил връзка с пет жени, директори на осиновителни бюра в Ню Йорк и Бостън. Три от тях имали психологическо образование, а за две се смятало, че са били в любовни отношения с него. Възможно беше Стафорд да ги е използвал с користни цели. От друга страна, това едва ли е било необходимо. По онова време той бил голям авторитет. Няколко от книгите му присъствали в справочните библиотеки на осиновителните бюра. В една от тях, „Егоистичното дете“, той твърдеше, че еднояйчните близнаци се чувстват по-добре и стават по-самостоятелни, ако израснат без своя близнак. Впоследствие се оказало, че това заключение е напълно безпочвено, но по онова време било разпространено сред терапевтите по източното крайбрежие и директорките имали основание да му се доверят.

Стафорд се уговорил с тях да му се обаждат, когато се появяват близнаци за осиновяване. След консултация с него децата били пращани в отделни семейства. Ставало дума за общо четиресет и шест пеленачета, от които двайсет и осем били еднояйчни близнаци, а осем найсет двуяйчни. Никое от приемните семейства не знаело, че детето им е близнак и има брат или сестра. В същото време били задължени да разрешават на Стафорд и екипа му ежегодно да преглеждат децата и да им правят редица личностни тестове. Казвали, че било за тяхно добро.

Твърдеше се, че родителите били избирани изключително грижливо. Бяха се изприказвали куп хубави работи. И все пак беше очевидно, че зад цялата работа са стояли други интереси. Една от директорките – жена на име Рита Бърнард – сметнала за странно, че Стафорд настоявал близнаците да бъдат осиновени от родители, които се различават по обществен статус, образование, религиозна принадлежност, темперамент, характер, етнос или възпитателни методи. По думите ѝ Стафорд като че не се интересувал толкова от доброто на децата, колкото искал да проведе изследване върху наследствеността и социалната среда.

Стафорд не криеше, че е извършвал научна дейност и си е водил записки. Считал това за отлична възможност да научи повече за оформянето ни като индивиди. Казваше, в пристъп на гордост и самозащита, че работата му ще се превърне в „безценен научен ресурс“. Но категорично отричаше, че не е поставял бъдещето на децата на първо място. Отказал да публикува материалите си „от съображения за поверителност“ и вместо това ги дарил на Детския изследователски център към Йейл, като поставил изискването до тях да бъде осигурен публичен достъп чак през 2078, когато всички замесени ще бъдат мъртви. Казваше, че не искал да експлоатира съдбите на децата.

Това, разбира се, звучеше благородно, но не липсваха и критици, които твърдяха, че Стафорд е засекретил материалите, защото не са отговаряли на очакванията му. Повечето хора бяха единодушни, че експериментът е крайно неетичен и че Стафорд е лишил близнаците от щастието да израснат заедно. Колега психиатър от Харвард даже беше сравнил дейността му с експериментите на Йозеф Менгеле в Аушвиц. Стафорд отвърнал на удара гордо и бурно, с помощта на двама или трима адвокати. Не след дълго дебатът приключил. Погребението на Роджър Стафорд след смъртта му през 2001 протекло не без помпозност и в присъствието на няколко знаменитости. В специализираните издания и сутрешните вестници бяха публикувани хубави некролози. Експериментът не бе очернил наследството му може би защото децата, разделени така брутално, до едно идваха от долните слоеве на обществото.

В онези години често ставаше така, Микаел го знаеше отдавна. Човек можеше да злоупотребява с етнически или други малцинства в името на науката и на обществото и да му се размине. Ето защо, също като много други, Микаел отказваше да приеме експеримента на Стафорд за изолиран феномен. Стигна до дъното на историята и откри, че Роджър Стафорд е посещавал Швеция през седемдесетте и осемдесетте години. Имаше негови снимки с тогавашните водещи психоаналитици и социолози: Ларш Малм, Биргита Едберг, Лиселоте Седер, Мартин Стейнберг.

По онова време не се знаело нищо за експеримента на Стафорд и може би той бе посещавал Швеция по други причини. Но Микаел продължи да се рови. През цялото време си мислеше за Лисбет, разбира се. Тя също беше близначка, имаше двуяйчен кошмар на име Камила. Микаел знаеше, че когато е била малка, някакви държавни служители са се опитвали да я изследват и тя е мразела посещенията им. Замисли се и за Лео Манхеймер, за високото му IQ и за информацията от Еленор Юрт, че той може да произлиза от номадския народ, както и за казаното от Малин, според която Лео вече не бил левичар. Този път не отхвърли твърдението като неправдоподобно, напротив.

Разтърси се за медицински феномени, които биха могли да обяснят промяната, и се задълба в една статия в „Нейчър“, където се обясняваше защо оплодената яйцеклетка в матката може да се раздели и да доведе до появата на еднояйчни близнаци. После стана от бюрото си и в продължение на една-две минути стоя като вкопан, мърморейки си нещо. После отново позвъни на Лота фон Кантерборг и ѝ разказа какво мисли. Или по-точно рискува, представяйки ѝ новите си, налудничави подозрения като факти.

– Звучи болно – каза тя.

– Знам. Но ще го предадеш ли на Хилда, ако ти се обади? Кажи ѝ, че ситуацията е критична.

– Обещавам – каза Лота фон Кантерборг.

Микаел си легна, като остави мобилния си телефон на нощното шкафче. Но никой не звънна. Въпреки това той почти не спа и сега, на следващия ден, отново седеше пред компютъра. Проучваше хората, с които Роджър Стафорд се беше срещал в Швеция, и за своя изненада се натъкна на името на Холгер Палмгрен. Холгер и професорът по социология Мартин Стейнберг бяха работили заедно по време на съдебен процес преди повече от две десетилетия. На Микаел не му се вярваше това да означава нещо – в крайна сметка Стокхолм е малък. Все се натъкваме едни на други.

Въпреки това си записа номера и адреса на Мартин Стейнберг, който явно живееше на остров Лидингьо, и продължи да се рови в миналото му. Но вече не беше толкова съсредоточен. Чувстваше се разкъсан между няколко желания. Дали да не прати криптирано съобщение на Лисбет, за да ѝ разкаже какво е открил? Или да потърси Лео Манхеймер и да опита да разбере дали е на прав път? Изпи още едно еспресо и изведнъж усети, че Малин му липсва. За нула време присъствието ѝ в живота му се бе наложило като нещо съвсем естествено.

Отиде в банята и се качи на кантара. Беше наддал и реши да направи нещо по въпроса, а също и да се подстриже. Косата му стърчеше във всички посоки и той опита да поприглади перчема си. Но бързо се отказа и се върна при бюрото си, откъдето позвъни на Лисбет, изпрати ѝ имейл и есемес и ѝ остави съобщение в специално създадения за целта файл в компютъра си:

Обади ми се! Мисля, че открих нещо!

Погледна изреченията. Не му звучаха добре, пък и я имаше думата „мисля“, разбира се. Лисбет не беше по половинчатите неща. Изтри ги и вместо това написа: Открих нещо. Надяваше се, че казва истината. После отиде до гардероба, сложи си изгладена памучна риза, излезе навън и тръгна към метростанция „Марияториет“.

Щом се озова на перона, извади бележките си от снощи и отново се зачете в тях. Стигна до въпросителните и спекулациите и се зачуди да не би да е откачил. После погледна електронната табела над главата си и видя, че влакът пристига. Точно тогава телефонът му звънна. Обаждаше се Лота фон Кантерборг. Дишаше тежко.

– Говорих с нея – каза тя.

– С Хилда?

– Каза, че онова за Лео Манхеймер не може да е вярно.

– Разбирам.

– Но иска да се срещне с теб – продължи тя. – Иска да ти каже какво знае. Вярвам ѝ. В момента тя се намира... Може би не бива да го казвам по телефона.

– Звучи разумно.

Микаел предложи да се срещнат в „Кафебар“ на Санкт Паулсгатан още сега, след което се забърза нагоре по стълбите.

Глава 14

21 Юни

Ян Бублански се намираше в старомодно мебелиран апартамент в Аспуден и разговаряше с Май-Брит Турел – жената, която според Лисбет Саландер бе посетила Холгер Палмгрен преди две седмици. На Бублански му се струваше, че Май-Брит е добронамерена възрастна дама. Но в нея имаше нещо чудновато. В ръцете си въртеше парче от сервирания сладкиш и изглеждаше странно разсеяна и разхвърляна, най-вече като се имат предвид дългите години, през които бе работила като секретарка на лекар.

– Не знам какво точно му дадох – каза тя. – Просто слушах много за момичето и реших, че е време той да разбере всичко – колко ужасно са се отнасяли с нея.

– Значи, си дала на Палмгрен оригиналните документи?

– Общо взето. Отделението е затворено отдавна и нямам представа какво се е случило с всички журнали. Но у мен имаше някои документи, които професор Калдин ми е давал така, между нас си.

– Тоест тайно?

– Може и така да се каже.

– Важни документи, предполагам?

– Вероятно.

– В такъв случай не е ли редно да имаш копия, или да си ги сканирала на компютър?

– Може би, но аз...

Бублански замълча. Сметна, че моментът е подходящ да я остави да говори. Но единственият резултат бе, че Май-Брит се захвана да чопли сладкиша още по-нервно и така и не довърши изречението си.

– Не е ли вярно... – каза Бублански.

– Кое?

– Че някой те е посетил или ти се е обадил във връзка с тези документи и в момента това те притеснява малко?

– Нищо подобно – отвърна Май-Брит твърде припряно и тревожно.

Бублански се изправи. Реши, че е крайно време. Погледна я с най-меланхоличната си усмивка, с която можеше да направи силно впечатление на хора, които се борят със съвестта си.

– Тогава ще те оставя на спокойствие – каза той.

– Аха, добре.

– За всеки случай ще ти извикам такси, за да седнеш в някое приятно кафене в града. Въпросът е сериозен и мисля, че ти трябва малко време да помислиш, не е ли така, фрю Турел?

След това ѝ подаде визитната си картичка и тръгна към колата си.

Декември, година и половина по-рано

Този ден Дан Броуди – или Даниел Брулин, както се казваше преди да емигрира – свиреше в джаз клуб „Ей-Трейн“ в Берлин с квинтета на Клаус Ганц. Годините минаваха. Беше на трийсет и пет, беше отрязал дългата си коса, беше свалил обецата от ухото си и вече се обличаше със сиви костюми. Изглеждаше като чиновник и това му харесваше. Струваше му се, че изживява някаква житейска криза.

Турнетата и пътуванията му бяха омръзнали. Но не виждаше друг изход. Нямаше спестявания. Не притежаваше нищо ценно, нямаше апартамент, кола, нищичко, а шансът да пробие и да стане богат и известен като че ли отдавна се бе изпарил. Изглежда, беше обречен да стои на заден план, макар че често беше най-талантливият музикант на сцената и винаги имаше кой да го наеме, пък било то и срещу все по-малки хонорари. Времената бяха такива. Ставаше трудно да преживяваш като джаз музикант, а и самият той може би вече не свиреше с такъв плам.

Дори не репетираше кой знае колко, но въпреки това се справяше. Често не се чувстваше достатъчно стимулиран, особено по време на пътуванията. Вместо да се упражнява непрестанно като едно време, той четеше. Потъваше в книгите и се отдръпваше от хората. Не понасяше празните приказки, а още по-малко крясъците и шума в баровете. Определено се чувстваше по-добре, когато не пие, а работи над себе си. Чисто и просто беше станал порядъчен човек и все повече му липсваше обикновеният живот – жена и дом, нормална работа, чувство за сигурност.

През годините беше пробвал всички възможни наркотици и бе имал предостатъчно любовни връзки и краткотрайни обвързвания. Но винаги имаше чувството, че нещо липсва, така че търсеше убежище в самотата и в музиката си. Музиката беше неговата утеха. Но вече дори тя не му помагаше и той започваше да се чуди дали не е избрал грешен път в живота. Може би трябваше да стане учител. Веднъж преживя нещо разтърсващо в старото си училище, музикалния колеж „Бъркли“ в Бостън. Предложиха му да води уъркшоп за Джанго Райнхарт и той се изплаши.

Вярваше, че не може да говори пред хора и че това е една от причините музикалните компании да не инвестират в него – липсваше му сценично присъствие. Въп реки това прие предложението и се подготви страшно добре. Втълпяваше си, че ще се справи, ако просто се придържа към сценария и свири повече, отколкото говори. Но когато в крайна сметка се изправи пред всичките двеста студенти, подготовката се оказа недостатъчна. Коленете му омекнаха. Разтрепери се, без да може да обели и дума. След около половин вечност успя да каже:

– Едно време си мечтаех да бъда готиното хлапе в училище, а ето ме сега, стърча тук като идиот!

Това дори не беше шега, а по-скоро отчайващата истина. Но студентите се засмяха, а той им разказа за Джанго и Стефан Грапели, за Хот квинтета на Клъб дьо Франс, за алкохолизма и липсата на писмени източници. Изсвири Minor Swing и Nuages, а после варианти на някои сола и рифове. Ставаше все по-смел. Хрумваха му както шеги, така и сериозни коментари. Разказа как Джанго го грозяла смърт. Като всички роми по времето на Хитлер, той бил изправен пред заплахата да се озове в концентрационен лагер и да загине, но го спасил не кой да е, а един нацист, офицер от Луфтвафе, който бил любител на музиката му. Джанго преживял войната, но починал през 1953, докато се връщал от гарата в Авон, Франция. „Бил е голям човек, каза Дан. Той промени живота ми.“ Настана тишина и той не знаеше какво да очаква.

Но секунда след това в залата прогърмяха аплодисменти. Студентите даже се изправиха на крака и завикаха, а Дан се прибра щастлив и замаян.

Оттогава носеше този спомен със себе си и понякога, включително през настоящото турне в Германия, вмъкваше една-две реплики между песните или разказваше някой анекдот, с който разсмиваше хората, въп реки че не той беше звездата. Често това го радваше повече от солата му може би точно защото беше нещо необичайно.

Но беше разочарован, че от колежа не му се обадиха повече. Представяше си как учителите и професорите говорят за него и казват: „Ето човек, който наистина може да ентусиазира студентите“. Но не дойдоха нови предложения, а Дан беше твърде горд и страхлив, за да се обади и да им каже колко би се радвал да се върне. Дори не проумяваше, че това е един от проблемите му в живота: че му липсва амбиция в страна, където амбицията е самият ключ към успеха, самият двигател на обществото. Мълчанието от страна на колежа го измъчваше. Чувстваше се мрачно, беше се затворил в себе си и свиреше без особено желание.

Сега беше девет и двайсет вечерта, петък, осемнайсети декември, а клубът бе пълен. Публиката беше по-изтънчена от обикновено. Хората бяха по-изтупани и изглеждаха по-снобски, а може би и по-равнодушни и незаинтересовани. Приличаха му на финансисти. Миришеха на пари и Дан се почувства неприятно. През определени периоди се бе случвало да изкарва доста прилични доходи. Никога не бе гладувал, с изключение на първите няколко години, след като избяга от фермата. Но дори когато имаше пари, те просто изтичаха между пръстите му. Не умееше да пести. Опитът му с финансистите не беше много по-добър. Бе попадал на хора от Уолстрийт, които го третираха като слуга. Да вървят по дяволите!

Реши да не обръща внимание на публиката и да се съсредоточи върху музиката, но в началото на концерта караше най-вече по инерция. После обаче дойде време за Stella by Starlight – песен, която бе свирил хиляди пъти и с която смяташе да блесне. Засвири предпоследното соло преди Клаус и затвори очи. Песента беше в си бемол, но вместо да следва прогресията с втора, пета и първа степен, той се заигра почти извън тоналността. Действително солото не беше блестящо, поне по неговите стандарти. От друга страна, не беше и лошо. Чуха се спонтанни аплодисменти още в началото. Дан вдигна глава, за да покаже, че ги оценява, и тогава видя нещо странно.

Млада жена с елегантна червена рокля и блестящо зелено бижу около шията го гледаше съсредоточено. Беше руса, красива, с изящни крайници и остри, лисичи черти на лицето. Изглеждаше богата. Сигурно беше от финансистите. Но в нея нямаше нищо равнодушно или незаинтересовано. Тя беше в екстаз. Дан не си спомняше друг път жена да го е гледала по този начин, не и непозната жена, а още по-малко красавица от висшите кръгове на обществото. И все пак не това бе най-чудноватото в погледа ѝ. В него имаше и някакво усещане за интимност, нещо едновременно фамилиарно и развълнувано. Жената като че ли не се взираше в непознат китарист, а в скъп приятел, когото виждаше да прави нещо, което преди това дори не бе могла да си представи. Изглеждаше разтърсена и омагьосана, а в края на солото му устните ѝ оформиха няколко думи. Тя каза нещо фантастично и прочувствено, сякаш го познаваше. Усмихваше се до ушите и клатеше глава. В очите ѝ имаше сълзи.

След изпълнението тя отиде при него. Вече беше по-плаха. Може би я бе наранил, като не отвърна на погледите ѝ. Жената докосна нервно бижуто си и погледна ръцете и китарата му. Изглеждаше притеснена и замислена, а между очите ѝ имаше тревожна бръчица. Дан изпита внезапна симпатия и закрилнически инстинкт. Слезе от сцената и ѝ се усмихна. Тя сложи ръка на рамото му и каза на шведски:

– Беше невероятен. Знаех, че свириш на пиано, но това тук беше... магично. Ужасно си добър, Лео.

– Не се казвам Лео – отговори той.

Лисбет Саландер знаеше, че със сестра си Камила попадат в списъка на държавното учреждение, наречено Регистър за изследвания на генетиката и социалната среда. Регистърът беше секретен и малцина бяха чували за него, но по документи се водеше част от Института за медицинска генетика в Упсала, който до 1985-а бе носил името Държавен институт за расова биология.

В списъка имаше още шестнайсет души, повечето от които по-големи от нея и Камила. Всички бяха описани с означенията MZA и DZA. Лисбет бързо разбра, че MZ означава монозиготен и се отнася за близнаци от една яйцеклетка. С DZ бяха обозначени двуяйчните близнаци. А идваше от английската дума apart, което пък идваше от reared apart, отгледани поотделно.

Не беше трудно да се досети, че хората в списъка са двуяйчни и еднояйчни близнаци, които са били разделени едни от други според предварително изготвен план, особено като се имаше предвид, че двете с Камила, за разлика от другите, бяха отбелязани като DZ – failed A[57]. С изключение на тях, разпределението беше равномерно. Имаше осем еднояйчни и осем двуяйчни близнаци, разделени като малки. Под имената бяха записани резултати от редица тестове за интелигентност и изследвания на личността.

Имаше двама от братя, които бързо се бяха откроили: Лео Манхеймер и Даниел Брулин. Описваха ги като огледални близнаци с необикновени заложби. Резултатите им бяха доста сходни, като редица от показателите бяха направо изключителни. Изглежда имаха номадски корени. В една бележка, подписана от М.С., пишеше:

Много интелигентни и извънредно музикални. Почти деца чудо. Но липсва инициативност. Предразположени към съмнения и депресия, вероятно и към психози. И двамата страдат от паракузис, слухови халюцинации. Самотници, но с противоречиво отношение към изолацията си. Търсят я. Изпитват едновременно „силно усещане за липса“ и „интензивна самота“. И двамата са съпричастни към другите и потискат агресията си – с изключение на отделни гневни изблици, възникнали във връзка със силни шумове. Забележителни резултати и на творческите тестове. Силно развити вербални способности. Въпреки това имат слабо самочувствие. Естествено, при Л. е малко по-добре, но не колкото очакваното. Може да се обясни с проблематичните отношения с майката, която не се привърза към него така, както се надявахме.

„...която не се привърза към него така, както се надявахме.“

На Лисбет ѝ призля от тази формулировка, без да отдава голямо значение на характеристиката като цяло, особено щом видя глупостите, изписани за нея и Камила. Сестра ѝ например беше „много красива, макар и малко хладна и нарцистична“. Малко хладна и нарцистична? Малко? Що за простотии! Спомняше си как Камила се взираше в психолозите със сърнените си очи и разбира се, завърташе и техните глави. И все пак... тук-там в материалите имаше и полезна информация, която можеше да доведе до нещо. Споменаваха се „злощастни обстоятелства“, поради които се наложило „да се информират родителите на Лео под строга тайна“. Не ставаше ясно за какво е трябвало да бъдат информирани. Но не беше невъзможно да става дума за самия проект, а това би било интересно.

Лисбет се сдоби с документи за близнаците, като хакна компютърната система на Института за медицинска генетика в Упсала и създаде мост между сървърната мрежа и вътрешната мрежа на РГС, Регистъра за изследвания на генетиката и социалната среда. Начинанието беше сложно и ѝ отне часове тежка работа. Знаеше много добре, че малцина биха могли да се справят с подобна хакерска атака, особено с толкова малко време за подготовка.

Ето защо се надяваше, че ще бъде богато възнаградена. Но се оказа, че замесените са били изключително внимателни. Лисбет не откри името на нито една от отговорните фигури. Имаше само инициали като Х.К. и М.С. Положението беше отчайващо и тя възложи надеждите си на документите за Даниел и Лео. Файловете бяха непълни. Очевидно по-голямата част от текста липсваше и беше архивирана по друг начин. Въпреки това материалите събудиха интереса ѝ – не на последно място заради въпросителния знак до името на Лео, който някой беше опитал да изтрие малко небрежно.

Даниел Брулин очевидно бе пожелал да стане китарист и емигрирал. Беше изкарал едногодишен курс в музикалния колеж „Бъркли“, за който бе получил стипендия. След това следите му се губеха. Вероятно си беше сменил името. Лео пък беше учил в Търговското училище в Стокхолм. В по-късна бележка пишеше, че той бил „дълбоко огорчен след раздялата с жена с неговото обществено положение. Първа проява на желание за насилие. Опасен? Нови пристъпи на паракузис?“.

После, вероятно неотдавна, се съобщаваше решение, отново подписано от М.С., че РГС официално се закрива. „Проект 9 се прекратява. Притеснителни признаци у Манхеймер.“

Лисбет не знаеше какво означава това и тъй като беше в затвора и не можеше сама да проучи Лео или обкръжението му, бе помолила Микаел да се заеме с това. В последно време той беше безнадежден, правеше се на баща и се тревожеше за нея. Понякога ѝ се искаше просто да разкъса дрехите му и да го събори върху затворническия матрак, за да го накара да млъкне. Но той не беше от хората, които се отказват току-така, и понякога – Лисбет го признаваше, макар и неохотно – забелязваше неща, които самата тя бе пропуснала. Затова съзнателно не му разказа всичко. Смяташе, че Микаел ще има по-ясен поглед, ако се разтърси непредубедено. Скоро щеше да му се обади. Възнамеряваше да разнищи цялата каша.

Седеше на една пейка на Фльойтвеген във Валхолмен, извадила лаптопа си, който бе свързан с мобилния ѝ телефон. Погледна нагоре към сиво-зелените блокове, които променяха цвета си на слънчевата светлина. Беше горещо и задушно, а тя не беше облечена подходящо. Носеше кожено яке и черни дънки. Хората често описваха Валхолмен като гето. Нощем ставаха палежи на коли. Младежки банди обикаляха и обираха минувачите. Изнасилвач вилнееше на свобода, а в пресата често се коментираше, че никой от местната общност не смее да говори с полицията.

Но тъкмо сега Валхолмен беше същинска идилия. На поляната пред блоковете седяха две забулени жени с кошница за пикник. Няколко малки момчета играеха футбол. Двама мъже стояха до входа вляво, пръскаха вода с един маркуч и се смееха като деца. Лисбет избърса капка пот от челото си и продължи да работи с дълбоката невронна мрежа.

Беше точно толкова трудно, колкото беше очаквала. Записът от метростанцията беше твърде кратък и неясен, а голяма част от тялото на заподозрения – млад мъж – беше скрита от други хора, които идваха от перона. Лицето му така и не се виждаше. Мъжът носеше шапка и слънчеви очила и беше навел главата си. Лисбет не можа да измери дори разстоянието между раменете.

В действителност разполагаше само с разперване на пръстите и рязък, некоординиран жест с дясната ръка. Не знаеше колко характерно е това. Може би ставаше дума просто за нервна реакция, за аномалия в иначе нормалните му движения. Но в жеста имаше нещо специално, беше белязан от конвулсивна неравномерност, която възлите в невронната мрежа в момента сравняваха с видеозапис, който Лисбет бе заснела преди четиресет минути. На него се виждаше как млад мъж бяга за здраве по близката пътека.

В моделите на движение имаше съответствия и това ѝ даваше известна надежда. Но не беше достатъчно. Трябваше да го улови в ситуация, която напомня повече на тази от метрото. Ето защо от време на време надигаше глава и поглеждаше в посоката, в която се бе отправил младежът. Асфалтираната пътека все още беше пуста, така че Лисбет отдели време да провери пощата и съобщенията си.

Микаел пишеше, че е открил нещо, и тя отново поиска да му се обади. Но в момента би било пагубно да се разконцентрира. Трябваше да е готова. Продължи да седи с невронната си мрежа, като от време на време поглеждаше към пътеката. След петнайсет минути младежът се зададе в далечината. Беше висок и имаше правилна крачка. Бягаше като професионалист, макар че беше анорексично слаб. Но това не я касаеше. Интересуваше се единствено от дясната му ръка – от разперените пръсти и неравномерното замахване нагоре. Лисбет го засне с мобилния си телефон и веднага получи съобщение от мрежата. Съответствието беше намаляло, може би вследствие на умората след джогинга. А може би информацията просто не беше достатъчна. Лисбет отново се разколеба.

От самото начало нямаше големи изгледи за успех, но предположението беше разумно. Мъжът на записа беше един от малкото пътници, излезли от перона след смъртта на Джамал Чаудъри, които не бяха идентифицирани. Определено той изглеждаше най-съмнително и приликите с момчето на пътеката бяха очевидни. Ако подозренията ѝ бяха верни, това би обяснило и мълчанието на Фария по време на разпитите. Но това не означаваше, че е набелязала правилния човек. Погрешните предположения също могат да изглеждат логични.

Лисбет имаше нужда от повече видеоматериал, затова пъхна лаптопа в чантата си, стана от пейката и извика. Младежът забави крачка и замижа към нея, огрян от слънчевите лъчи. Тя извади манерка с уиски от вът решния си джоб, отпи и пристъпи несигурно напред. Момчето не ѝ обърна много внимание, просто спря, за да си поеме дъх. Лисбет каза завалено:

– Леле, как тичаш само.

Той не отговори. Очевидно просто искаше да се отърве от нея и да влезе във входа си, но Лисбет не се отказа толкова лесно.

– Можеш ли да направиш така? – попита тя и раздвижи ръката си.

– Защо?

Нямаше добър отговор на този въпрос, така че тя направи крачка напред и каза:

– Защото искам.

– Да не си луда?

Лисбет не каза нещо. Просто се взираше в него с черните си очи. Младежът изглежда се изплаши и тя реши да се възползва. Приближи се до него с разлюляна, заплашителна походка.

– Хайде – изръмжа тя и момчето наистина махна с ръка или защото го беше страх, или защото искаше да ѝ угоди, така че тя да го остави на мира.

След това се прибра и така и не забеляза, че Лисбет го снимаше с телефона си.

Тя остана отвън и погледна лаптопа си. Видя как възлите на мрежата се активират. Изведнъж всичко си пролича ясно. Беше познала, имаше съответствие в асиметрията на пръстите. Не че това би могло да послужи за доказателство в съда, но беше достатъчно, за да я убеди.

Насочи се към вратата. Не знаеше как ще влезе, но се оказа лесно. Натисна здраво вратата и се озова в занемарен вход, където почти всичко беше изпочупено и захабено. Миришеше на пикня и цигарен дим, а асансьорът не работеше. Партерът беше осветен от слънцето и там сивите, надраскани стени все още се виждаха, но още на втория етаж настана тъмница. Във входа нямаше прозорци, а функциониращите лампи бяха малко. Въздухът беше застоял, а по стълбите имаше боклуци.

Лисбет вървеше бавно, съсредоточена в компютъра си. Държеше го пред себе си с лявата си ръка. На третия етаж спря за момент и изпрати анализа на движенията на Бублански и годеницата му Фара Шариф, която беше професор по компютърни науки, а после и на Аника Джанини. Щом стигна четвъртия етаж, прибра лаптопа в чантата си и огледа табелите. На тази най-вляво пишеше „Х. Кази“, което явно означаваше Халил Кази. Лисбет изпъна гръб и се подготви. Самият Халил не я тревожеше, но според Аника братята му често го посещаваха. Лисбет почука. Чуха се стъпки и вратата се отвори. Халил я зяпна, вече не толкова изплашено.

– Здрасти – каза тя.

– Сега пък какво искаш?

– Да ти покажа нещо. Един видеоклип.

– Какъв клип?

– Ще видиш – каза тя и той я пусна вътре.

Всичко стана твърде лесно и тя скоро осъзна защо. Халил действително не беше сам вкъщи. Башир Кази – разпозна го от снимките – се вторачи презрително в нея и тя разбра, че ще бъде горе-долу толкова трудно, колкото се бе опасявала.

Декември, година и половина по-рано

Дан Броуди не проумяваше нищо. Жената отказваше да повярва, че той не е онзи Лео. Завъртя бижуто между пръстите си, докосна косата си и каза, че разбирала защо не иска да се набива на очи, а после отбеляза как винаги е смятала, че той заслужава нещо по-добро.

– Дори не съзнаваш колко си готин, Лео – каза тя. – Никога не си го съзнавал. Нито пък някой от „Алфред Йогрен“. Да не говорим за Маделейн.

– Маделейн?

– Тя е глупачка. Да предпочете Ивар пред теб. Колко зле трябва да е? Ивар е тлъст, шибан задник.

Дан смяташе, че жената се изразява детински. Но може би причината беше, че е изгубил досег със съвременния шведски. Жената беше нервна. Изглеждаше разтревожена. Стояха насред най-голямата гъчканица. Хората си проправяха път покрай тях, за да си купят пиене от бара. Клаус и останалите от групата дойдоха да го питат дали иска да отиде да вечеря с тях. Дан поклати глава и отново погледна жената. Гърдите ѝ се надигнаха и той усети полъх на парфюм. Беше много красива. Всичко беше като насън – хубав сън, струваше му се, макар че не беше напълно сигурен. Чувстваше се замаян.

Някъде далеч се счупи чаша. Млад мъж изкрещя силно и Дан направи гримаса.

– Извинявай – каза жената. – Може би все още сте приятели, ти и Ивар.

– Не познавам никакъв Ивар – отвърна той твърде остро.

Жената го погледна толкова отчаяно, че той веднага съжали и осъзна, че е готов да ѝ каже каквото и да е – че се казва Лео, познава Маделейн и смята, че Ивар е задник, точно както тя очакваше от него. Не искаше да я разочарова повече. Искаше тя да е толкова щастлива и развълнувана, колкото беше по време на солото му.

– Извинявай – каза той.

– Няма нищо – отговори тя.

Дан я погали по косата, въпреки че никога не галеше непознати жени по косата. Беше срамежлив и стеснителен по природа. Но не и сега. Усети, че иска да се преструва, пък било то и само за малко. Искаше отново да я види грейнала, затова призна, че се казва Лео. Или по-точно казано, спря да го отрича. Прибра китарата в калъфа и предложи да пийнат по чашка на някое по-тихо място. Тя отвърна „разбира се, с удоволствие“.

Тръгнаха надолу по Песталоцищрасе. Трудно му беше да води разговор, защото всяка дума беше потенциален капан. На моменти му се струваше, че е разкрит, на моменти – че и тя разиграва театър. Не гледаше ли костюма и обувките му критично или учудено? Дрехите, които допреди малко смяташе за елегантни, сега му изглеждаха евтини и зле скроени. Дали все пак тя просто не се занасяше с него? От друга страна, знаеше, че е швед. Никой тук не беше наясно с корените му.

Озоваха се в малък бар надолу по улицата и си поръчаха маргарити. Дан я остави да говори, което му даде някои насоки. Все още не знаеше как се казва, не смееше да я попита. Но разбра, че тя отговаря, поне частично, за фармацевтичен фонд към „Дойче банк“.

– Представяш ли си какво издигане, в сравнение с тъпотиите, с които Ивар ме караше да се занимавам?

Ивар, отбеляза Дан наум. Ивар, който може би носеше фамилията Йогрен, също като инвестиционния посредник „Алфред Йогрен“, където жената бе работила до неотдавна и където имаше друга жена на име Малин Фруде, която изглежда ѝ беше конкурент.

– Чух, че с Малин май се срещате? – каза тя.

Той отвърна колебливо:

– Не съвсем, всъщност изобщо.

Отговаряше колебливо на всичко, дори когато съвсем искрено обясни как така е започнал да свири с Клаус Ганц. Каза, че имал връзки. Тил Брьонер и Чет Харолд го препоръчали.

– Свирих с тях в Ню Йорк. Клаус реши да рискува – каза той.

Тя му повярва. Но последното изречение беше нелепица, разбира се. За никоя джаз банда не представ ляваше риск да го наеме. Поне дотолкова беше наясно със собствените си способности.

– И все пак китара, Лео? Просто си невероятен. Сигурно свириш отдавна. Кога започна?

– Като тийнейджър.

– Мислех, че Вивека одобрява само рояла и цигулката.

– Свирех тайно – каза той.

– Изглежда, пианото ти е помогнало. Донякъде разпознах хармониите по време на солото ти, не че съм някакъв експерт. Но си спомням, когато те чух да свириш в дома на Томас и Ирене. Усещането беше същото, в музиката имаше същата притегателна сила.

Същото усещане като пианото? Какво имаше предвид? Какво означаваше това? Искаше да я попита, да разбере повече. Но не смееше. През повечето време мълчеше или просто се усмихваше и се съгласяваше с нея. От време на време вмяташе някоя безопасна реп лика или разказваше за нещо, което е чел. Например това – сигурно е имало причина да го спомене, – че гренландската акула може да живее четиристотин години, защото животът ѝ се развива на бавни обороти.

– Сигурно е скучно – каза тя.

– Но продължително – отвърна той с комично пров лечен глас, на което тя се засмя.

Дан придобиваше все повече кураж. Осмели се дори да отговори накъде ще тръгне борсата „сега, когато пазарните стойности са толкова надути, а лихвите са толкова ниски“.

– Нагоре – каза той. – Или надолу.

Очевидно този коментар също беше забавен. Дан сякаш осъзна нещо: харесваше му да влиза в чужда роля, това добавяше нови аспекти към характера му и му позволяваше да се държи по-разкрепостено. Почувства се освободен. Ролята му помогна да навлезе в свят, който допреди това бе недостъпен за него. Свят на пари и възможности. Може би се дължеше на алкохола. Или на начина, по който жената го гледаше. Но Дан започваше да говори все повече и собствените му асоциации и хрумвания му допадаха.

Преди всичко искаше хората да го видят с нея. Влюби се в нейната изисканост, която не можеше да се опише, нито да бъде сведена до дрехите, бижутата и обувките ѝ. Личеше си също така в дребните ѝ жестове и изрази, във фъфленето ѝ и в непринудения начин, по който разговаряше с бармана и гледаше на света. Той откри достойнство в самото ѝ съществуване. Гледаше бедрата, краката и гърдите ѝ и чувстваше, че иска да я има. Целуна я по средата на едно изречение. Демонстрира повече настойчивост, отколкото би могъл като Дан Броуди. Щом излязоха от бара, притисна тялото си до нейното.

В хотела ѝ – „Адлон Кемпински“ до Бранден бургската порта – той я облада бурно и безстрашно. Вече не беше сдържан любовник като преди и щом свършиха, тя каза прекрасни неща за него, а той ѝ отговори със същото. Изпитваше щастие. Вярно, чувстваше се като самозванец, извършил дързък подвиг, но все пак беше щастлив. Може би и влюбен, не само в нея, ами и в новия си аз. Въпреки това обаче не можеше да заспи. Искаше да проучи името, с което тя го наричаше, и да разбере какво става. Но изчака, тъй като искаше да бъде сам, когато го направи. Обмисляше да се изниже на разсъмване, но не можеше да прояви такава безчувственост към нея. Тя бе така сладка, докато спеше. Изглеждаше чиста и невинна, сякаш дори сънищата ѝ бяха по-фини. На рамото ѝ имаше червено петно. Дан харесваше всичко в нея.

Малко преди шест часа той отново обви ръце около нея и прошепна „благодаря“, но след това каза, че трябва да тръгва. Обясни, че имал среща. Тя каза, че разбирала, и му даде визитната си картичка. Казваше се Юлия Дамберг. Дан обеща да ѝ се обади „скоро, скоро“. Облече се, излезе навън и взе такси.

Още по време на пътуването потърси информация за инвестиционния посредник „Алфред Йогрен“. Изпълнителен директор на фирмата беше именно Ивар Йогрен. Изглеждаше като първокласен задник. Едър, с двойна брадичка и малки, воднисти очи. Но това не беше важно. Отдолу имаше снимка на главния аналитик и съдружник Лео Манхеймер и... изображението го нокаутира.

Дълго време отказваше да го повярва. Беше пълна лудост. Но това бе той. Или, естествено, не беше той. Но човекът на снимката толкова приличаше на него, че му се зави свят. Свали колана си и се наведе напред, за да види отражението си в огледалото за обратно виждане.

Това само влоши положението. Усмивката му беше досущ като тази на аналитика. Разпозна гънките около устните, бръчките по челото, както и погледа, носа, къдриците, всичко, всичко, дори стойката, макар че човекът от снимката беше по-поддържан. И костюмът му определено беше по-скъп.

Щом се прибра в хотелската си стая, Дан продължи да търси. Забрави за всичко останало. Не беше на себе си, просто ругаеше и клатеше глава. Приликата беше съкрушителна. Само контекстът беше различен. Лео Манхеймер принадлежеше на друг свят, друга класа. Беше на светлинни години от Дан и в същото време беше като него. Не можеше да го проумее. Най-разтърсващото бе музиката. Дан намери стар запис от Консертхюсет[58] в Стокхолм. Лео беше на двайсет или двайсет и една, а изражението му беше напрегнато и тържествено. Залата беше пълна с хора. Събитието беше полуофициално, а Лео присъстваше като гост-музикант.

По онова време, вярно, никой не би могъл да ги обърка като вчера. Тогава Дан беше дългокос бохем, който носеше обикновени дънки и блузи, докато Лео беше същият поддържан мъж като на снимката в сайта на „Алфред Йогрен“, със същата прическа и подобен шит по поръчка костюм, просто беше малко по-млад и без вратовръзка. Но нищо от това нямаше значение.

Щом Дан пусна видеото, от очите му бликнаха сълзи. Плачеше не само заради прозрението, че има еднояйчен близнак, ами и заради собствения си живот – детството във фермата, ударите и изискванията на Стен, работата на полето, счупената китара, бягството и пътуването до Бостън, както и месеците след това, прекарани в мизерия. Плачеше заради това, което не бе знаел и заради липсата, която бе чувствал. Но най-вече плачеше заради това, което чуваше. Накрая взе китарата си и засвири с Лео – петнайсет години по-късно.

Не го разчувства само меланхоличната песен, която очевидно беше авторска композиция. Ставаше дума и за звученето и хармониите. Лео Манхеймер свиреше със същите арпеджио тризвучия като Дан по онова време, с половин тон нагоре от тониката, когато завършваше своите прогресии с втора, пета и първа степен. Използваше, също като Дан, старите умалени акорди, вместо минорна септима с понижена пета или девета степен като повечето музиканти, и често завършваше музикалните фрази с шестия тон от дорийския лад.

Дан си мислеше, че е уникален, когато попадна на Джанго и оформи собствения си стил. Беше се отдалечил толкова много от собственото си поколение, което се интересуваше само от своя рок и поп и хип-хоп. Но ето че в Стокхолм имаше мъж, който изглеждаше като него и беше открил същите хармонии и гами, въпреки че живееше в съвсем различен свят. Беше просто непонятно. Толкова много чувства изплуваха на повърхността – копнеж и надежда, може би и любов, но преди всичко недоумение. Имаше брат.

Имаше брат, който бе попаднал в заможно семейст во от Стокхолм. В този факт имаше нещо не просто смайващо, ами и дълбоко несправедливо. Впоследствие си спомняше, че гневът и яростта се пробудиха още тогава, пулсирайки бясно във вените му наред с всички останали чувства. Разбира се, Дан още не схващаше какво се е случило, но все пак имаше подозрения. Замисли се за хората от Стокхолм и техните тестове, въпроси и филми. Дали те знаеха?

Естествено, че са знаели. Той събра две и две и строши една чаша в стената. После намери номера на Хилда фон Кантерборг и ѝ се обади. Часовете бяха отлетели незабелязано, но все пак още беше рано. Въпреки това фон Кантерборг не звучеше трезва. Още нямаше обед, а тя изглежда беше пияна, което го подразни.

– Обажда се Даниел Брулин – каза той. – Помниш ли ме?

– Как казваш ти е името?

– Даниел Брулин.

В слушалката се чу тежко дишане и може би, той не беше сигурен, чист страх.

– Мили Даниел – каза тя. – Помня те, разбира се. Как си? Така се притеснихме, когато не ни се обади.

– Знаеше ли, че имам еднояйчен близнак? Знаеше ли?

Гласът му секна и настана тишина. Фон Кантерборг наля нещо в чаша, а това, съчетано с мълчанието ѝ, му беше достатъчно. Разбра, че е знаела. Че това е била истинската причина за посещенията във фермата и за чудноватите ѝ думи: „Работата ни е да изучаваме, без да се намесваме“.

– Защо не ми каза нищо?

Тя продължаваше да не отговаря и той повтори въп роса си, този път още по-агресивно.

– Не можех – прошепна тя. – Бях подписала клетва за поверителност.

– Значи, някакъв документ е бил по-важен от живота ми?

– Беше нередно, Даниел. Нередно! Вече не съм част от институцията. Изритаха ме. Протестирах твърде много.

– Значи е била шибана институция.

Той изгуби самообладание. Не знаеше какво да каже. Обърна внимание само на въпроса ѝ.

– Да не би с Лео да сте се открили?

Тогава нещо в него чисто и просто се пречупи. Първоначално не можа да го проумее. Но вероятно се дължеше на фамилиарния начин, по който тя говореше за него и Лео – сякаш отдавна бе свикнала да произнася имената им заедно, докато за него това беше същински катаклизъм.

– Той знае ли?

– Лео?

– Да, много ясно!

– Не мисля, Даниел. Не мисля. Не мога да кажа повече. Наистина не мога. Всъщност вече ти казах твърде много.

– Твърде много? Обадих ти се, когато бях в критично положение, когато нямах нищо, а ти какво ми каза? Нито дума. Остави ме да порасна, без да знам най-важ ното нещо в живота си. Ти ме ограби...

Търсеше думи, но не намери такива, които да отдават заслуженото на чувството, което изпитваше.

– Извинявай, Даниел, извинявай – каза тя, заеквайки.

Той ѝ изкрещя нещо оскърбително, после затвори и поръча да му донесат бира. Много бира. Налагаше се да успокои нервите си и да помисли ясно, защото още тогава осъзна, че трябва да се свърже с Лео. Да се срещне с него. Но как? Дали да му пише, да се обади, просто да се появи пред него? Лео Манхеймер беше богат. Беше различен, сигурно по-щастлив и корав, и може би – Хилда намекна за възможността – Лео вече знаеше за съществуването му и беше предпочел да не се свързва с него. Може би се срамуваше от бедния си, потиснат близнак. Не звучеше неправдоподобно, нали?

Дан отново отвори сайта на „Алфред Йогрен“ и погледна снимката на Лео. Нямаше ли известна несигурност в очите му? Така му се струваше, което му вдъхна малко смелост. Може би в крайна сметка Лео не беше толкова наперен. Дан се замисли за непринудения разговор с Юлия предната вечер и потъна в мечти и представи, които си противоречаха с фактите. Почувства как гневът постепенно избледнява и сълзите се завръщат.

Какво да прави? Написа името си в Гугъл и потърси записи от собствените си изпълнения. Накрая намери запис отпреди половин година, когато тъкмо се беше подстригал. Беше облечен със сивия си костюм, седеше в един джаз клуб в Сан Франсиско и свиреше солото от All the things you are, на което придаваше същото мелодично звучене, което имаше изпълнението на Лео в Консертхюсет. Дан написа дълъг имейл и прикачи записа към него. Още си спомняше първите редове.

Скъпи Лео, скъпи братко

Казвам се Дан Броуди и съм джаз китарист. До днес сутринта нямах представа, че съществуваш. Толкова съм развълнуван и разтърсен, че едва успявам да пиша.

Не желая да те безпокоя или да ти причинявам неудобство. Не настоявам за нищо, нито дори за отговор. Искам само да кажа, че прозрението, че те има и свириш същата музика като мен, ще си остане най-значимото събитие в живота ми.

Нямам представа дали се интересуваш от живота ми така, както аз изгарям от желание да чуя за твоя. Но все пак бих искал да ти разкажа. Някога срещал ли си баща ни? Той беше мърляч и пияница, но беше невероятно музикален. Майка ни е умряла при раждането. Сигурно е било много тежко, може би защото е родила близнаци. Така и не научих много за това...

Дан изписа двайсет и две страници. Не ги изпрати. Не смееше. Вместо това се обади на Клаус Ганц и му съобщи, че в семейството му има смъртен случай. После си резервира билет за Стокхолм и отлетя на следващата сутрин.

За пръв път от осемнайсет години стъпваше в Швеция. Духаше студен, вледеняващ вятър. Валеше сняг. Беше десети декември и същия ден щеше да се проведе церемонията по връчване на Нобеловите награди. Коледните витрини вече осветяваха улиците и Дан се огледа смаяно. Стокхолм беше красивият, далечен град от детството му. Чувстваше се изнервен и трескав, но и изпълнен с очакване като малко момче. Въпреки това щяха да минат пет дни, докато посмее да се свърже с брат си. През това време следваше Лео Манхеймер като сянка.

Глава 15

21 Юни

Башир Кази имаше дълга, буйна брада и носеше камуф лажни панталони и бял ловджийски елек. Ръцете му бяха груби и здрави. Чисто физически беше впечатляваща гледка. Но се беше отпуснал на кожения диван пред телевизора и след надменния поглед, който хвърли на Лисбет, Башир не ѝ обърна повече внимание. С малко късмет можеше да се окаже, че е напушен. За всеки случай тя залитна леко и отпи от манерката си. Башир се ухили и се обърна към Халил.

– Каква е тая курва, която си пуснал вкъщи?

– Никога преди не съм я виждал. Просто стоеше отвън и разправяше, че иска да гледаме някакъв видео клип. Разкарай я оттук!

Халил се страхуваше от нея. Беше очевидно. Но още повече се страхуваше от брат си, а това би трябвало да послужи на целите ѝ. Тя остави чантата с лаптопа си на едно сиво бюро до вратата.

– Е, коя си ти, момиченце? – попита Башир.

– Никоя – отвърна тя.

Това също не предизвика пресилена реакция, но Башир все пак се изправи бавно и въздъхна, вероятно колкото да покаже, че му е омръзнало от мацки, които се правят на отворени.

– Как можа да се върнеш в тоя квартал – каза той на Халил. – Тук живеят само курви и идиоти.

Лисбет огледа апартамента. Беше едностаен, с малка кухня вдясно. Навсякъде имаше разхвърляни дрехи и мебелите бяха малко – високо легло, масичка и коженият диван. Точно до бюрото имаше стик за хокей с топка, облегнат на стената.

– Това не беше най-проницателното обобщение – вметна тя.

– Какво каза?

– Изрази се доста общо, не смяташ ли, Башир?

– Откъде знаеш как се казвам?

– Току-що се чупих от затвора и идвам да ти предам съобщение от дружката ти Бенито.

Рискува. И все пак не съвсем, тъй като беше почти сигурна, че двамата са общували, а и Башир наостри уши. Определено беше чувал името, пролича си по проблясъка в замъглените му очи.

– И що за съобщение?

– Видеосъобщение. Искаш ли да го видиш?

– Зависи.

– Мисля, че ще ти хареса – каза тя.

Извади телефона си и се престори, че ѝ е трудно да го пусне. В действителност обаче въведе няколко команди и се свърза с инфраструктурата, която Републиката на хакерите поддържаше ежедневно. После направи крачка напред и погледна настоятелно Башир в очите.

– Бенито винаги се радва да услужи на приятелите си, знаеш го. Но има някои аспекти, които трябва да се обсъдят.

– Какви например?

– Това е затвор, което само по себе си е проблем. Все пак добре се справи, като успя да вкараш нож в отделението. Поздравявам те.

– Изплюй камъчето.

– Камъчето е Фария.

– Какво за нея?

– Как сте могли да се отнасяте толкова зле с нея?

– А?

– Държали сте се като свине.

Башир изглеждаше объркан.

– Какво говориш, по дяволите?

– Свине. Гадове. Шибани задници. Има различни думи, всички от които са твърде умерени, като се имат предвид обстоятелствата. Трябва да бъдете наказани, не си ли съгласен?

Лисбет очакваше реакция. Но бе подценила силата на внезапния гневен изблик, който последва първоначалното смущение. Без секунда колебание, Башир я цапардоса с юмрук право в брадичката. Лисбет едва успя да запази равновесие, но вниманието ѝ бе насочено главно към телефона, който стискаше здраво до бедрото си, насочила камерата към лицето на Башир.

– Изглеждаш сърдит.

– И представа си нямаш!

Тя отнесе още един удар и отново се олюля, но не направи опит да отвърне, дори не вдигна ръка да се защити. Погледът, който ѝ отправи Башир, бе едновременно бесен и смаян. Устата на Лисбет кървеше. Тя отново реши да блъфира.

– Май не постъпихте много умно, като убихте Джамал?

Башир я удари отново и този път ѝ беше по-трудно да остане на място. Замая се и тръсна глава, надявайки се погледът ѝ да се проясни малко. Забеляза ужасените очи на Халил, който стоеше точно до нея. И той ли щеше да ѝ се нахвърли? Не беше сигурна, неговите мисли не бяха толкова лесни за отгатване. Но Лисбет предполагаше, че той ще продължи да стои като парализиран. В слабата му фигура имаше нещо жалко.

– А, умно ли беше? – повтори тя и погледна Башир колкото се може по-подигравателно.

Той изгуби самообладание и спря да мисли, точно както се надяваше Лисбет.

– О, да, ти дори не можеш да проумееш колко умно беше, пачавро.

– Така ли, и защо?

– Той превърна Фария в курва – изкрещя Башир. – Курва! Опозори всички ни!

Той пак я удари и този път Лисбет не беше сигурна, че успя да задържи телефона в правилната позиция.

– Но тогава и Фария трябва да умре, нали? – заек на тя.

– Като плъх, като малка свиня. Няма да се откажем, преди да изгори в ада.

– Хубаво – каза Лисбет. – Започва да ми се изяснява. Сега искаш ли да изгледаш видеозаписа ми?

– И защо, по дяволите, бих искал нещо такова?

– Защото в противен случай Бенито ще се разочарова, а това не е добре. Вече би трябвало да си го схванал.

Башир се поколеба, виждаше се в очите и в разтрепераната му ръка. Но това не променяше нещата, той все още не беше на себе си от гняв, а Лисбет нямаше да може да понесе още много удари. Направи бързо изчисление, измери разстоянието на око и предугади поредицата от събития. Дали да го удари с глава? Да отвърне на ударите и да го изрита с коляно между краката? Реши да потърпи още малко, да се направи на пречупена и победена. Не беше нужно да се преструва кой знае колко. Следващият удар дойде отстрани и беше по-силен от всички останали. Горната ѝ устна се сцепи и главата ѝ изкънтя. Лисбет отново залитна.

– Хайде, покажи ми – изръмжа той.

Тя избърса уста, изкашля се, изплю малко кръв и се стовари върху кожения диван.

– Записът е на телефона ми – каза тя.

– Окей, покажи ми – отвърна Башир и седна до нея.

Тя се разцъка разсеяно из мобилния си. Халил също се приближи, което беше добре, помисли си Лисбет. Гледайки да не бърза и да не изглежда твърде чевръста в пръстите, тя въведе необходимите команди и скоро на екрана се появи програмен код. Личеше си, че братята са неспокойни.

– Какво става, по дяволите? – попита Башир. – Развали ли се? Какъв е тоя скапан телефон?

– Не, не – каза тя. – Това е нормално. – В момента записът се качва в един така наречен ботнет. И сега – виждате ли? – кръщавам файла, натискам Command и Control и го разпространявам.

– Какво имаш предвид, да ти се не знае?

Лисбет усети остра миризма на пот.

– Ще обясня – продължи тя. – Ботнет е мрежа от хакнати компютри, които са заразени с вирус – с троянски коне. Малко е незаконно, но е практично. Преди да ви разкажа повече, трябва да изгледате клипчето. Аз самата още не съм го видяла. Изобщо не е редактирано. Само изчакайте малко... Ето го!

Лицето на Башир се появи на екрана. Той гледаше объркано телефона, като момче, което не разбира труден въпрос.

– Какво е това, мамка му?

– Това си ти, разбира се. Малко брадясал може би, а и образът не е съвсем на фокус. Трудно се снима от такава позиция. Но става по-интересно. Вече си по-темпераментен. Ето, сега ме удряш много добре, и... слушай! Звучи ми, сякаш си признаваш за убийството на Джамал Чаудъри.

– Какво, мамицата ти?

На записа Башир викаше как Фария ще умре като плъх и свиня и ще гори в ада. След това образът се разклати, чуха се още думи, последвани от още удари, които камерата не бе уловила добре. Картината беше преминала в мешавица от кадри, на които се виждаха предимно стените и тавана.

– Какво си направила, по дяволите? – изкрещя той и удари масичката с юмрук.

– Спокойно, спокойно – каза Лисбет. – Няма причина за паника.

– Какво искаш да кажеш? Отговори ми, уличница такава!

Гласът му се накъса.

– Все още значителна част от населението на земята не е видяло записа – отвърна тя. – Бих казала, че едва ли са го получили повече от няколкостотин милиона души, а много от тях, бъди сигурен, ще го сметнат за спам и веднага ще го изтрият. Но имах време да го преименувам. Клипчето се казва „Башир Кази“. Така че приятелите ти сигурно ще искат да го видят, както и полицията, разбира се, и Сепо, и познатите на твоите познати, и сульо и пульо. Може да стане популярно в Ютюб. Тези неща са непредвидими. Мрежата е смахнато място. Никога не съм я разбирала напълно.

Башир изглеждаше почти като луд. Главата му се клатеше конвулсивно.

– Разбирам, че е малко стресиращо – каза Лисбет. – Никога не е лесно да се справиш с публичността. Спомням си първия път, когато ме лепнаха по вестникарските афиши. Честно казано, още не съм се съвзела напълно. Но положителното е, че има изход.

– Как така?

– Ще ти кажа. Само да...

Тя се възползва от изумлението и отчаянието му и със светкавично движение го хвана за главата, блъсна я два пъти в масата и се изправи.

– Можеш да избягаш, Башир – каза тя. – Можеш да побегнеш толкова бързо, че срамът да не те настигне.

Башир я зяпаше втрещено. Дясната му ръка трепереше. Той се хвана за челото.

– Може да се получи – продължи тя. – Не за дълго, но поне за известно време. Можеш да бягаш, също като брат си. Е, може би не толкова бързо, започнал си да трупаш килограми, нали? Но все ще се дотътриш донякъде.

– Ще те убия – промърмори Башир.

Той се изправи, сякаш се канеше да ѝ се нахвърли. Но изглежда, сам не си вярваше. Хвърли притеснен пог лед към вратата и прозорците, а Лисбет го подкани:

– Тогава побързай. Добре ще е скоро да тръгваш, струва ми се.

– Ще те намеря – просъска той.

– Значи, пак ще се видим.

Гласът ѝ звучеше монотонно и хладно. Тя пристъпи към бюрото и стената и му обърна гръб, предоставяйки му отлична възможност да я нападне. Но той беше точно толкова стъписан и вцепенен, колкото бе очаквала. Освен това мобилният му телефон звънна.

– Сигурно е някой, който е гледал записа. Но няма проблеми, нали? Просто не вдигай и гледай в земята, когато си навън.

Башир изрече някаква заплаха и тръгна към нея. Но не стигна далеч. Лисбет грабна стика, облегнат на стената, и го удари по врата, по скулата и в корема.

– Това е от Фария – каза тя.

Башир се преви на две и получи нов удар, но успя да се изправи. Излезе през вратата, олюлявайки се, тръгна надолу по тъмните стълби и накрая се озова под следобедното слънце.

Лисбет продължаваше да държи стика. Халил Кази стоеше до кожения диван зад нея, в спортните си дрехи и червени маратонки, с мигащи очи и отворена уста. Още беше тийнейджър, жилав и тънък като клечка. Пог ледът му беше ужасѐн. Едва ли представляваше заплаха. Но можеше да избяга и да си изгуби ума. Аника ѝ беше казала, че е суициден. Лисбет хвърли едно око на часовника си, без да изпуска вратата от поглед.

Беше четири и двайсет. Провери пощата си. Нито Бублански, нито Фара Шариф бяха отговорили. Аника пишеше: Отлично, изглежда обещаващо. Веднага се прибирай!

Халил дишаше тежко и тя се обърна към него. Той като че ли искаше да каже нещо.

– Това си ти, нали? – промълви той.

– Коя?

– Тази от вестниците.

Тя кимна.

– С теб трябва да изгледаме едно друго клипче. Не е толкова вълнуващо, става дума най-вече за движение на ръце.

Тя остави стика на мястото му, взе чантата с лаптопа от бюрото и каза на Халил да седне на дивана. Той беше пребледнял, а краката му сякаш всеки момент можеха да се огънат. Но се подчини и седна.

Тя му разказа, накратко и по същество, за разпознаването на движения, за дълбоките невронни мрежи, за джогинга му преди малко и за записа от видеокамерите в метрото. Веднага видя, че младежът я разбра. Тялото му се вдърви и той смотолеви нещо неразбираемо. Лисбет седна до него, показа му файловете и продължи да обяснява. Но той, изглежда, вече не възприемаше нищо от казаното, ами се взираше с празен поглед в екрана. Телефонът му звънна и той се обърна към нея.

– Вдигни – каза му тя.

Халил взе мобилния си и по скованото благоговение в гласа му веднага си пролича, че се обажда някой, към когото Халил изпитва дълбоко уважение. Беше неговият имам, който се намираше наблизо – явно благодарение на Аника. Имамът питаше дали може да се качи. Лисбет сметна, че може да е за добро, и кимна. Изповедите бяха по неговата част, пък и Аника ѝ беше казала хубави неща за него.

Не след дълго на вратата се почука. Висок, изискан господин, около петдесетгодишен, с малки очи, дълга брада и червен тюрбан на главата влезе в апартамента. Кимна на Лисбет, след което се обърна към Халил с меланхолична усмивка.

– Здравей, момчето ми – каза той. – Има ли нещо, което искаш да ми разкажеш?

Думите му бяха натежали от тъга и за миг всички замълчаха. Лисбет внезапно се почувства не на място и не знаеше какво да направи. Накрая се изправи.

– Не мисля, че тук е безопасно – каза тя. – Бих ви предложила да излезете или да отидете в джамията.

Остави ги сами, без да се сбогува, и потъна в мрачното стълбище с компютъра си.

Декември, година и половина по-рано

Дан Броуди седеше на една пейка на площад „Нор малм стори“. Беше пристигнал в Стокхолм по-рано през същия ден. Вече не валеше сняг. Небето беше ясно, той носеше черно палто, слънчеви очила и сива вълнена шапка, смъкната над челото. Четеше книга за банкрута на „Лемън Брадърс“. Искаше да научи нещо за света на брат си.

Беше се настанил в хостела „аф Чапман“ до остров Шепсхолмен. Това беше стар, преустроен кораб. Една стая струваше шестстотин крони на нощ, горе-долу колкото можеше да си позволи. Още по пътя насам няколко души го бяха разпознали, от което го заболя. Сякаш вече не беше себе си, ами по-бедно копие на друг човек. Той, обиграният музикант, отново се превърна в селянчето от Хелсингланд, което се чувстваше по-долу от столичаните. Щом стигна до Бириер Ярлсгатан, Дан се шмугна в един магазин за дрехи и си купи чифт слънчеви очила и сива шапка и опита да се скрие зад тях.

Не спираше да се чуди как да постъпи. Дали все пак да не му пише, да му прати видеолинк, или пък да му се обади? Не смееше. Искаше първо да го види, затова седеше пред офиса на „Алфред Йогрен“ на „Нормалмстори“ и чакаше.

Ивар Йогрен се появи отвътре с уверена, дразнеща походка. Посрещна го BMW със затъмнени стъкла, все едно беше високопоставен държавник.

Но Лео го нямаше. Намираше се горе в червената тухлена сграда. Дан се бе обадил да попита за него на английски. Казаха му, че Лео е на съвещание, което скоро щяло да приключи. Всеки път когато вратата се отвореше, Дан потръпваше. Но времето си минаваше. Над Стокхолм отдавна бе паднал мрак. Откъм водата задуха вятър и стана твърде студено, за да си седи и чете.

Изправи се и закрачи напред-назад по площада, масажирайки върховете на пръстите си под кожените ръкавици. Нищо не се случваше. Трафикът оредя и Дан се загледа в близкия ресторант със стъклената фасада. Гостите вътре си приказваха и се усмихваха. Почувства се отлъчен. Животът явно си течеше без него. Звучеше като глъчка от парти, на което не е бил поканен. Замисли се. Даде си сметка, че винаги бе стоял встрани.

В този миг се появи Лео. Дан никога нямаше да го забрави. Времето сякаш спря, полезрението му се сви и звуците заглъхнаха. Но преживяването не му донесе само щастие, не и тогава, докато стоеше в студа, огрян от светлините на ресторанта. Видът на Лео засили болката му. Приликата беше поразителна. Брат му ходеше по същия начин, усмихваше се по същия начин, движеше ръцете си по същия начин, имаше същите бръчици около устата и под очите. Всичко беше еднакво, но въп реки това чувството беше като да се гледа в позлатено огледало. Мъжът ей там беше той и не беше той.

Лео Манхеймер беше човекът, който Дан бе могъл да бъде. Колкото повече го гледаше, толкова повече разлики откриваше. Не бяха само обувките, палтото и скъпият костюм отдолу. В очите му имаше блясък, а в стъпките – енергичност. Лео Манхеймер излъчваше самочувствие, каквото Дан никога не бе притежавал. Това го жегна и той се задъха.

Сърцето му биеше силно. Погледна жената, която вървеше до Лео, сложила ръка на кръста му. Изглеж даше интелигентна и изтънчена и като че ли бе влюбена в него. Смееше се. И двамата се смееха и Дан разбра, че жената е онази Малин Фруде, която Юлия бе споменала с щипка ревност. Стоеше като парализиран. Не пос мя да се представи и вместо това ги видя как се отдалечават към Библиотексгатан. Тръгна след тях, без да знае защо. Вървеше бавно и поддържаше дистанция.

Но едва ли имаше риск да го забележат, бяха твърде погълнати един от друг. Двамата изчезнаха по посока на Хумлегорден, като продължаваха да се кикотят. Смехът им се носеше безгрижно във въздуха. Дан се почувства тежък, сякаш простотата и лекотата в щастието им притискаше собственото му тяло към земята. Обърна се и се отправи обратно към хостела си, без и за секунда да се замисли, че чуждият блясък обикновено е измамен или че другите хора може би считаха самия него за късметлия.

Животът често е най-красив от разстояние. Но тогава Дан не разбираше това.

Микаел отиваше в Нюшьопинг. Носеше чанта за през рамо, в която имаше бележник, диктофон и три бутилки розе. Лота фон Кантерборг му каза да ги купи. Сестра ѝ, Хилда, беше отседнала в хотел „Форшен“ до река Нюшьопингсон под фалшивото име Фредрика Нурд. Казваше, че е готова да говори, стига да бъдат изпълнени определени условия. Бутилките бяха едно от тях.

Другото беше Микаел да бъде изключително предпазлив. Хилда смяташе, че я преследват, а разказаното от него не беше подобрило ситуацията. Лота каза, че информацията е накарала Хилда съвсем да излезе от релси. Ето защо Микаел не бе казал на никого къде отива, нито дори на Ерика.

Сега седеше в едно кафе точно до Пръстена[59] в Сентрален и чакаше Малин. Имаше чувството, че е важно да говори с нея. Трябваше да обърне всеки камък, да провери всяка една от теориите си и да разбере дали всичко се връзва, или не. Малин дойде с десет минути закъснение, облечена с дънки и синя блуза. Изглеждаше прелестно, въпреки че и тя, също като половината град, беше плувнала в пот.

– Извинявай – каза Малин. – Наложи се да оставя Луве при мама.

– Можеше да го вземеш. Имам само няколко кратки въпроса.

– Знам. Но после имам друга работа.

Той я целуна набързо и мина на въпроса.

– Когато се видя с Лео във „Фотографиска“, нещо друго направи ли ти впечатление? Някаква друга разлика, освен това, че изведнъж е станал десничар.

– Какво точно имаш предвид?

Микаел погледна към часовника на гарата.

– Например родилен белег, който преди е бил от другата страна, или пък чупка в косата, която е сменила посоката си. Лео е доста къдрав.

– Плашиш ме, Микаел. За какво говориш?

– Разследвам една история за еднояйчни близнаци, разделени при раждането. Засега не мога да кажа повече и искам и ти да си мълчиш, можеш ли да ми го обещаеш?

Тя го хвана за ръката, внезапно обзета от ужас.

– Значи искаш да кажеш...

– Нищо не искам да кажа, Малин, още не – отговори той. – Но се чудя... От гледна точка на генетиката еднояйчните близнаци са идентични, или поне почти. Във всеки един от нас настъпват известни генетични промени, малки мутации.

– Давай по същество.

– Първо трябва да изредя няколко просто факта, иначе ще е съвсем неразбираемо. Еднояйчните близнаци произлизат от една яйцеклетка в матката, която бързо се разделя на две. Интересното е колко бързо. Ако клетката се раздели по-късно от четири дни след оплождането, близнаците ще имат една плацента, а това повишава рисковете за ембрионите. А ако яйцеклетката се раздели още по-късно, между седем и дванайсет дни след оплождането, децата често стават огледални близнаци. Двайсет процента от всички еднояйчни близнаци са огледални.

– Какво означава това?

– Че са идентични, но са огледални образи на другия. Единият е левичар, а другият десничар. Даже сърцата им могат да се окажат от различни страни.

– Тоест имаш предвид...

Тя заекваше и Микаел я погали по бузата, за да я успокои.

– Цялата идея може да се окаже нелепа – каза той. – А дори да не е така, ако наистина във „Фотографиска“ си срещнала не Лео, а огледалния му близнак, това не значи, че е извършено някакво престъпление, някаква кражба на самоличност в стил „Талантливият мистър Рипли“. Може просто да са си сменили ролите, да са решили да се позабавляват, да пробват нещо ново. Ще ме изпратиш ли до влака, Малин? Трябва да побързам.

Първоначално тя остана като вкаменена. После се изправи и двамата слязоха до долното ниво, минаха покрай множеството магазини и се насочиха към единайсети перон. Микаел каза, че отива в Линшьопинг по работа. Искаше да остави възможно най-малко следи.

– Изчетох купища истории за еднояйчни близнаци, които са се срещнали за пръв път чак като големи хора, а преди това не са знаели за съществуването си – продължи той. – Тези срещи, Малин, почти винаги са описвани като фантастични. Казват, че няма по-разтърсващо преживяване. Представи си само! Мислиш си, че си сам, единствен по рода си – и изведнъж се появява втори човек като теб. Пише, че еднояйчните близнаци, които са се запознали в по-късен етап от живота си, не могат да се наприказват. Обсъждат всичко. Таланти, недостатъци, навици, жестове, спомени, всичко. Това има оздравителен ефект. Близнаците израстват, стават по-щастливи, отколкото са били преди. Много от тези истории ме трогнаха, Малин, а ти самата каза, че известно време Лео е бил в еуфория.

– Да. Само че този период отмина.

– Вярно е.

– Той замина и изгубихме връзка.

– Точно така – каза Микаел. – И аз си мислех за това. Но сещаш ли се за нещо, във външния му вид, или каквото и да е, което би могло да ми помогне да разбера какво се е случило?

Спряха. Бяха стигнали до перона, а влакът вече беше там и чакаше.

– Не знам – каза тя.

– Помисли!

– Ами, може би има едно нещо. Казах ти, че Лео се е сгодил за Юлия Дамберг, помниш ли?

– Това те натъжи, нали?

– Всъщност не.

Той не ѝ повярва съвсем.

– Преди всичко ме изненада – каза тя. – Юлия работеше при нас преди време, но се премести във Франкфурт и няколко години никой не се беше чувал с нея. Но малко преди да напусна фирмата, тя звънна и искаше да говори с Лео. Не мисля, че той ѝ се обади. Позвъняването ѝ по-скоро му досади. Но Юлия спомена нещо странно.

– Какво?

– Попита ме дали знам, че Лео бил дори по-добър китарист, отколкото пианист. Каза, че бил истински виртуоз. Не бях чувала нищо такова и попитах Лео.

– Той какво каза?

– Нищо. Изчерви се и само се засмя. Това беше по времето, когато грееше като слънце.

– Така звучи – каза Микаел, без да се заслуша в продължението.

Думите виртуозен китарист отекнаха в ушите му с притеснителен звън. Вече беше потънал дълбоко в размисли, когато се сбогува с Малин и се качи във влака.

Декември, година и половина по-рано

В продължение на два дни Дан стоя настрана. Часовете течеха неспокойно. Четеше в стаята си в хостела или излизаше за кратки, нервни разходки из Шепсхолмен или Юргорден. Понякога обличаше сивия си анцуг и отиваше да тича. Вечер пиеше повече от обикновено в бара на кораба. Спеше зле, така че използваше нощите да пише за живота си в един бележник с червени кожени корици.

Четвъртък следобед, на тринайсети декември, Дан се върна на „Нормалмстори“. И този път не посмя да се приближи. В петък взе китарата си и седна на пейката до ресторанта на площада. Отново валеше сняг и той мръзнеше. Температурата беше паднала и палтото му не беше достатъчно за този студ. Но не можеше да си позволи нещо по-топло. Парите му започваха да привършват, а той не можеше отново да се хване в някой джаз бенд, за да се издържа. Мислеше единствено за Лео. Всичко останало му се струваше маловажно.

В петък Лео излезе рано от офиса. Носеше тъмносиньо кашмирено палто и бял шал и вървеше забързано. Дан тръгна след него. Този път го следваше по-отблизо, което беше грешка. Пред киносалон „Парк“ Лео се обърна и зашари с поглед, сякаш усещаше, че го преследват. Въпреки това не го забеляза. На улицата беше пълно с хора и Дан, който носеше слънчевите си очила и шапката, се насочи бързо към Стюреплан. Лео продължи направо и пресече Карлавеген.

Пред малайзийското посолство на Флурагатан Дан спря, а Лео се прибра във входа си. Вратата се тресна и Дан остана отвън на студа и зачака. И преди бе чакал по същия начин и знаеше, че трябва да мине малко време. Лампите на последния етаж щяха да се включат чак след няколко минути.

Прозорците блестяха като сияние от някакъв по-красив свят. Понякога се чуваха звуците на рояла, а Дан често разпознаваше хармониите и очите му се насълзяваха. Сега обаче му беше твърде студено и той предимно ругаеше. В далечината се чуваха сирени. Задуха силно и той се приближи към къщата и свали слънчевите очила. Чу стъпки зад гърба си. Към него се зададе възрастна дама с черна шапка и яркозелено палто, която разхождаше малък мопс на каишка. Жената го погледна приятелски.

– Днес нямаш ли желание да се прибираш, Лео?

Само за миг, не по-дълго, той я погледна ужасено. После се усмихна, все едно репликата беше забавна и сполучлива.

– Понякога човек не знае какво иска – каза той.

– Това е толкова вярно. Но хайде, влизай. Твърде студено е, за да стоиш навън и да философстваш.

Тя въведе кода и двамата влязоха вътре и зачакаха асансьора. Жената отново го погледна и каза с развеселена усмивка:

– Какво е това палто, което си навлякъл?

Жегна го тревога.

– Просто стар парцал – каза той.

Възрастната дама се засмя.

– Стар парцал? Така казвам, когато съм си облякла най-хубавата рокля и се надявам на комплименти.

Дан опита да се засмее и на този коментар. Не се получи много добре и жената прехапа устни и го погледна сериозно. Беше сигурен, че е прозряла измамата, сякаш не само облеклото, ами и недодяланите му реп лики бяха разкрили липсата на стил и класа.

– Извинявай, Лео – каза жената. – Разбирам, че в момента ти е тежко. Как се чувства Вивека?

Той разбра по интонацията, че „добре“ не би било правилен отговор на въпроса.

– Горе-долу – каза той.

– Да се надяваме, че няма да страда дълго.

– Да се надяваме – каза той и почувства, че не би издържал да се качи в асансьора с нея, затова добави: – Знаеш ли какво? Трябва малко да поспортувам. Ще се кача по стълбите.

– Глупости, Лео. Строен си като газела. Прегърни Вивека от мен. Кажи ѝ, че мисля за нея.

– Ще го направя – отвърна той и забърза нагоре по стълбите с китарата си.

Когато наближи етажа на Лео, забави крачка. Ако слухът на брат му беше дори наполовина толкова добър, колкото неговия, трябваше да бъде тих като мишка. Измина оставащото разстояние на пръсти. Лео живееше сам на последния етаж, което беше добре, мястото му се стори достатъчно отдалечено. Възможно най-безшумно, Дан седна в коридора, облегнал гръб на стената. Какво да прави? Сърцето му туптеше. Устата му беше пресъхнала.

Миришеше на измито и чисто. Дан погледна към тавана и видя рисунка на синьо небе. Кой рисува небеса по тавана на жилищен вход? На долните етажи се влачеха крака и бучаха телевизори. Вътре в апартамента обаче се чу отместването на стол, отварянето на капак и натискането на клавиш. Ла.

Първоначално звучаха само басови ноти, сякаш Лео не знаеше дали му се свири сериозно. Но накрая поде някакъв инструментал. Импровизираше, а може би не. В музиката се повтаряше една меланхолична и обезпокоителна нишка и точно като в стария запис от Консертхюсет, Лео постоянно използваше шестия тон от минорния лад, този път почти ритуално или маниакално, но също така по-рафинирано и зряло. По някакъв начин успя да предизвика усещане за нещо счупено и изгубено, или поне Дан го възприе така и настръхна.

Случи се внезапно и той не можеше да го обясни. Очите му се наляха със сълзи и той потрепери, не непременно само заради музиката. Дължеше се и на сродството в хармониите, на самия факт, че Лео свиреше с такава болка, сякаш той, без да е музикант, успяваше по-добре от Дан да изрази тяхната мъка.

Тяхната мъка?

Това бе странна мисъл и въпреки това той веднага почувства, че е вярна. Допреди малко за него Лео бе непознат – човек от по-различно и щастливо тесто. Но сега Дан откри себе си в него и се изправи несигурно. Мислеше да звънне. Но вместо това извади китарата от калъфа, настрои я набързо и засвири с Лео. Не беше трудно да налучка акордите и да последва нишката. Начинът, по който Лео синкопираше и преминаваше от триоли към осмини, наподобяваше неговият собствен стил. Дан се почувства... у дома. Не можеше да го опише по друг начин. Сякаш бе свирил с него многократно. Продължаваше да му акомпанира вече няколко минути. Може би Лео нямаше неговия слух. Или може би беше погълнат изцяло от свиренето. Трудно бе да се каже.

Изведнъж обаче Лео спря насред мелодията, на фа диез. Но не се чуха стъпки, нито друго движение. Лео явно беше застинал. Дан стори същото и зачака. Какво ставаше? Чу тежко дишане някъде вътре и отново подхвана нишката, само че в малко по-бърз, нов вариант, добавяйки нещо от себе си. Столчето за пиано се плъзна по пода и той чу стъпки, които се приближаваха към вратата. Стоеше с китарата в ръка и се чувстваше като просяк, като уличен музикант, който е влязъл в някой скъп салон и се надява, че ще го приемат. Но, естествено... изпитваше още много неща. Изгаряше от надежда и копнеж. Затвори очи и чу как ръцете на Лео свалят непохватно веригата на вратата.

Вратата се отвори и Лео го погледна. Първоначално като че не разбра какво вижда. После челюстта му увис на. Изглеждаше изплашен и шокиран.

– Кой си ти?

Това бяха първите му думи, а как можеше да отговори Дан? Какво да каже?

– Казвам се... – той замълча за миг, преди да продължи. – ...Дан Броуди. Аз съм джаз китарист. Мисля, че съм твоят брат близнак.

Лео не отговори. Изглеждаше, сякаш му иде да падне на колене. Лицето му беше бяло.

– Аз...

Това бе всичко, което успя да каже. Дан също нямаше сили да говори. Сърцето му биеше силно, а думите засядаха в гърлото му, но и той пробва с едно „аз“.

– Аз...

– Какво?

Лео звучеше отчаяно и едва успяваше да контролира гласа си. Дан устоя на импулса да побегне и вместо това каза:

– Когато те чух да свириш на рояла.

– Да?

– Помислих си, че през целия си живот съм се чувствал като половин човек. Сякаш нещо ми липсва, и сега най-накрая...

Не стигна по-далеч и не знаеше дали думите са истина, или полуистина – или пък просто формулировки и фрази, които са дошли от само себе си.

– Не проумявам – каза Лео. – Откога знаеш?

Ръцете му се бяха разтреперили.

– Само от няколко дни.

– Не проумявам – повтори той.

– Трудно е, знам. Направо нереално.

Лео протегна ръка. Жестът изглеждаше странно официален, предвид обстоятелствата.

– Винаги съм... – каза той.

– Какво?

Той прехапа устни. Ръцете му не спираха да треперят.

– Винаги съм се чувствал по същия начин. Искаш ли да влезеш?

Дан кимна и престъпи прага на апартамента, който беше по-луксозен от всичко, което бе виждал през живота си.

ТРЕТА ЧАСТ

ИЗЧЕЗНАЛИЯТ БЛИЗНАК

21–30 юни

Всяко осмо зачеване може да доведе до появата на близнаци, макар че един от ембрионите най-често загива рано поради т.нар. Синдром на изчезващия близнак.

Други хора губят своя близнак след раждането поради осиновяване или объркване. Някои близнаци се срещат чак като зрели хора, други никога.

Еднояйчните близнаци Джак Юфе и Оскар Щор се срещнали за пръв път на железопътна гара в Западна Германия през 1954 г. Като тийнейджър Джак Юфе бил пратен в кибуц, а по-късно служил в израелската армия.

Оскар Щор от своя страна бил някогашен член на Хитлерюгенд.

Има много хора, които чувстват нечия липса.

Глава 16

21 Юни

Микаел тръгна покрай реката в Нюшьопинг и стигна до хотел „Форшен“. Постройката беше семпла, с кафяви дървени стени и червен покрив. Приличаше по-скоро на хостел, отколкото на хотел. Но се издигаше красиво до водата. Във фоайето имаше макет на мелница и няколко снимки на рибари с гумени ботуши.

На рецепцията стоеше младо русо момиче, което вероятно работеше по заместване за лятото. Едва ли беше на повече от седемнайсет. Носеше дънки и червена риза и гледаше в телефона си. Микаел се изплаши, че може да го разпознае и по някакъв начин да оповес ти посещението му в интернет. Безразличният ѝ пог лед обаче го успокои. Той продължи към втория етаж и почука на сивата врата с номер 214. Беше осем и половина вечерта. Отвътре се чу пресипнал глас.

– Кой е?

Микаел се представи и вратата се отвори. За миг той остана без дъх. Хилда фон Кантерборг приличаше на подивяла. Косата ѝ беше рошава, а погледът блуждаещ и нервен, като на изплашено животно. Хилда имаше голям бюст и широки рамене и бедра. Светлосинята ѝ рокля едва покриваше тялото ѝ, а от челото и врата ѝ течеше пот. По кожата ѝ имаше пигментни петна. Изглеждаше, все едно някой я е надрал с гребло.

– Благодаря, че се съгласи да се срещнем, беше много отзивчиво от твоя страна – каза той.

– Отзивчиво? Просто ме е страх. Това, което си казал на Лота, звучи откачено.

Микаел я помоли да не съди предварително. Посъветва я първо да се успокои и да диша по-спокойно.

Извади бутилките розе от чантата и ги остави на кръглата дъбова маса до отворения прозорец.

– Опасявам се, че вече не са особено студени – каза той.

– Случвали са ми се и по-лоши неща.

Тя отиде до банята и взе две чаши „Дуралекс“, които остави на масата.

– Искаш да си трезвен и мъдър, или ще пиеш с мен?

– Зависи ти как ще се чувстваш по-комфортно – отговори той.

– Всички пияници искат компания, така че ще пиеш. Приеми го като журналистическа стратегия.

Тя му наля до ръба на чашата и Микаел отпи голяма глътка, за да покаже, че е сериозен. Погледна към прозореца и замръкващото небе навън.

– Първо искам да ти гарантирам, че... – започна той.

– Не гарантирай нищо – прекъсна го тя. – Не можеш, а и не са ми притрябвали засукани приказки за защита на източниците. Ще ти кажа каквото имам да ти казвам, защото не искам да мълча повече.

Тя пресуши чашата си и го погледна в очите. Беше очарователна по някакъв особен начин. Излъчваше нещо безразсъдно и същевременно привлекателно, внушаваше усещане за свобода.

– Добре, разбирам и съжалявам, ако съм те притеснил. Да започваме ли?

Тя кимна и Микаел извади диктофона си и го включи.

– Разбира се, чувал си за Държавния институт за расова биология – каза тя.

– Божичко, да – отвърна той. – Отвратителна институция.

– Вярно, но можеш да се успокоиш, господин звезден репортер, не е толкова вълнуващо, колкото звучи. В Швеция вече трудно можеш да намериш стари расови биолози, а институтът бил закрит още през 1958-а, както може би знаеш. Споменавам го просто защото има връзка, приемственост. Първоначално обаче не знаех за това. Когато започнах работа в Регистъра, смятах, че просто ще работя с надарени деца. Всъщност...

Тя отпи от чашата си.

– ...не знам как да започна.

– Просто говори – каза той. – Все ще се ориентираме някак.

Тя си наля още розе, запали една цигара „Голоаз“ и я погледна развеселено.

– Тук е забранено да се пуши – каза тя. – А тази история би могла да започне именно така, с пушене – и с подозрението, че то може да е вредно. Още през петдесетте години е имало учени, които твърдели, че пушенето може да предизвика рак на белия дроб. Представяш ли си?

– Невероятно!

– Наистина, и както се досещаш, това мнение било посрещнато с яростна съпротива. Вярно, казали хората: пушачите може и да заболяват често от рак на белите дробове, но не е задължително причината да е тютюнът. Спокойно би могло да се дължи и на това, че ядат много зеленчуци. Нямало доказателства. Популярен лозунг от онова време бил Лекарите пушат „Камел“. Хъмфри Богарт и Лорън Бекол били издигнати като сериозни аргументи в подкрепа на това колко е готино да се пуши. И все пак... подозрението се загнездило в умовете на хората, а това не е малко. Британското министерство на здравеопазването открило, че смъртността от рак на белия дроб се е увеличила петнайсет пъти за две десетилетия, а група лекари от Каролинския институт в Стокхолм решили да проучат въпроса с помощта на близнаци. Със своето идентично ДНК те са идеален обект за изследвания. За две години бил съставен регистър, включващ повече от единайсет хиляди близнаци. Те били интервюирани относно упот ребата на цигари и алкохол и резултатите допринесли значително за тъжното прозрение, че в крайна сметка не е толкова хубаво да се пие и пуши.

Хилда се засмя тъжно, дръпна дълбоко от цигарата си и довърши още една чаша от топлото розе.

– Но не се спряло дотам – продължи тя. – Регистърът бивал допълван. Появявали се още близнаци, включително такива, които не живеели заедно. През трийсетте години няколкостотин близнаци в Швеция били разделени при раждането, най-вече поради бедност. Много от тях се срещнали с братята или сестрите си чак след като пораснали. Те представлявали безценен научен материал и изследователите започнали да проучват не само нови болести и техните причини, ами си задали и класическия въпрос: кое е това, което ни формира? Доколко е наследствеността и доколко средата?

– Чел съм за това – каза Микаел – и знам за Шведския регистър на близнаците. Но тяхната дейност е напълно законна, нали?

– Абсолютно, там се провеждат важни и стойностни изследвания. Просто се опитвам да ти дам по-пълна картина. Докато Регистърът на близнаците се разраствал, Институтът по расова биология си сменил името, станал Институт по медицинска генетика и бил зачислен към университета в Упсала. Последният му директор, Ян Арвид Бьок, от професор по расова биология станал професор по медицинска генетика. Всъщност не било въпрос само на семантика. Господата постепенно започнали да се занимават с нещо, което поне наподобявало наука. Едновремешните измервания на черепи и глупостите за чистотата на шведско-германската раса били изоставени.

– Но старите регистри на ромите и другите малцинства останали?

– Да, но освен тях се запазило и нещо друго, много по-лошо.

– Какво?

– Представата за човека. Може и да няма раса, по-добра от останалите. Може би изобщо не съществуват човешки раси. Но все пак... някои доморасли шведи са по-трудолюбиви и талантливи от други. Защо? Може би защото са получили хубаво, стабилно шведско възпитание. И дали тогава не бихме могли да разберем как да създадем идеалния швед – такъв, който не пуши „Голоаз“ и не се налива с розе?

– Не звучи добре.

– Не, духът на времето се промени, но хората, които някога са били крайни в една посока, лесно стават крайни в съвсем друга, нали? Скоро въпросната шайка в Упсала започнала да вярва във Фройд и Маркс така, както преди това вярвала в расовите биолози. Вярно, мястото се наричало Институт за медицинска генетика, така че не отхвърляли значението на гените, ни най-малко. Но преди всичко вярвали в социалните и материалните фактори. В което няма нищо лошо, разбира се, особено сега, когато класовите бариери често са като непробиваеми стени. Но от тази групичка – в която водещата фигура беше професорът по социология Мартин Стейнберг – считали, че влиянието на обкръжението малко или много се подчинява на определени закони. Даден тип майка и даден тип социални и културни фактори автоматично трябвало да създадат даден тип човек. Само че не е така, изобщо. Хората са значително по-сложни. Но господата искали да направят експеримент и да опитат да установят какво възпитание и каква социална среда са нужни, за да се оформи един отличен швед. Били в тясна връзка с Регистъра на близнаците и следели техните изследвания, а освен това се срещали и с Роджър Стафорд, американския психоаналитик.

– Четох за това.

– Чух, но не си го виждал на живо, нали? Беше невероятно харизматичен. Където и да отидеше, ставаше център на вниманието. Но по-важното е, че направил дълбоко впечатление на една жена от групата. Жената се казва Ракел Грейс и е психиатър и психоаналитик и... Бих могла да ти разкажа много за нея. Тя не просто хлътнала до уши по Роджър Стафорд, ами била обсебена и от работата му и искала да я продължи. В някакъв момент, не съм сигурна точно кога, тя и групата взели решение умишлено да разделят близнаци, еднояйчни и двуяйчни, и да ги пращат в диаметрално противоположни в социално отношение семейства. Но тъй като целта от самото начало била елитарна – да се създадат добри, забележителни шведи, – групата внимавала с клиентелата. Търсели под дърво и камък. Разровили се даже в старите регистри на роми, номади и сами, като се оглеждали за изключително талантливи хора, които даже старите расови биолози не биха стерилизирали принудително. Сред тях подбирали родители, на които са им се родили близнаци. Искали, ако мога да се изразя цинично, първокласен материал за изследвания.

Микаел отново се замисли за виртуозния китарист, споменат от Лисбет.

– И Лео Манхеймер и Даниел Брулин били едни от тези близнаци?

Хилда фон Кантерборг замълча, загледана през прозореца.

– Да, и това е причината да седим тук, нали? – каза тя. – Това, което си разказал на Лота, звучи налудничаво: че Лео вече не е Лео. Честно казано, не вярвам. Просто не мога. Знаеш ли, Андерш и Даниел Брулин, както се казваха тогава, имат номадски корени. Идваха от изключително музикално семейство. Майката, Росана, била фантастична певица. Има я на запис. Пее Strange Fruit на Били Холидей просто сърцераздирателно. Но умряла от родилна треска само няколко дни след раждането. Дори не посещавала гимназия, но оценките ѝ отпреди това били отлични. Първа в класа по всички предмети. Бащата се казвал Кенет и имал маниакална депресия, но бил гениален китарист. Не бил зъл или студен човек, по-скоро чистокръвен невротик, който не се справял с грижите за близнаците. Затова ги пратил в детски дом в Гевле, където Ракел Грейс ги открила и почти веднага ги разделила. Дори не искам да знам как са подхождали Ракел и Мартин, докато търсят семейства за всички близнаци. Но с Даниел и Андерш, или Лео, както го прекръстиха, беше особено ужасно.

– В какво отношение?

– Толкова е несправедливо. Даниел прекара няколко години в детския дом. После попадна при зъл, лишен от въображение селянин в Хюдиксвал, който си търсеше помощници за фермерската работа. Вярно, в началото имаше съпруга, но тя бързо се омете и от тогава насетне говорим за чиста проба детски труд. Даниел и доведените му братя работеха здраво от сутрин до вечер и често дори не ходеха на училище. А Лео, от друга страна... той живееше в заможно и влиятелно семейство в Нокебю.

– При Херман и Вивека Манхеймер.

– Именно, а Херман беше важна клечка с непрек лонен характер. Мартин Стейнберг не можал да му устои. Най-ключовото условие в експеримента беше осиновителите да не знаят нищо за произхода на детето и най-вече това, че то има близнак. Но Херман Манхеймер държал да знае. Вероятно се е възползвал от положението си, а може да е разполагал и с неофициални механизми, чрез които да повлияе на групата. Във всеки случай Мартин се огънал. Пречупил се. Разказал му под секрет за произхода на Лео, което беше достатъчно лошо само по себе си. Но стана още по-зле. Херман започна да се колебае. Винаги бе изпитвал неприязън към „татари“ и „паплач“, както се изразяваше. Без знанието на Ракел и Мартин, той помолил бизнес партньора си Алфред Йогрен за съвет.

– Разбирам – каза Микаел. – И по някакъв начин синът Ивар също разбрал за това.

– Да, но това стана много по-късно. Към момента, когато узнал истината, Ивар вече завиждаше на Лео, който беше считан за много по-обещаващ и умен. Не бива да забравяме, че той винаги е правел всичко възможно, за да излезе начело и да накисне Лео. Двете семейства сякаш бяха обградени от минно поле и моят колега Карл Сегер беше повикан, за да помогне.

– Но ако Херман Манхеймер е имал такива идиотски предразсъдъци, защо е взел момчето?

– Като цяло, Херман беше просто стар реакционер. Не мисля, че беше безсърдечен, въпреки случилото се с Карл. Но Алфред Йогрен... той беше истинска свиня и расист. Категорично посъветвал Херман да откаже. Всичко щеше да пропадне, ако не бяха докладите, че детето се развива много бързо в двигателно отношение и така нататък. В крайна сметка това натежа, а и Вивека беше очарована от Лео.

– Значи са го приели, защото е бил преждевременно развит?

– Общо взето. Лео беше на седем месеца, имаше бистър поглед и очакванията към него бяха големи още отрано.

– В гражданското му досие пише, че е биологичен син на семейство Манхеймер. Не разбирам как родителите са успели да убедят другите хора в това, след като момчето е било осиновено толкова късно.

– Най-близките приятели и съседи са знаели истината, разбира се. Но за тях това е било въпрос на чест. Знаели колко я боли Вивека от това, че не може да има собствени деца.

– Самият Лео знаел ли е, че е осиновен?

– Разбрал го на седем или осем години, когато синовете на Йогрен започнали да му се подиграват. Вивека била принудена да му разкаже. Но го помолила да го пази в тайна – заради честта на семейството.

– Разбирам.

– Да, не им е било лесно.

– Лео страда от хиперакузис.

– И не само това. Днес бихме го описали като свръхчувствителен. Беше изключително емоционален. Светът просто беше твърде суров за него и той се отдръпна встрани. Беше много самотно дете. Понякога си мисля, че Карл беше единственият му истински приятел. В началото Карл, аз и останалите млади психолози нямахме цялостен поглед върху ситуацията. Мислехме, че просто изследваме група надарени деца. Дори не ни бяха казали, че работим с близнаци. Бяхме разпределени по такъв начин, че да срещаме само едно от децата. Но постепенно разбрахме как стоят нещата – и постепенно се примирихме, макар и в различна степен, трябва да отбележа. От всички нас на Карл му беше най-трудно да приеме, че близнаците са били разделени умишлено. Може би защото беше толкова близък с Лео. Останалите деца като че ли нямаха усещането, че са били отделени от някого. Но с Лео беше различно. Той също не знаеше, че има еднояйчен близнак, а само, че е осиновен. Но подозираше нещо и често казваше, че се чувства като половин човек. За Карл ставаше все по-трудно. Казваше, че не издържа, и постоянно ме питаше за Даниел: „И той ли се чувства така?“. Отговарях му, че и той не е добре, че е самотен. Споменах му, че Даниел понякога проявява признаци на депресия. „Трябва да им разкажем“, каза ми Карл, а аз отвърнах, че не можем, че по този начин ще навредим на всички ни. Но Карл продължаваше и накрая направи най-голямата грешка в живота си. Отиде при Ракел и...

Хилда отвори втората бутилка, въпреки че първата още не беше съвсем празна.

– Ракел Грейс изглежда сериозна и коректна – продължи тя. – Успя да залъже Лео. Двамата продължиха да поддържат контакт. Виждат се по Коледа и така нататък. Но в действителност тя е студена като лед и именно заради нея съм тук с фалшиво име и треперя и пия. Тя ме държи под око от години и ту ме ласкае, ту ме заплашва. Беше се запътила към апартамента ми, когато побягнах. Видях я на улицата.

– И Карл е отишъл при нея – каза Микаел.

– Изпъчил гърди и ѝ казал, че смята да говори с Лео, пък да става каквото ще. Няколко дни по-късно беше мъртъв. Застреляха го като дивеч в гората.

– Искаш да кажеш, че е бил убит?

– Не знам. Винаги съм го отричала, отказвах да приема, че съм участвала в проект, който може да доведе до нечия смърт.

– Но в действителност винаги си подозирала обрат ното, не е ли така? – попита Микаел.

Хилда не отговори. Просто отпи от розето си и се загледа през прозореца.

– Четох материалите от разследването – продължи Микаел. – Още тогава станалото изглеждаше съмнително, а сега изведнъж се оказва, че е имало и мотив. Не виждам друго обяснение, освен всички да са били замесени – Манхеймер, Йогрен, Грейс. Рискували са да бъдат разкрити и асоциирани с дейност, която е разделяла братя и сестри като с... меч. Били са принудени да се отърват от заплахата, която би могла да завлече всички им в калта.

Хилда фон Кантерборг изглеждаше изплашена и за известно време се умълча.

– Във всеки случай цената беше висока – каза тя. – Лео така и не се съвзе. Въпреки парите и всички инвестиции в него той никога не се почувства щастлив. Самочувствието му си остана ниско. Включи се неохотно в семейния бизнес, където го мачкаха кретени като Ивар.

– А братът, Даниел?

– В известен смисъл той беше по-силен, може би защото ножът беше опрял до кокала. Всички неща, с които Лео бе окуражаван да се занимава – да чете, да учи, да свири, – Даниел трябваше да прави скришом. Животът му беше ужасен. Доведените му братя го тормозеха и биеха и той се чувстваше различен и отхвърлен.

– Какво е станало с него?

– Избяга от фермата и изчезна от полезрението на Регистъра. Макар че ме изритаха малко след като стана това, така че не съм съвсем сигурна за второто. Последното, което направих за него, беше да му кажа за едно музикално училище в Бостън. Оттогава не съм говорила с него, чак до...

Микаел усети, че нещо се е случило. Видя го в начина, по който тя държеше чашата, разчете го в блуждаещия ѝ поглед.

– Да?

– Седях у дома и пиех. Беше сутрин, декември месец преди година и половина. Бях си наляла една чаша и четях вестник. Тогава звънна телефонът. В Регистъра имахме строго правило никога да не казваме истинските си имена. Но аз... още тогава пиех и явно съм се изпуснала, защото Даниел успя да ме открие още когато избяга, а ето че толкова години по-късно отново ми се обади ненадейно и каза, че е разбрал.

– Разбрал е какво?

– Че Лео съществува и че двамата са еднояйчни близнаци.

– Огледални, нали?

– Да, но тогава още не го е знаел, пък и нямаше значение, поне на този етап. Беше страшно разгневен, пита ме дали съм знаела. Дълго се колебах. Накрая казах „да“ и той замълча. Каза, че никога няма да ми прости, после затвори. Искаше ми се да изкрещя, да падна на земята и да умра. Обадих се на номера, от който ме беше потърсил. Свързах се с хотел в Берлин, но там не бяха чували за Даниел Брулин. Опитах да се свържа с него по всякакви начини. Не успях.

– Мислиш ли, че се е срещнал с Лео?

– Всъщност не, въпреки всичко.

– Защо смяташ така?

– Защото такива събития се разчуват. Няколко от двойките близнаци, които наблюдавахме, се срещнаха като големи. Неизбежно е в днешната цифрова ера. Някой вижда снимка във фейсбук или инстаграм и казва, че човекът прилича на този или онзи. Хората започват да говорят и историята често стига до медиите. Журналистите обичат такива новини. Но никой от нашите близнаци не знае цялата истина. Винаги има обяснения – фалшиви обяснения, подготвени от самото начало. Освен това вестниците се концентрират просто върху необикновената среща. Никой не е стигал до дъното на историята. Не разбирам как ти си я надушил, честно казано. Поверителността в проекта беше строга до нелепост.

Микаел също отпи от розето, макар че не му харесваше. Зачуди се как да се изрази.

– Мисля, че това е пожелателно мислене, Хилда – каза той, запазвайки съчувствения си тон. – Според мен много неща сочат, че двамата са се срещнали. Има нещо, което не се връзва. Един мой приятел добре поз нава Лео – за всеки случай Микаел реши да говори за Малин в мъжки род – и напоследък го наблюдава внимателно. Напълно е убеден, че Лео е започнал да си служи с дясната ръка, както казах и на сестра ти. Освен това за нула време е станал много добър китарист.

– Значи, е сменил и инструмента!

Хилда се сви напрегнато в стола си.

– Нима намекваш, че... – продължи тя.

– Просто питам какви заключения би си извадила, ако се опиташ да мислиш непредубедено.

– Тогава, ако казаното от теб е вярно, бих предположила, че Лео и Даниел са си сменили самоличностите.

– Защо?

– Защото... – тя търсеше правилните думи. – Защото са много меланхолични и изключително надарени личности. Лесно биха могли да сменят обстановката. Може би за тях това би било нещо ново и вълнуващо. Карл все повтаряше, че Лео се чувства като затворник, който трябва да играе роля, която не харесва.

– А Даниел?

– Не знам... за него сигурно би било фантастично да се озове в света на Лео.

– По телефона си се сблъскала със силен гняв, нали така каза? – продължи Микаел. – За Даниел сигурно е било ужасно болезнено да осъзнае, че неговият близнак е израснал в заможен дом, докато той самият бил ратай във ферма.

– Да, но...

Хилда погледна към бутилките вино, сякаш се боеше, че няма да ѝ стигнат за дълго.

– Трябва да разбереш, че тези момчета са нечувано чувствителни и рядко способни на емпатия. Но също така и самотни. С Карл често сме го обсъждали. Двамата бяха като създадени един за друг и ако наистина са се срещнали, предполагам, че е било невероятно изживяване – може би най-хубавото, което им се е случвало.

– Значи, не смяташ, че е възможно да се е случило нещо неприятно?

Хилда поклати глава, по-скоро конвулсивно, отколкото убедено, или поне така се стори на Микаел.

– Каза ли на някого, че Даниел ти е звънял?

Хилда фон Кантерборг се колеба прекалено дълго. Но от друга страна не беше лесно да тълкува реакциите ѝ. Тя си запали нова цигара с фаса на старата и каза:

– Не. Вече нямам връзка с Регистъра. С кого бих могла да говоря?

– Каза, че Ракел Грейс те посещава от време на време.

– На нея не бих казала и дума. Винаги съм внимавала как се държа пред нея.

Микаел потъна в мисли и след малко продължи по-строго, отколкото бе възнамерявал.

– Трябва да ми отговориш на още един въпрос – каза той.

– За Лисбет Саландер ли става дума?

– Как разбра?

– Не е тайна, че двамата сте близки.

– Тя беше ли част от проекта?

– Лисбет бе детето, което тревожеше Ракел Грейс повече от всички останали, взети заедно.

Декември, година и половина по-рано

Лео Манхеймер влезе в дома си с човека, който изглеж даше като него самия. Мъжът носеше овехтяло черно палто с бяла кожена яка, сиви официални панталони и червеникавокафяви ботуши, които, изглежда, бяха видели свят. Свали шапката и палтото си и остави китарата. Косата му беше по-разрошена, бакенбардите по-дълги, а бузите по-обветрени. Но това само подсилваше вледеняващата прилика.

Беше като да се наблюдава в нова форма. По тялото му изби студена пот и Лео усети, че му се гади. Осъзна, че е изплашен до смърт. Подът под краката му сякаш се бе разтворил. Но чувствата, които го обзеха, не бяха толкова прости. Погледна ръцете и пръстите на мъжа, после своите собствени и му се прииска да вземе огледало. Искаше да сравни всеки милиметър, всяка бръчица по лицата им. Но още повече му се искаше да пита, да пита и никога да не спре. Замисли се за музиката, която бе долетяла от стълбището, и за думите на мъжа, че не се чувствал цял – точно като него самия. В гърлото му се образува буца.

– Как е възможно? – попита той.

– Мисля... – започна мъжът.

– Какво?

– Че сме били част от експеримент.

Лео едва успя да възприеме казаното. Спомни си Карл и бащините стъпки, които долетяха от стълбите в онзи есенен ден. Олюля се и седна на червения диван под картината на Брур Юрт. Мъжът се настани на съседния фотьойл и дори само в движението и стойката на тялото му имаше нещо зловещо познато.

– Подозирах го – каза Лео. – Че нещо не е наред.

– Знаеше ли, че си осиновен?

– Майка ми ми разказа.

– Но си нямал представа, че съществувам?

– Не, никаква, или...

– Какво?

– Мислил съм си. Сънувал съм. Представял съм си всичко възможно. Къде си израснал?

– В една ферма до Хюдиксвал. После се преместих в Бостън.

– Бостън – промълви Лео.

Чу туптенето на сърце. Помисли, че е неговото, но беше на мъжа, неговия близнак.

– Искаш ли нещо за пиене? – попита Лео.

– Ще ми е нужно.

– Шампанско? Става ли? Влиза директно в кръвта.

– Звучи добре.

Лео се изправи и тръгна към кухнята, но се спря, без да знае защо. Беше твърде объркан и развълнуван, за да осъзнава какво върши.

– Извинявай – каза той.

– За какво?

– Така се шокирах на вратата. Дори не си спомням как се казваш.

– Дан – каза мъжът. – Дан Броуди.

– Дан? – повтори Лео. – Дан.

После отиде и взе бутилка „Дом Периньон“ и две чаши. Може би всичко започна още тогава, а може би не точно. Разговорът продължи да бъде сюрреалистичен и непонятен още известно време. Но навън валеше сняг, беше петък вечер и от коли и апартаменти долитаха гласове, смях и музика. Двамата братя се усмих ваха, вдигаха чаши и се отпускаха все повече. Скоро говореха така, сякаш имаха да наваксват за цял живот мълчание.

Обсъждаха всичко и впоследствие никой от тях не можеше да преразкаже разговора и посоките, които бе поел. Всяка нишка, всяка тема бе прекъсвана от въп роси и вмятания. Думите като че не стигаха, двамата сякаш не успяваха да говорят достатъчно бързо. Нас тъпи нощ, после нов ден, а те само от време на време правеха пауза, за да ядат, спят или свирят. Свиреха с часове и за Лео това бе най-значимото.

Той беше самотник. Свиреше на пианото всеки ден още от дете, но винаги сам. Дан от своя страна беше свирил със стотици музиканти – аматьори, професионалисти, виртуози, некадърници, такива, които са се отдали само на един жанр, такива, които са овладели всички, и такива, които могат игриво да сменят тоналността по средата на песните и с лекота да доловят всяка промяна в ритъма. Но въпреки това никога не бе свирил с човек, който да го разбира толкова интуитивно и непосредствено. Това не беше просто джем сешън, двамата общуваха и обменяха опит чрез музиката си, а Лео от време на време се качваше на някой стол или маса и отправяше тост:

– Как се гордея с теб! Толкова си добър, свириш фантастично!

Изпитваше такова поразително щастие от това да свири с брат си, че самият той засвири по-добре и започна да проявява повече творчество в солата си. Разбира се, Дан беше по-умел, но и той си възвърна страстта в музиката. Понякога двамата говореха и свиреха едновременно.

Говореха за живота си така, сякаш го правеха за пръв път. От устите им излизаха изречения и мисли, които не бяха формулирали по-рано. Оставиха историите си да се смесят и украсят взаимно. Вярно бе, макар и Дан да не го каза, че не всички чувства бяха взаимни. Понякога го изгаряше завист и той си спомняше как бе гладувал като дете. Сещаше се и за бягството от фермата и думите на Хилда фон Кантерборг: „Работата ни е да изучаваме, без да се намесваме“.

В такива мигове изпитваше гняв и понякога, когато Лео се оплакваше как не посмял да се отдаде на музиката, а бил принуден да стане съсобственик в „Алфред Йогрен“ – принуден да стане съсобственик! – несправедливостите му се струваха повече, отколкото може да понесе. И все пак това беше изключение. През този декемврийски уикенд Дан живя безкрайно щастливо.

Беше истинско чудо да срещнеш не просто своя брат близнак, ами човек с твоите мисли, чувства и слух. Колко ли дълго обсъждаха само това? Звуците! Задълбаха в темата като същински нърдове. Беше зашеметяващо да обсъждаш нещо, което никой друг не разбира. Понякога Дан също се качваше на стол, за да вдигне наздравица.

Обещаха си да поддържат връзка. Заклеха се да не се разделят. Казаха си много грандиозни и красиви неща. Разговаряха подробно за хората, които ги бяха изследвали като деца, за тестовете и филмите и въпросите. Дан разказа за Хилда фон Кантерборг, а Лео за Карл Сегер и Ракел Грейс, с която бе поддържал контакт през годините.

– Ракел Грейс – каза Дан. – Как изглежда тя?

Лео му каза за родилния белег на врата ѝ и Дан изтръпна. Осъзна, че и той я е срещал. Това беше решителен момент. Беше седемнайсети декември, неделя, единайсет вечерта. На улицата бе тъмно и тихо и вече не валеше сняг. Единственият шум идваше от далечни снегорини.

– Грейс не си ли пада малко вещица?

– Държи се ужасно хладно – каза Лео.

– Направо ме караше да настръхвам.

– Аз също никога не съм я харесвал.

– Но си продължил да се виждаш с нея?

– Никога не съм можел да ѝ се опълча – каза Лео, сякаш за да се оправдае.

– Понякога сме малко слаби – успокои го Дан.

– Такива сме. Но освен това Ракел беше връзката ми с Карл. Винаги ми е разказвала хубави истории за него. Такива, каквито съм искал да чуя, предполагам. Другата седмица ще обядвам с нея.

– Някога питал ли си я за произхода си?

– Хиляди пъти и тя все казва...

– ... че някой те е оставил в детски дом в Гевле, но не се знае кои са биологичните ти родители.

– Даже звънях в проклетия дом и оттам потвърдиха информацията.

– А как се връзва това с расистките обиди?

– Тя казва, че това са просто слухове.

– Лъже.

– Очевидно.

По лицето на Лео се изписа мрачна гримаса.

– Ракел Грейс е нещо като паяка в мрежата, не мис лиш ли?

– Вероятно.

– Трябва да ги накажем!

В апартамента на Флурагатан се разпали диво желание за мъст и когато неделната вечер премина в нощ, а после и в понеделнишка сутрин, двамата се бяха разбрали да си мълчат и да не казват на никого за срещата си. Лео щеше да се обади на Ракел Грейс, да отмени обяда, да я покани тук и да я накара да се почувства в безопасност, докато Дан се крие в съседната стая. Ракел Грейс щеше да се види в чудо. Братята крояха план.

Хилда фон Кантерборг пиеше чаша след чаша, но въп реки това не изглеждаше пияна. Ръцете ѝ обаче трепереха. Цялата беше в пот. Шията и гърдите ѝ бяха мокри.

– Ракел Грейс и Мартин Стейнберг искаха в проекта да има и еднояйчни, и двуяйчни близнаци, както е прието. И двете групи са нужни, за да се направи сравнение. Лисбет Саландер и сестра ѝ Камила бяха вписани в един от регистрите на Института за медицинска генетика. Двете бяха идеални. Никой не изпитваше кой знае какъв респект към Агнета. Но баща им беше...

– Чудовище.

– Много надарено чудовище, трябва да отбележа, а това правеше дъщерите крайно интересни. Ракел Грейс искаше да ги раздели. Беше обсебена от тази идея.

– Въпреки че момичетата са имали дом и майка.

– Въпреки това. Наистина не искам да защитавам Ракел, нито за миг. Но все пак... Тя имаше аргументи и от чисто човешка гледна точка. Бащата, Залаченко, беше агресивен и алкохолизиран.

– Знам всичко това.

– Знам, че знаеш. Но искам да го изтъкна в наша защита. Онзи дом беше като излязъл от ада, Микаел. Не говоря само за насилието и тормоза. Бащата освен това фаворизирал Камила, така че отношенията между сестрите били катастрофални още в началото. Те са родени, за да бъдат врагове.

Микаел се замисли за Камила и убийството на колегата му Андрей Зандер. Стисна здраво чашата си, но не каза нищо.

– Действително имаше причини – самата аз смятах така преди време, Лисбет да бъде пратена в друго семейство – продължи Хилда.

– Но тя е обичала майка си.

– Знам, повярвай ми. Научих много за тяхното семейство. Когато си беше у дома, Залаченко смазваше Агнета от бой и наглед това я беше пречупило. Но когато ставаше дума за дъщерите ѝ, тя беше боец. Предлагаха ѝ пари. Заплашваха я. Връчваха ѝ неприятни писма с правителствени печати. Но тя отказваше да приеме. „Лисбет остава при мен, казваше. Никога няма да я изоставя.“ Бореше се със зъби и нокти, процесът се проточи и всъщност вече беше твърде късно да разделяме момичетата, особено според представите от онова време. Но за Ракел въпросът беше принципен, направо фикс идея, и аз бях повикана, за да посреднича.

– И какво стана?

– Оставах все по-впечатлена от Агнета. По онова време общувахме много и на практика се сприятелихме. Опитах да ѝ помогна да задържи Лисбет. Наистина се борех за това. Но Ракел не се остави да бъде победена толкова лесно и една вечер се появи с личния си великан, Бенямин Форш.

– Кой е това?

– Обикновен социален работник, само че работи за Ракел от цяла вечност. Мартин Стейнберг се погрижи той да бъде назначен при нея. Бенямин не е свръхинтелигентен, но е едър и лоялен. Ракел му е помагала в множество трудни моменти, включително когато той изгуби сина си при автомобилна катастрофа. В замяна Бенямин би направил всичко за нея. Сигурно вече е на повече от петдесет и пет години, но е висок над два мет ра и е в изключителна физическа форма. Донякъде изглежда мил, има топъл, тъжен поглед и рошави вежди, които понякога го карат да изглежда малко комично. Но може да бъде и груб, ако Ракел поиска това от него. А онази вечер на Лундагатан...

Хилда се поколеба и отпи от розето си.

– Да?

– Случило се скоро след смъртта на Карл Сегер и точно по това време аз съм била на помен – продължи тя. – Вероятно не е съвпадение, операцията е била внимателно планирана. Било студен октомврийски ден. Камила щяла да спи при приятелка, така че Агнета и Лисбет останали сами вкъщи. Тогава Лисбет беше на шест. Рожденият ѝ ден е през април, нали? С Агнета седели в кухнята, пиели чай и ядели сухари. Над Шинарвиксбериет се виела буря.

– Откъде знаеш тези неща?

– Имам три източника – нашия собствен официален доклад, който вероятно е най-малко достоверното опи сание на събитията, както и версията на Агнета. Впос ледствие обсъждахме станалото с часове.

– А третият източник?

– Самата Лисбет.

Микаел я погледна учудено. Знаеше колко е затворена Лисбет, когато става дума за живота ѝ. Самият той не бе чувал нищо за тази случка, дори от Холгер.

– Как си я накарала да проговори? – попита той.

– Беше преди около десет години – каза Хилда. – Лисбет се намираше в период, в който искаше да узнае повече за майка си. Разказах ѝ каквото знаех. Казах, че Агнета е била силна и интелигентна личност. Пролича си, че това я зарадва. Седяхме дълго у дома и си говорихме, а накрая тя ми сподели тази история. Беше като удар в корема.

– Лисбет знаеше ли, че работиш за Регистъра?

Хилда фон Кантерборг отвори третата бутилка вино.

– Не – каза тя. – Нямаше представа. Дори не знаеше името на Ракел. Мислеше, че всичко е просто във връзка с попечителството – принудителна мярка от страна на социалните. Не знаеше нищо за изследването на близнаците, а аз...

Хилда завъртя чашата в ръка.

– Премълчала си истината.

– Следяха ме, Микаел. Бях положила клетва за мълчание. Знаех какво се е случило с Карл.

– Разбирам – каза той и в известен смисъл наистина го мислеше.

На Хилда не ѝ е било лесно. Достатъчно смело пос тъпваше, като разговаряше с него в момента. Нямаше защо да я съди.

– И какво е станало? – попита той.

– Онзи път на Лундагатан ли?

– Да.

– Имало буря, както казах. Бащата се отбил в апартамента предния ден и съответно Агнета имала синини и болка в корема и гениталиите. Пиела чай с Лисбет в кухнята. Тогава на вратата се позвънило и както можеш да се досетиш, двете се ужасили. Помислили си, че Залаченко се е върнал.

– Но била Ракел Грейс.

– Ракел и Бенямин, което не е много по-добре. Обяснили високопарно, че ще вземат Лисбет съгласно този или онзи закон, за да я защитят. После станало страшно.

– Как така?

– Лисбет сигурно се е почувствала предадена. Била е толкова малка. В началото, докато Ракел идвала да ѝ прави различни тестове, Лисбет се надявала, че тя може да им помогне. За Ракел Грейс могат да се кажат много неща, но тя излъчва власт и уравновесеност. Изглежда даже царствено, с изправената си стойка и белега на врата. Мисля, че Лисбет си е мечтаела тя да ги спаси и да се погрижи баща ѝ да се махне от живота им. Но после осъзнала, че Ракел е като всички останали.

– Които просто оставяли тормозът да продължава.

– Които го оставяли да продължава – повтори Хилда. – И изведнъж Ракел на всичко отгоре поискала да отведе Лисбет, за да я предпази. Нея! Ракел дори извадила спринцовка със стесолид. Смятала да приспи момичето и да го вземе със себе си. Но тогава Лисбет подивяла. Захапала пръста на Ракел, качила се върху масата до стената във всекидневната, отворила прозореца и скочила. Живеели на първия етаж. Но до земята все пак имало два метра и половина, а Лисбет била малко, кльощаво момиченце. Не носела обувки, само чорапи, дънки и някаква блуза, а навън бушувала буря и валял дъжд, ако не се лъжа. Приземила се на крака, но залитнала напред и си ударила главата. Въпреки това веднага се изправила и се затичала в мрака. Тичала ли, тичала. Наляво-надясно, към Слусен[60] и после Гамла стан. Накрая стигнала до площад „Мюнтториет“ и Двореца, премръзнала и подгизнала. Мисля, че е спала в някакъв вход. Нямало я два дни.

Хилда замълча за миг.

– Моля те...

– Какво?

– Днес съм в окаяно състояние. Дали не би могъл да изтичаш до рецепцията и да поръчаш няколко бири? Трябва ми нещо по-студено от тази помия – каза тя и посочи розето.

Микаел я погледна раздразнено. Накрая все пак ким на, излезе от стаята и слезе при младото момиче на рецепцията. Но за своя изненада не просто купи шест бутилки „Карлсберг“, ами изпрати и криптирано съобщение на Лисбет, което може би не беше много мъдър ход. Чувстваше обаче, че ѝ го дължи.

Написа следното:

Жената с родилния белег на врата, която е искала да те отведе като малка, се казва Ракел Грейс. Тя е психоаналитик и психиатър и една от отговорните фигури в Регистъра.

После се качи обратно при Хилда фон Кантерборг и изслуша остатъка от историята.

Глава 17

21–22 Юни

Лисбет седеше в бара на Операта и опитваше да празнува освобождението си. Не ѝ се получаваше. Групичка млади момичета с венци в косите, вероятно на моминско парти, се лигавеха на близката маса. Смехът им я пронизваше и Лисбет се загледа към Кунгстредгорден. Отвън минаваше мъж с черно куче.

Беше дошла тук заради пиенето и може би също заради настроението и хората, но резултатът не беше добър. От време на време хвърляше поглед към моминското парти вляво. Може би имаше шанс да си тръгне с някого, с някой мъж, или пък жена.

Мислеше за това и за какво ли още не и току пог леждаше неспокойно към телефона си. Беше получила имейл от Хана Балдер, майката на Аугуст, момчето с аутизма и фотографската памет, което бе станало свидетел на убийството на баща си и което Лисбет бе скрила в малка къща на остров Ингарьо.

Момчето се бе върнало у дома след дълъг престой в чужбина и според майката се чувстваше „добре, предвид обстоятелствата“, а това звучеше обещаващо. Но Лисбет не спираше да мисли за очите му, които бяха като от стъкло и не просто виждаха и регис трираха много повече, отколкото би трябвало, ами сякаш се криеха зад невидима мембрана. Лисбет бе установила, не без болка, че някои неща се запечатват в съзнанието. Просто не можеш да се отърсиш, трябва да живееш с тях. Спомняше си как момчето блъска глава в масата в див пристъп на фрустрация. За миг почувства, че ѝ се иска да стори същото: да блъсне челото си в барплота. Вместо това се задоволи да стисне челюсти и в същия миг забеляза, че някой се приближава.

До нея седна млад мъж със син костюм, тъмноруса коса и заострена челюст. „Леле, колко си кисела“, каза той, след което изкоментира сцепената ѝ устна, а това не беше добра идея – нито първото, нито второто. Но тя дори не можа да го изгледа изпепеляващо, защото получи криптирано съобщение от Микаел и щом го прочете, застина още повече. После се изправи, хвърли няколко стотачки на бара, сръчка мъжа и излезе.

Градът блестеше, а в далечината се чуваше музика. Беше прекрасна лятна вечер, стига да можеш да го почувстваш. Лисбет обаче не можеше. Изглеждаше така, сякаш е готова да убие някого. Извади мобилния си телефон и потърси името, което Микаел ѝ бе дал. Бързо осъзна, че Ракел Грейс има защитена самоличност. Само по себе си това не беше проблем. Всички оставяме следи след себе си. Поръчваме стоки по интернет, не внимаваме и оставяме адресите си. Но сега, докато вървеше по моста „Стрьомбрун“ към Гамла стан, Лисбет не можеше да направи нищо, нито дори да хакне някоя онлайн книжарница или друго място, откъдето Ракел Грейс би могла да си е купила нещо. Вместо това мислеше за дракони.

Мислеше за това как като малко момиче побягна по чорапи през Стокхолм и стигна до Двореца и до една църква, която светеше в мрака. Това беше Стуршюркан, но тогава Лисбет не знаеше това. Сградата просто я привлече. Беше премръзнала, краката ѝ бяха мокри и тя имаше нужда да си почине и да се стопли. Мина покрай голям стълб, после през вътрешен двор и накрая влезе в църквата. Таванът вътре беше толкова висок, че сякаш стигаше до небето. Помнеше, че влезе по-навътре, за да се скрие от погледите, които ѝ хвърляха хората. Тогава видя статуята. Едва по-късно разбра, че е известна и че изобразява свети Георги, който убива дракон и спасява девица в беда. В онзи момент нито знаеше това, нито би се заинтересувала от него. Лисбет виждаше в статуята нещо коренно различно. Виждаше малтретиране. Драконът – все още си го спомняше твърде ясно – лежеше по гръб, промушен с копие, докато мъж с равнодушно, празно изражение, замахваше към него с меч. Драконът беше беззащитен и сам и Лисбет се замисли за майка си.

Драконът ѝ напомняше за нея и тя почувства с всяка фибра на тялото си, че иска да я спаси, или още по-добре – самата тя да се превърне в дракон, да избълва огнена струя, да свали рицаря от коня му и да го убие, защото той, разбира се, бе не кой да е, а Зала. Той беше бащата. Той беше злото, което унищожаваше живота им. Но това не бе всичко.

Статуята изобразяваше още един човек – жена, която лесно можеше да бъде пропусната, защото стоеше встрани. На главата си носеше корона и беше вдигнала ръце, сякаш държеше книга. Най-странното от всичко бе, че е толкова спокойна. Все едно не гледаше кръвопролитие, ами море или поляна. В онзи миг Лисбет по никакъв начин не би могла да си представи, че жената е девица, която рицарят спасява. В очите на Лисбет тя излъчваше хлад и безразличие. Изглеждаше точно като дамата с родилния белег, от която бе избягала и която, също като всички останали, позволяваше домашното насилие да продължава.

Мама и драконът не просто биваха измъчвани, ами светът гледаше безразлично отстрани. Лисбет изпита дълбока неприязън към рицаря и жената от статуята и се втурна обратно под дъжда и бурята, разтреперана от студ и гняв. Оттогава бяха минали много години, но, странно, на Лисбет случката ѝ се струваше скорошна. Сега, докато вървеше по моста към Гамла стан, прибирайки се у дома, тя повтаряше тихо едно име: Ракел Грейс.

Бе открила връзката с Регистъра, която търсеше още откакто Холгер я посети във „Флудберя“.

Хилда фон Кантерборг отвори една от бирите. Лявото ѝ око блуждаеше леко и тя от време на време губеше нишката. Понякога като че я измъчваха душевни терзания, а друг път проявяваше смайваща проницателност, сякаш алкохолът просто изостряше ума ѝ.

– Не знам какво е правила Лисбет, след като е избягала от Стуршюркан. Знам само, че на следващия ден е просила пари на Сентрален и е откраднала едно ватирано яке и чифт твърде големи обувки от Оленс[61]. Агнета не беше на себе си, разбира се, а аз... аз бях бясна и казах на Ракел, че ще изложи на риск целия проект, ако прокара плановете си. Накрая тя отстъпи. Остави Лисбет на мира. Но продължи да я мрази и мисля, че имаше пръст в приемането ѝ в „Санкт Стефан“.

– Защо го казваш?

– Защото добрият ѝ приятел Петер Телебориан работеше в клиниката.

– Значи са били приятели?

– Телебориан беше един от пациентите, които се излежаваха на психиатърския диван на Ракел. И двамата вярваха в потиснати спомени и подобни глупости и той беше много лоялен към нея. Но интересното беше, че Ракел не просто мразеше Лисбет, ами все повече се страхуваше от нея. Мисля, че тя по-рано от всички разбра на какво е способна Лисбет.

– Мислиш ли, че Ракел Грейс има нещо общо със смъртта на Холгер Палмгрен?

Хилда фон Кантерборг се загледа в токовете на обувките си. Отвън се чуваха гласове.

– Тя е безмилостна. Аз ли не знам? Когато реших да напусна Регистъра, Ракел проведе срещу мен клеветническа кампания, която в много отношения ме пречупи. Но убийство... не знам. Не го вярвам. Или поне не искам да го повярвам, а още по-малко бих могла...

Лицето ѝ се изкриви в гримаса.

– Какво? – попита Микаел.

– ... да повярвам онова за Даниел Брулин. Той е толкова ранимо и надарено момче. Никога не би навредил на някого, най-малкото на своя брат близнак. Те са като създадени да бъдат заедно.

Микаел си мислеше да отвърне, че именно това казват хората, когато техни приятели или познати извършат ужасяващо престъпление. Не разбираме. Не е възможно. Не и той, не и тя. И все пак стават такива неща. Някой, за когото сме имали добро мнение, бива обзет от сляпа ярост и немислимото се случва. Но реши да си замълчи и опита да не си вади прибързани заключения. Имаше редица възможни сценарии. Микаел и Хилда поговориха още известно време, уговориха се как да комуникират през следващите дни и обсъдиха някои практически подробности. Той ѝ каза да внимава и да се грижи за себе си, след което извади телефона си и провери за късни влакове до Стокхолм. Имаше един след петнайсет минути, така че той отново благодари на Хилда, прибра диктофона си, прегърна я и се забърза към гарата. По пътя отново потърси Лисбет Саландер. Смяташе, че вече е време да се видят.

Във влака изгледа видео, изпратено от сестра му, в което побеснелият Башир Кази изглежда признаваше, че стои зад убийството на Джамал Чаудъри.

Видеото не просто имаше много гледания в интернет, ами бе предизвикало сериозно оживление в полицейс кия участък на Бергсгатан, особено след като в добавка към него комисар Ян Бублански от отдел „Убийс тва“ получи още две видеа, в които се анализираше движението на ръката на заподозрения от метростанцията. Филмчетата бяха причината млад мъж с объркан пог лед и физика на бегач да седи свит в една от стаите за разпити на седмия етаж заедно със своя имам Хасан Фердуси.

Бублански познаваше Хасан от по-рано. Имамът беше приятел с годеницата му Фара Шариф още от университета, а освен това бе един от хората, които покрай нарастващите нива на антисемитизъм и ислямофобия в страната се опитваха да сближат двете религиозни общности. Бублански не винаги беше съгласен с имама, особено по израелския въпрос, но много го уважаваше и не без основание го бе посрещнал с почтителен поклон.

Вече бе узнал, че имамът е помогнал да се осъществи пробива в разследването на смъртта на Джамал Чаудъри, и му беше благодарен, разбира се, но това също така му тежеше, тъй като разкриваше сериозната некомпетентност на колегите му. Освен това Бублански вече беше залят с работа. Май-Брит Турел най-накрая се бе обадила, за да каже, че наистина е имала посещение във връзка с документите, които бе оставила на Холгер Палмгрен. Посетителят бе Мартин Стейнберг – виден гражданин, както изглежда. Беше заемал длъжности в социалните служби и в правителството. Стейнберг ѝ бе казал, че някои хора вече са си изпатили заради документите, след което я бе накарал да се закълне в Бог и в покойния професор Калдин, че никога повече няма да говори по този въп рос и няма да споменава пред никого за посещението му. Всичко това заради „безопасността на някогашните пациенти“. Стейнберг бе взел сканираните копия от документите, които Май-Брит съхранявала на един флаш драйв. Тя не знаеше какво друго се съдържа в тях освен записките от лечението на Саландер. Но Бублански имаше лошо предчувствие, особено след като не можа да се свърже със Стейнберг. Искаше му се да продължи да върви по тази следа, но засега трябваше да забрави за нея. Помолиха го да се заеме с настоящия разпит и той трябваше да го направи, независимо дали има време, или не. Нямаше друг избор, освен просто да стисне зъби.

Погледна часовника си. Беше девет без петнайсет сутринта. Още един ясен, слънчев ден. Само че Бублански нямаше да може да му се наслади. Обърна се към младия мъж, който седеше смълчан до имама и чакаше назначения си защитник. Младежът се казваше Халил Кази и изглежда бе признал, че е убил Джамал Чаудъри от любов към сестра си. От любов?

Това беше непонятно, но Бублански все пак трябваше да се опита да разбере. Такъв бе злощастният му жребий в живота. Хората вършеха ужасни неща, а на него се падаше да открие защо и да събере нужните доказателства. Погледна имама и младия мъж и по някаква причина се замисли за морето.

Микаел се събуди в двойното легло в апартамента на Лисбет на Фискаргатан. Не си бе представял точно това. Но вината си беше негова. Появи се на вратата ѝ и тя го пусна с мълчаливо кимване. Вярно, в началото работиха и обменяха информация. Но и двамата бяха изкарали тежък ден и накрая Микаел просто нямаше сили да продължи със същата целеустременост. Попита Лисбет за дракона в Стуршюркан, докато почистваше съсирената кръв по устната ѝ. Часът беше един и половина през нощта и небето вече просветляваше, докато двамата седяха на червения ѝ диван от Икеа.

– Заради онази случка ли си татуира дракона на гърба? – попита той.

– Не – отговори тя.

Очевидно не искаше да говори за това, а той нямаше желание да я притиска. Беше изморен и се изправи, за да си ходи, но Лисбет го дръпна обратно на дивана и сложи ръка на гърдите му.

– Направих си татуировката, защото драконът ми помогна – каза тя.

– Как ти е помогнал?

– Мислех си за него, докато лежах овързана в „Санкт Стефан“.

– Какво си си мислела?

– Че пронизаният дракон изглежда в неизгодно положение, но някой ден ще се надигне, ще разпръсне огъня си и ще унищожи своите врагове. Това ми помогна да издържа.

В очите ѝ имаше мрачно, тревожно сияние. Двамата се спогледаха и като че ли бяха на път да се целунат. Но нищо не стана. Лисбет потъна в мис ли и се загледа към града. По релсите минаваше влак. Лисбет каза, че е издирила Ракел Грейс. Беше я открила чрез онлайн магазин за дезинфекционни препарати в Солентюна. Микаел отвърна, че това е добре, въпреки че се разтревожи. Малко след това, в контраст с разгорещения миг преди малко, той ким на и я попита дали може да подремне в леглото ѝ. Лисбет нямаше нищо против. Скоро след това тя също си легна и бързо заспа.

Сега, на следващата сутрин, Микаел чу шум откъм кухнята, довлачи се дотам и включи кафеварката. Видя как Лисбет вади хавайска пица от микровълновата и сяда на масата. Той самият се разрови из хладилника ѝ, но не откри нищо и изруга. После обаче се сети, че тя току-що излизаше от затвора и сигурно бе имала предостатъчно неща за вършене през първия си ден на свобода. Затова Микаел се задоволи с кафе и пусна P1 по кухненското радио. Хвана края на новините и чу, че се говори за температурен рекорд в Стокхолмския регион. Поздрави Лисбет с „добро утро“ и в отговор получи някакво измърморване. Тя носеше дънки и черна тениска, не беше гримирана, имаше синини по лицето, а едната ѝ устна беше подута. Микаел ѝ каза да внимава, а тя кимна. Малко след това двамата излязоха навън, обсъдиха набързо плановете си и се разделиха при Слусен.

Микаел отиваше в офиса на инвестиционния посредник „Алфред Йогрен“.

Лисбет отиваше да търси Ракел Грейс.

Назначеният по случая адвокат Харалд Нилсон седеше и потропваше нервно с химикалка по масата, докато Халил Кази даваше показания в стаята за разпит. От време на време чутото идваше в повече на Бублански. Халил би трябвало да има светло бъдеще. Вместо това се бе хвърлил в бездната, повличайки със себе си и други хора. Всичко бе станало в началото на октомври преди няма и две години.

След като избягала от апартамента в Сикла, Фария тайно поддържала контакт с Халил и споделила с него, че възнамерява да се откъсне окончателно от семейст вото си. Ето защо искала да се сбогува с малкия си брат и двамата се разбрали да се срещнат в едно кафене при Нора Банториет. Халил се кълнеше, че не е казал на никого за това. Явно обаче братята му го бяха проследили. Завлекли сестра му в някаква кола, откарали я обратно в апартамента в Сикла и се отнесли с нея като с животно. Първите няколко дни я държали вързана. Запушили устата ѝ с лепенка и сложили парче картон на гърдите ѝ. На него пишело „курва“. Башир и Ахмед я биели. Плюели я и позволявали това да правят и другите мъже, които им идвали на гости.

Халил разбрал, че вече не считат Фария за сестра, дори за човек. Били ѝ отнели правата върху собственото ѝ тяло. Халил смятал, че знае какво я очаква. Щяла да бъде отведена на някое затънтено място отвъд контрола на полицията, където да измие опетнената чест на семейството с кръвта си. Понякога казвали, че бракът с Камар можел да я спаси. Но Халил не вярвал на тези приказки. Фария вече била омърсена, пък и как биха могли да я изведат от страната?

Халил бил сигурен, че Фария я очаква единствено смърт. Не можел да сигнализира, тъй като той самият бил държан като затворник и телефонът му бил отнет. Отчаян, той можел да се надява единствено на божествена намеса. И действително го споходило малко чудо, или поне облекчение. Братята развързали ръцете на Фария, изхвърлили картонения надпис и ѝ разрешили да се къпе, да яде в кухнята и да се движи из апартамента без було. Даже ѝ правели подаръци – сякаш вместо да я накажат, искали да я обезщетят за страданията.

Подарили ѝ радио, а пък Халил получил степер втора ръка, който братята му взели от един познат от Худинге. Това му вдъхнало малко сила. Бягането му липсвало. Обстоятелството, че не можел да се движи, че вече не усещал лекотата в стъпките си, било засилило страданието му, така че започнал да тренира с часове на степера. Сякаш се носел във въздуха и вече виждал светлина в тунела, тънък лъч надежда, макар че все още очаквал най-лошото. Два дни по-късно Башир и Ахмед влезли в стаята му и седнали на леглото. Башир държал пистолет. Въпреки оръжието, братята не изглеждали ядосани. Носели изгладени ризи с един и същ син цвят и му се усмих вали. Башир казал:

– Имаме добри новини!

Фария щяла да живее, или по-точно: щяла да живее, ако някой плати нужната цена. Иначе Аллах щял да се разгневи, честта на семейството щяла да остане опетнена, а покварата да плъзне и да отрови всички им. Дали на Халил възможност да избира. Можел да умре още сега заедно със сестра си или да убие Джамал и да спаси и двама им. Първоначално Халил не разбрал какво имат предвид. Или по-точно отказал да разбере. Просто продължил да тренира. Братята му повторили въпроса.

– Защо аз? Никога не съм можел да нараня някого – отвърнал Халил като в транс.

Башир му обяснил, че единствено той не бил поз нат на полицията, имал добра репутация дори сред враговете на семейството и най-вече, по този начин щял да изкупи предателството си. В някакъв момент, тогава или по-късно, Халил се съгласил. Щял да убие Джамал. Каза, че бил в безизходица и се чувствал абсолютно отчаян. Обичал сестра си, а животът му бил в опасност.

Имаше обаче нещо, което Бублански не разбираше: Защо Халил не се бе обадил в полицията, когато го пуснали навън, за да убие Джамал? Халил твърдеше, че точно това планирал. Искал да разкаже всичко и да потърси закрила. Казваше, че го зашеметило това колко добре била организирана операцията. Почувствал се като парализиран. Имало замесени и други хора, ислямисти, които не го изпускали от поглед и при всяка възможност му обяснявали колко ужасен човек е Джамал. Срещу него имало издадена фатва. Бил осъден на смърт от благочестиви и правоверни мюсюлмани в Бангладеш. Джамал бил по-лош от свинете, евреите и плъховете, които пренасят чума. Той представлявал всичко ужасно и мръсно. Бил опозорил семейството им. Стъпка по стъпка въвлекли Халил в мрака, съзнанието му се замъглило и той извършил немислимото. Бутнал Джамал под влака. Не действал сам, но именно той се засилил и бутнал младежа на перона.

– Убих го – каза Халил.

Фария Кази се намираше в стаята за посещения в отделение „H“ на женския затвор „Флудберя“. Срещу нея седяха криминален инспектор Соня Мудиг и адвокат Аника Джанини. Атмосферата беше напрегната. Аника за втори път ѝ показа видеото, в което Башир, изглежда, разкриваше, че стои зад убийството на Джамал. Обясни как ще бъде изтълкуван анализът на движенията и каза, че Халил е дал подробни показания и е признал, че е бутнал Джамал на релсите.

– Вярвал е, че това е единственият начин да те спаси, Фария, теб и самия себе си. Казва, че те обича.

Фария не отговори. Вече знаеше всичко това и ѝ се искаше да изкрещи: „Обича ме? Аз го мразя“. И наистина го мразеше. Но знаеше също, че това не е цялата истина и именно затова бе мълчала толкова време. Колкото и болка да ѝ бе причинил, тя все още искаше да го предпази. Мислеше си, че най-вероятно го прави заради майка им. Веднъж ѝ бе обещала, че ще се грижи за Халил. Но вече нямаше как да го защити, нали? Стис на устни, погледна жените и попита:

– Гласът на Лисбет Саландер ли се чува на видеото?

– Да, това е Лисбет.

– Тя окей ли е?

– Окей е. Бори се за теб.

Фария преглътна, стегна се и започна да разказва. Стаята се изпълни с почтително напрежение, както ставаше винаги, когато някой свидетел или заподозрян най-накрая проговори след дълго мълчание. Ето защо Аника Джанини и Соня Мудиг, потънали в дълбока концентрация, не чуха, че телефоните в коридора звънят и пазачите отвън разговарят все по-оживено.

В стаята за посещения беше непоносима жега. Соня Мудиг избърса потта от челото си и повтори това, което Фария Кази вече им бе казала два пъти, като двете версии бяха еднакви, и все пак не съвсем. Соня все още имаше чувството, че нещо липсва.

– Значи, ти се е струвало, че всичко се подобрява. Вярвала си, че братята ти са омекнали. Че може би си щяла да получиш някаква свобода въпреки всичко.

– Не знам какво вярвах – каза тя. – Бях просто съсипана. Но Башир и Ахмед ми се извиниха. Никога преди не го бяха правили. Казаха, че са прекалили. Че се срамуват. Че просто искат да водя почтен живот и че съм страдала достатъчно. Дадоха ми радио.

– И не си се замислила, че това може да е капан.

– Мислех си го през цялото време. Бях чела за такива случаи. Семействата вдъхват на момичетата усещане за сигурност, а после...

– Ги убиват.

– Осъзнавах, че съществува сериозна опасност. Гледах Башир и езикът на тялото му ме плашеше. Вечер не смеех да затворя очи. Коремът ми се беше свил на топка. Но може и нарочно да съм се заблуждавала, трябва да го разберете. Иначе не бих могла да издържа. Джамал така ми липсваше, че щях да се побъркам. Така че таях и надежда, най-вече надежда. Мислех си, че Джамал е някъде там и се бори за мен. Затова изчаквах и си въобразявах, че нещата се подобряват. Халил обаче се беше смахнал. Не слизаше от степера си. Откачена работа. По цяла нощ чувах шума от машината. Шъш, шъш. Влудяваше ме, не знаех как издържа. Не спираше да тренира и само от време на време идваше при мен, прегръщаше ме и ми се извиняваше стотици пъти. Казах му, че ще го защитя, че Джамал и приятелите му ще се погрижат за нас, и може би, не знам... Трудно е да се каже сега, след станалото.

– Опитай се да бъдеш по-ясна. Важно е – намеси се Соня Мудиг необичайно остро.

Аника Джанини погледна часовника си, приглади косата си с премерено движение и каза ядосано:

– Стига! Ако Фария звучи неясно, това е, защото самата ситуация е била неясна и тежка. Всъщност смятам, че като се имат предвид обстоятелствата, ясният начин, по който се изразява, е достоен за уважение.

– Просто искам да разбера – продължи Соня. – Фария, трябва да си се досещала, че нещо е на път да се случи. Каза, че Халил е бил свръхнапрегнат и трескав. Че е станал кожа и кости от тренировки.

– Чувстваше се ужасно. Той също беше затворник. Но въпреки това мислех, че вече е по-добре. Едва впос ледствие се замислих за погледа му.

– Какво е имало в погледа му?

– Отчаяние. Изглеждаше като преследвано животно. Но тогава не исках да го възприема.

– И не си чула, че братята ти са излезли от апартамента вечерта на девети октомври?

– Тогава спях, или поне се опитвах. Но си спомням, че се прибраха посред нощ и зашепнаха нещо в кухнята. Не чух какво си говорят. На следващия ден ме погледнаха странно, а аз приех това за добър знак. Втълпих си, че Джамал е наблизо. Усещах присъствието му. Но часовете минаваха, а атмосферата ставаше все по-неловка и изнервена. Свечери се и накрая се изправих срещу Ахмед, както вече ви разказах.

– Стоял е до прозореца.

– В стойката му имаше нещо гневно и заплашително и той дишаше тежко. Усетих тежест в гърдите. Ахмед каза, че той е мъртъв. Не разбрах за кого говори. Джамал е мъртъв, продължи той. Тогава ми причерня пред очите. Паднах на колене, струва ми се. Но все още не проумявах.

– Била си в шок – каза Аника.

– Но въпреки това в следващия миг си била обзета от чудовищна сила – добави Соня Мудиг.

– Да, нали ви обясних?

– Наистина го направи – каза Аника.

– Бих искала да го чуя отново.

– Внезапно в стаята се появи Халил – каза Фария. – А може да е бил там през цялото време. Изкрещя, че е убил Джамал, което ме обърка още повече. Той продължи. Каза, че го е направил заради мен. Че иначе щели да ме убият. Че е трябвало да избира между мен и Джамал. Тогава се появиха силата и яростта. Нещо в мен избухна и аз се втурнах към Ахмед.

– А защо не към Халил?

– Защото...

– Да...?

– Въпреки всичко, явно още тогава съм го разбрала.

– Кое? Че са се възползвали от обичта на Халил към теб?

– Че са го принудили да го стори и са съсипали живота му, също както направиха с моя живот и този на Джамал. Ето защо изгубих контрол. Откачих. Не можеш ли да разбереш?

– Мога – каза Соня. – Всъщност мога. Но някои други неща не са ми толкова ясни. Най-вече мълчанието ти по време на разпитите. Каза, че си искала отмъщение. Че си отмъстила на Ахмед, като си го бутнала през

прозореца. Но си можела да отмъстиш и на Башир, най-големият мръсник от всички. Можела си да го вкараш в затвора за участие в заговор за убийство. Ние щяхме да ти помогнем.

– Вие не разбирате!

Гласът ѝ секна.

– Какво не разбираме?

– Животът ми свърши с този на Джамал. Какво щях да спечеля, ако и Халил бе влязъл в затвора? Той беше единственият в семейството, когото...

Фария се взираше напрегнато във вратата.

– Какво?

– Когото обичах.

– Но трябва да си го мразела. Той е убил любовта на живота ти.

– Мразех го. Обичах го. Мразех го. Толкова ли е трудно за разбиране?

Аника Джанини тъкмо се канеше да прекъсне разпита и да обяви, че момичето има нужда от почивка, когато на вратата се почука. Рикард Фагер искаше да говори със Соня Мудиг.

Соня Мудиг веднага разбра, че се е случило нещо сериозно, което е накърнило самочувствието на директора на затвора. Подразни се от това, че той говореше обстоятелствено, навлизаше в ненужни подробности, вместо да изплюе камъчето, сякаш искаше по-скоро да се защити, отколкото да обясни какво е станало. Каза, че имало пазачи и видеонаблюдение и детектори за метал и че Бенито била в тежко състояние, с черепна травма, мозъчно сътресение и счупена челюст.

– Значи е избягала от болницата, това ли искаш да кажеш? – попита Соня.

Именно това бе станало. Фагер продължи: „Никой не очакваше, че тя би могла да излезе оттам“. Всички посетители били претърсвани. Или поне би трябвало да е така. Но нещо се случило с компютърната система на отделението. Всичко изгаснало и част от медицинската апаратура спряла да функционира. Положението станало сериозно. По коридорите хукнали лекари и сестри и в същия момент в болницата се появили трима мъже с костюми. Съобщили, че искат да посетят друг пациент, инженер от „АББ“, който лежал в същото отделение. Всичко се случило твърде бързо. Мъжете били въоръжени с нунчакута. Рикард Фагер, този идиот, реши, че моментът е удачен да обясни какво е нунчаку: дървени пръчки, свързани с верига, които се използват в бойните спортове. Соня го прекъсна.

– Какво е станало?

– Мъжете набили пазачите, освободили Бенито и избягали със сив ван със сменени номера. Единият от тях е идентифициран като Есбьорн Фалк от МК „Свавелшьо“, криминалния мотоклуб.

– Знам какво е МК „Свавелшьо“ – каза тя. – Какво е направено до този момент?

– Бенито е обявена за национално издирване. Свързахме се с медиите. Алвар Олсен е в безопасност.

– А Лисбет Саландер?

– Какво за нея?

– Идиот – измърмори Соня и каза, че поради критичната ситуация трябва веднага да тръгва.

Докато излизаше от затвора, тя се обади на Бублански и му разказа за Бенито и Фария Кази. Щом чу краткото обобщение на разказа на момичето, по някаква причина Бублански изрецитира една еврейска пословица:

„Винаги можеш да погледнеш човек в очите, но не винаги в сърцето.“

Глава 18

22 Юни

Днес Дан Броуди отново закъсняваше за работа. Вървеше вяло, преследван от мрачни мисли. Но беше по-добре облечен. Носеше светлосин ленен костюм и тениска. Нямаше вратовръзка, а вместо дебелите кожени обувки бе обул маратонки. Слънцето печеше безмилостно, докато Дан вървеше по Бириер Ярлсгатан и си мислеше за Лео. Внезапно чу скърцане на спирачки и залитна, точно както бе станало във „Фотографиска“.

Беше му трудно да диша, но все пак продължи напред и отново потъна в спомените си. Разбира се, в дните след онзи декемврийски уикенд имаше нотка на болка и завист, но въпреки това те бяха най-щастливите в живота му. С Лео говореха и свиреха непрестанно. Но никога не излизаха навън заедно, само поотделно. Вече бяха обмислили плана си. Смятаха да се изправят срещу Ракел Грейс, но тя не биваше да подозира нищо, затова не искаха да плъзнат слухове.

Декември, година и половина по-рано

Лео беше отложил коледния си обяд с Грейс. Вместо това я покани в дома си в събота, двайсет и трети декември, в един часа следобед. Докато чакаха деня на срещата, братята продължаваха играта си на самоличности. В града и двамата бяха Лео, което ги забавляваше неимоверно. Упражняваха ролята, като разиграваха пародийни сценки.

Подстригаха се по един и същи начин, а Лео даваше на Дан костюмите, ризите и обувките си. Лео все казваше, че Дан се представя по-достоверно от него самия.

– Сякаш се задълбочаваш повече в ролята.

Лео работеше само на половин ден, но една вечер трябваше да отиде в „Риш“ с колегите. Прибра се рано и разказа, че е бил толкова близо – тук вдигна ръка и приближи палеца и показалеца си – да разкрие пред Малин Фруде за срещата им.

– Но не го направи?

– Не, не, тя, изглежда, си помисли, че съм влюбен.

– Това нарани ли я?

– Не твърде много.

Дан знаеше, че Лео флиртува с Малин, която се развеждаше и скоро щеше да напусне „Алфред Йогрен“. Но Лео казваше, че тя едва ли го обича. Според него беше влюбена в Блумквист, журналиста, а вероятно и самият Лео не я обичаше. Всичко беше по-скоро игра, или може би не съвсем.

Двамата с Лео не спираха да анализират какво ли не, както и да обменят мисли, спомени и клюки. Сключиха пакт, който никой от тях не можеше да наруши. Дан си спомняше колко внимателно планираха срещата с Ракел Грейс. Обсъждаха внимателно всички подробности – как Дан ще се скрие, а Лео ще започне да я разпитва, първоначално предпазливо, а после по-нас тойчиво.

Предния ден, петък, двайсет и втори декември, Малин Фруде организираше прощално парти в дома си на Бундегатан. Лео, точно като Дан, не обичаше събирания в малки апартаменти, бяха твърде шумни. Каза, че не може да отиде. Имаше друга идея. Искаше да покаже на Дан кабинета си в „Алфред Йогрен“. Офисът сигурно беше съвсем празен. Повечето колеги бяха при Малин, а и едва ли някой щеше да работи извънредно в петък вечерта, особено преди Коледа. На Дан идеята му се стори добра. Любопитно му беше да види работното място на Лео.

В осем вечерта двамата излязоха навън с десет минути разлика. Първи беше Лео, с бутилка бургундско и бутилка шампанско в куфарчето. След това бе ред на Дан, който също бе облечен като Лео, но носеше по-светъл костюм и по-тъмно палто. Беше студено. Валеше сняг. Щяха да празнуват.

На следващия ден, след срещата с Грейс, щяха да оповестят историята си публично, а Лео, въпреки че Дан се противеше, щеше да направи голямо дарение на негово име. Каза, че щял да сложи край на неравенството, както и на скуката в „Алфред Йогрен“ и на кариерата си на финансист. Вечерта беше чудесна. Двамата планираха как ще започнат да свирят заедно, пиеха и вдигаха наздравици, а във въздуха се усещаше нещо обещаващо. „Утре, казваха. Утре!“.

И все пак нещо се обърка. Дан си мислеше, че кабинетът в „Алфред Йогрен“ е на Лео. По тавана в стаята бяха изрисувани ренесансови ангели, по стените висяха картини от края на миналия век, дръжките на чекмеджетата бяха златни, а по бюрата имаше китайски вази. Мебелировката беше толкова крещяща и претрупана, че на Дан му се прииска да провокира Лео. Подхвърли му реп лика, която контрастираше с досегашния им разговор.

– Добре си се обзавел – каза той.

Лео бе съгласен.

– Знам. Срам ме е. Никога не съм харесвал кабинета, беше на татко.

Дан отиде по-далеч.

– И въпреки това държеше да ме поканиш тук, нали? Искал си да снобееш и да ми го натриеш в носа.

– Не, не, извинявай – отвърна Лео. – Просто исках да ти покажа живота си. Знам, че е несправедливо.

– Несправедливо?

Дан повиши глас. Сякаш думата „несправедливо“ вече не стигаше. Беше нещо повече. Беше неморално. Отвъд всякакви граници. Разговорът продължи да лъкатуши, Дан обвиняваше, после се вразумяваше, молеше за извинение, след което отново преминаваше в атака. Ненадейно, трудно бе да се каже кога точно, нещо между тях като че ли се оказа безвъзвратно разрушено. Чувствата, които още отначало лежаха под повърхността, потискани от бурното щастие на братската среща, сега преляха у Дан и не просто отвориха рана между него и Лео, ами, изглежда, хвърлиха нова светлина върху цялата ситуация.

– Имаш всичко това, а не спираш да хленчиш и да се оплакваш. Мама не ме разбираше, татко нищо не знаеше. Не ми даваха да свиря. Горкият аз, колко бях малък, жалък и богат. Повече не искам да чуя и дума за това. Схващаш ли? Мен ме биеха и гладувах. Нямах нищо, нищичко, а ти...

Цялото му тяло се тресеше и той не разбра какво точно се случи. Може би и двамата бяха пияни. Може би това допринесе за развоя на събитията. Във всеки случай Дан нарече Лео лайно, фалшив идиот и сноб, който кокетничи с депресиите си. За малко да строши две китайски вази, но вместо това излезе от стаята, блъсна вратата и изчезна.

Дълго време нямаше представа къде отива. Обикаля с часове, премръзнал и разплакан. Но накрая се върна в хостела „аф Чапман“ до Шепсхолмен и спа там. В единайсет часа на следващия ден се върна на Флурагатан при Лео, прегърна го и се извини. И двамата казаха, че съжаляват, след което се приготвиха за срещата с Ракел Грейс. Но във въздуха все още витаеше нещо неизяснено, което щеше да повлияе на това, което предстоеше да се случи.

* * *

Дан се замисли за тази случка и направи незабележима гримаса, когато сви по Смоландсгатан година и половина по-късно. Мина покрай „Констнершбарен“[62] и излезе на площад „Нормалмстори“. Беше горещо и задушно. Часът беше десет сутринта и Дан никак не се чувстваше готов за срещата с най-прочутия разследващ журналист в Швеция.

От друга страна, Ракел Грейс и Бенито Андершон – които нямаха нищо общо, с изключение на садизма си и факта, че здравословното им състояние не беше особено добро – бяха готови да се срещнат с Лисбет Саландер. Никоя от тях не знаеше за съществуването на другата и ако случайно се бяха срещнали, щяха да се изгледат с взаимно презрение. Но двете бяха еднакво целеустремени и решени да извадят Лисбет от строя. И двете имаха връзки и едната не беше по-малко интелигентна от другата, макар и образованието им да се различаваше.

Бенито беше близка с онзи клон на МК „Свавелшьо“, който получаваше информация от сестрата на Лисбет, Камила, и нейните хакери. Ракел Грейс пък разполагаше с подкрепата на своята организация, която също бе технически компетентна. Преди всичко обаче, въпреки заболяването си, Ракел разчиташе на своята бдителност и на силата на волята си.

В момента живееше временно в един хотел на Кунгсхолмен. Знаеше много добре, че нещата ще се влошат сериозно, и в действителност го беше очаквала. Очакваше го още от онзи двайсет и трети декември преди около година и половина, когато всичко излезе извън контрол. Вярно, тогава не съзираше друг изход, но действията ѝ си оставаха хазартни. Сега отново бе готова.

Предпочиташе да започне със Саландер и Кантерборг. Засега обаче нямаше как да ги открие, затова бе решила най-напред да се захване с Даниел Брулин. Той беше слабото звено. Ето защо в момента Ракел вървеше покрай „НК[63]на Хамнгатан. Носеше тънък сив костюм и черно памучно поло и въпреки гаденето и болките се чувстваше силна.

Но жегата я измъчваше. Какво се случваше с Швеция? Когато беше млада, нямаше такива лета. Това си беше тропически климат, пълна лудост. Беше потна и лепкава, но стисна зъби и изпъна гръб. В застоялия въздух се долавяше задушлива воня. Ракел подмина една разкопана отсечка от тротоара, където работеха двама мъже със сини гащеризони, които ѝ се сториха дебели и грозни. Продължи нататък към „Нормалм стори“ и се канеше да ускори крачка към „Алфред Йогрен“, когато забеляза нещо крайно тревожно. Журналистът Микаел Блумквист, на когото вече се бе натъкнала в жилищната сграда на Хилда, тъкмо минаваше през главния вход. Ракел направи крачка назад. После се обади на Бенямин.

Време беше той да си заработи заплатата.

Дан Броуди, или Лео Манхеймер, както се наричаше понастоящем, седеше на стола в прекомерно луксозния си кабинет и усещаше как сърцето му бие и стените се приближават. Какво да прави? Неговият junior advisor[64] – както се титулуваше секретарят му, понеже беше мъж – съобщи, че Микаел Блумквист го очаква на рецепцията. Дан отговори, че ще дойде след двайсет минути.

Почувства, че е неучтиво да го каже, но имаше нужда – далеч не за първи път – да обмисли как би могъл да разобличи Ракел Грейс. Кой знае, може би Микаел Блумквист можеше да му помогне. Мисълта му бе хрум вала и преди и Дан бе склонен да поеме по този път, каквото и да му костваше това.

Декември, година и половина по-рано

Валеше сняг. Двамата чакаха Ракел Грейс в апартамента на Флурагатан, а Дан не спираше да се извинява.

– Няма проблеми – каза Лео. – Вчера имах посетител в офиса, след като ти си тръгна.

– Кой?

– Малин – отговори той. – Пихме шампанско. Не мина много добре, въобще не бях във форма. Когато пак останах сам, написах едно нещо. Искаш ли да видиш?

Дан кимна, а Лео стана от пианото и излезе от стаята за около половин минута. Върна се с лист хартия, прибран в найлонов джоб. Изглеждаше сериозен и изпълнен с вина. Пресилено бавно Лео подаде на Дан бежовия лист, който имаше релефен воден знак в горния край.

– Мисля, че е нужна и нотариална заверка – каза той.

В документа с изящен почерк бе написано, че Лео му отстъпва половината от всичките си активи.

– Божичко – каза Дан.

– В дните между Коледа и Нова година ще се срещна с адвокатката си и ще я информирам – продължи Лео. – Като се имат предвид обстоятелствата, би трябвало всичко да мине гладко. Дори не гледам на това като на подарък. Получаваш това, което отдавна ти се полага.

Дан замълча. Знаеше, разбира се, че трябва да се разчувства, да се хвърли на врата на брат си и да каже: „Ти си луд, това е твърде много, твърде щедро“.

Но редовете върху бежовия лист не го накараха да се почувства по-добре, нито правеха ситуацията по-проста. Първоначално Дан не разбра защо реагира така дребнаво и обидчиво. После осъзна, че в подаръка има нещо агресивно, позитивно агресивно, както биха казали психолозите. Самият факт, че Лео може да му даде толкова пари, показваше смазващото му превъзходство. Колкото и щедър да бе жестът, той го караше да се чувства нищожен.

Дан изрече редица мили думи, но накрая добави решително:

– Не мога да го приема.

Видя отчаянието в очите на Лео.

– Защо?

– Не става така. Миналото не може да се поправи толкова лесно.

– Идеята ми не е да поправям нещо. Искам просто да постъпя правилно. Така и така проклетите пари не ме интересуват.

– Не те интересуват?

Дан направо не беше на себе си, но въпреки всичко осъзнаваше абсурдността на ситуацията. Предлагаха му десетки милиони, които щяха да променят живота му из основи, а той се чувстваше наранен и ядосан. Може би се дължеше на вчерашната разправия, на алкохола, на това, че почти не бе спал. Имаше безброй възможни причини, като комплекса му за малоценност и какво ли още не. Така или иначе, Дан се разкрещя:

– Нищо не разбираш. Не можеш да говориш така на човек, който цял живот е живял в периферията. Твърде късно е, Лео! Твърде късно!

– Не, не е. Можем да започнем отначало.

– Твърде късно е – повтори той.

– Стига! – изръмжа Лео в отговор. – Не си справедлив.

– Чувствам се купен. Разбираш ли? Купен!

Отиде твърде далеч. Знаеше това и изпита болка, когато Лео не го контрира със същата ярост, ами просто отвърна тъжно:

– Знам.

– Какво знаеш?

– Че те са унищожили твърде много. И ги мразя заради това. Но все пак... Ние се открихме. Това е нещо голямо, нали?

В гласа му имаше такова отчаяние, че Дан смотолеви:

– Благодарен съм, разбира се, но...

Не можа да продължи. Не му хареса собственото му „но“ и се канеше да каже нещо различно, може би „извинявай, аз съм идиот“, нещо от този род. Впоследствие добре си спомняше този момент. Бяха на ръба на помирението и сигурно отново щяха да намерят общ език, стига само да имаха време. Но не стана така. Откъм стълбите се чу шум – стъпки, които скоро затихнаха. Още нямаше дванайсет. До срещата с Ракел Грейс оставаше повече от час и Лео дори не беше сложил масата и сервирал храната от фирмата за кетъринг.

– Скрий се – прошепна той.

Лео прибра документа с дарението, а Дан влезе в близката спалня и затвори вратата.

Лео Манхеймер открай време беше източник на притеснения, и то не само заради онова, което бяха принудени да направят с Карл Сегер. В последно време обаче беше особено нестабилен. Ракел Грейс смяташе, че това се дължи на Маделейн Бард. Загубата ѝ го бе направила подозрителен, затова Ракел се замисли, когато той отмени коледния им обяд и вместо това я покани в дома си. Тя знаеше всичко за Лео.

Знаеше например, че като много други ергени, Лео не обичаше да готви или да кани хора вкъщи, особено такива, в чиято компания не се чувства комфортно. Ето защо Ракел Грейс реши да се появи по-рано с обяснението, че иска да му помогне в кухнята. В действителност искаше да разбере дали има някакъв проблем и дали Лео не е открил нещо.

Навън валеше сняг, а тя вървеше под изрисуваното синьо небе във входа, когато чу развълнувани гласове откъм апартамента. Гласове, които тревожно си приличаха. Тя потръпна и осъзна, че нещо определено не е наред. За момент Ракел остана на място, без да знае какво да направи. Лео имаше ненадминат слух и тя се изненада, че гласовете вътре не замлъкнаха. Прати съобщение на Бенямин:

При Лео на Флурагатан съм. Нуждая се от помощта ти.

После добави:

Вземи лекарската ми чанта, с цялото оборудване!

След това изпъна гръб, почука на вратата и се приготви за най-топлата си коледна усмивка. Но не се наложи да я използва. Лео грейна още щом отвори вратата, целуна я по бузите и взе палтото ѝ, точно както бе възпитан да прави. Разбира се, беше твърде деликатен, за да отбележи, че тя е подранила с цял час.

– Изглеждаш елегантно както винаги, Ракел. Как е коледното настроение? – каза той.

– Прекрасно – отвърна тя.

Ракел отбеляза наум, че Лео играе ролята си доста добре. Трябваше да огледа лицето му подробно, докато открие следи от напрежение. При други обстоятелства вероятно би могъл да я заблуди. Но в момента погледът ѝ бе остър, а освен това Лео беше допуснал някои очевидни грешки. Сигурно сам го осъзнаваше. Преди малко се чуваха гласове, но ето че сега бяха сами. И най-вече – това ѝ направи особено впечатление – на дивана имаше китара. Китара! Ракел попита:

– Как е Вивека?

– Мисля, че краят наближава.

– Горката.

– Ужасно е – каза той.

Глупости, помисли си Ракел. Сигурно се радваш, че старата сврака най-накрая ще умре.

– Когато и двамата родители си отидат, човек остава сам – продължи тя и докосна ръката му, може би за да го успокои, или пък за да покаже, че изпитва съчувствие, а не подозрение, както бе в действителност. Но това се оказа грешка. Лео изтръпна, изглежда не му беше приятно и в очите му проблесна гняв. Ракел се изплаши и отново погледна китарата. Реши засега да остави нещата така. Искаше да даде време на Бенямин да приготви чантата ѝ и да дойде тук. Безобидният разговор продължи още десетина минута. Накрая обаче Ракел не издържа и попита:

– Кой е тук?

– Ти как мислиш?

Тя каза, че не знае. Че няма представа. Но това не беше вярно. Започваше да разбира. Забеляза колко напрегнати са раменете на Лео и как той я гледа, сякаш я вижда за пръв път. Осъзна, че трябва да нанесе твърд и безмилостен удар още преди Даниел Брулин да е изскочил от съседната стая.

Глава 19

22 Юни

Ракел Грейс не беше в дома си на Карлбергсвеген и Лисбет реши да не губи време. Хвана метрото в обрат ната посока, слезе на Слусен и тръгна по Йотгатан. Аника Джанини ѝ бе съобщила, че Бенито Андершон е избягала от лазарета в Йоребру, така че Лисбет беше нащрек. Тя винаги внимаваше, а животът в затвора също бе допринесъл за това, но може би все пак подценяваше заплахата. По петите ѝ имаше повече групировки, отколкото предполагаше. Стари и тъмни сили от миналото обединяваха силите си и обменяха информация.

Юнското слънце беше изпепеляващо и оживените улици бяха позатихнали. Хората вървяха бавно, гледаха витрините и седяха в ресторантите и уличните кафенета. Лисбет продължи към Фискаргатан. Джобът ѝ извибрира. Беше получила криптиран есемес от Блумквист, в който пишеше:

Лео е Даниел. Сигурен съм!

Тя отговори:

Той проговори ли?

Микаел отвърна:

Още не знам. Ще пиша пак!

Лисбет обмисли дали да отиде до „Нормалмстори“, за да види дали може да помогне с нещо. Но се отказа. Първо искаше да се добере до Ракел Грейс и като начало смяташе да провери дали не може да я проследи до друг адрес. Продължи по Фискаргатан, като остана нащрек. Чудеше се дали наистина е добра идея да се прибере у дома. Апартаментът принадлежеше на Ирене Несер, фалшивата ѝ самоличност, а Лисбет се бе постарала да остави достатъчно димни завеси. Но мрежата се затягаше. Хората в квартала я забелязваха. Вече беше полузнаменитост – статус, който ѝ бе особено омразен. Двама души – проклетията Кале Блумквист и агентът на АНС Ed the Ned вече я бяха проследили дотук, а слуховете плъзваха лесно. Хората приказваха. Трябваше да продаде скапания апартамент. И без това беше твърде голям за нея. Трябваше да се премести някъде далеч. Може би най-добре беше да се чупи още сега.

Но беше твърде късно. Усети го в мига, в който видя сивия бус нагоре по улицата. В автомобила нямаше нищо особено – стар модел, паркиран съвсем нормално до тротоара. Въпреки това събуди подозрението ѝ. Бусът потегли към нея и Лисбет тръгна в обратната посока. Но не стигна далеч. Мъж с брада изскочи ненадейно от един вход и притисна мокър парцал към лицето ѝ. Започна да ѝ се гади. Ама че беше идиотка. Усети, че ще припадне. Улицата и стените на сградите затанцуваха около нея и тя не можеше да се бори повече. Успя единствено да извади телефона си и да прошепне:

– Дива витра.

След това се олюля и мъжът я вкара в буса през задната врата. Макар че виждаше замъглено, Лисбет усети миризмата на сладък парфюм, която ѝ беше твърде добре позната.

Декември, година и половина по-рано

Дан чуваше гласовете, които идваха от всекидневната. Разбра, че нещата не се развиват по план. Ракел Грейс, изглежда, ги беше разкрила и той не видя друго решение, освен да се втурне навън и да я притисне до стената, без да се бави, но и без ефекта на изненадата, на който се бяха надявали.

Може би затова нещата се объркаха толкова бързо, а може би и Дан бе подценил впечатлението, което ще му направи Ракел Грейс. Но самият ѝ вид го захвърли обратно в момчешките му години. Спомни си как тя стоеше на втория етаж във фермата и го наб людаваше хладно, докато Дан свиреше на китарата си. Осъзна, че сигурно още тогава го е сравнявала с Лео и е анализирала приликите. Тази мисъл го изкара извън кожата му.

– Помниш ли ме? – каза той.

Беше побеснял и направи крачка напред, но не можеше да избяга от смущението, което изпитваше паралелно с гнева.

Ракел Грейс остана на място, запазила забележително самообладание.

– Помня те – каза тя. – Как се чувстваш?

– Искаме да знаем точно какво е станало – изсъска той и едва тогава тя отстъпи леко.

Въпреки това приглади спокойно яката си и погледна ръчния си часовник. Беше облечена с черен костюм и черно поло. Косата ѝ беше къса, боядисана в тъмно русо. Устата ѝ потръпваше и тя очевидно беше изнервена, но въпреки това излъчваше нарастващ, вледеняващ хлад. Имаше авторитета на учителка и Дан се почувства сякаш по-скоро тя ще го нахока, а не обрат ното.

– Успокой се – каза тя.

– Няма – продължи той. – Имаш много да обясняваш.

– Ще ви разкажа. Ще ви кажа цялата истина. Но първо трябва да знам дали сте говорили с медиите.

Дан не отговори.

– Разбирам, че сте разстроени. Но не би било добре, ако историята изтече в пресата, преди да сте проумели цялостната картина. Нещата изобщо не са такива, как вито си мислите.

– Не сме казали нищо. Засега – отговори Дан и се зачуди дали това не беше грешка, особено след като долови известно задоволство в изражението на Ракел.

Погледна към Лео. Той стоеше мълчаливо, като в шок, и не му подсказа какво да прави. На Дан не му харесваше, че Ракел Грейс все още има инициативата.

– Вече съм стара жена – каза тя – и ме боли коремът. Извинете, че говоря толкова открито. Може ли да седна на дивана? След това ще ви разкажа.

– Заповядай – каза Лео. – Сядай и започвай. Искаме да получим отговори на всичките си въпроси.

Ракел Грейс започна отдалеч, надявайки се, че Бенямин ще се появи, преди да е казала нещо важно или да се е оплела в необмислени лъжи. Лео и Даниел седяха в два фотьойла и се взираха в нея. Въпреки напрежението и кризисната ситуация Ракел бе удивена. Двамата смайващо си приличаха – повече, отколкото бе нормално за еднояйчни близнаци на тази възраст. Приликата се подсилваше от това, че се бяха подстригали еднакво и носеха еднотипни дрехи.

– Ето какво стана – каза тя. – Намирахме се в изключително неприятна ситуация. От няколко болници и детски домове получавахме доклади за еднояйчни близнаци, чиито родители не могат да се грижат за тях.

– Кои сте вие? – сряза я Даниел и макар че в гласа му имаше гняв и омраза, Ракел приветстваше всяко прекъсване.

Обясни – хрумна ѝ на момента, – че в палтото ѝ има нещо, с което току-що се е сдобила и което би могло да им помогне да разберат контекста малко по-добре. Попита ги да го донесе ли, питайки се дали думите ѝ звучат поне малко правдоподобно. Но братята я оставиха да излезе от стаята и тогава Ракел почувства нещо, което ѝ вдъхна сила. Изпитваше презрение. Даниел и Лео бяха слаби и жалки, не беше ли така? Щом стигна до външната врата, тя се закашля, за да ги разсее, като в същото време с бързо движение провери дали вратата е отключена. Престори се, че търси нещо в джобовете на палтото си, след което възкликна:

– Да му се не знае!

Върна се на дивана, поклати глава и се впусна в неопределен и многословен монолог. Това провокира Лео, особено когато Ракел спомена Карл Сегер. Лицето на Лео почервеня, той загуби самообладание, погледна я диво, нарече я звяр и чудовище и настоя тя да обясни какво е станало с Карл. Ракел си спомни гневните пристъпи на момчетата отпреди години и този път наистина се изплаши. Но избликът се оказа по-скоро щастливо обстоятелство, тъй като в същия миг Бенямин се появи в антрето. Виковете само засилиха целеустремеността му и той се втурна вътре, без да почука или да се поколебае. Насочи се към Лео и хвана ръцете му откъм гърба, а в същото време Ракел се наведе бързо и се зарови в лекарската чанта, която Бенямин бе оставил на пода. Близнаците се развикаха за помощ и Даниел се нахвърли на Бенямин. Ракел разбираше по-добре от всякога, че трябва да действа решително и ефективно – така както само тя умееше. Прегледа набързо медикаментите в чантата. Стесолид, опиати, морфин, всичко възможно, и накрая... през тялото ѝ преминаха ледени тръпки: панкурониев бромид, синтетично кураре, извлечено от същата растителна отрова, която южно американските коренни племена използват за стрелите си. Би било брутално и отвъд всякакви граници. Чакай... в чантата имаше и физостигмин, противоотрова, която можеше да намали ефекта изцяло или частично. Хрумна ѝ идея. Дръзка и дива идея, която се коренеше в това, което Даниел изръмжа по-рано по време на разговора им. Той говореше за несправедливост и жестокост и в думите му се долавяше дълбока горчивина. Ракел си сложи найлоновите ръкавици и вдигна глава.

Както винаги, Бенямин беше непоклатим. Държеше здраво Лео, който отново крещеше „звяр“ и „чудовище“, докато Даниел опитваше да го освободи. Това сложи точка на въпроса. Ракел приготви спринцовка, което отне известно време. Трябваше да измери правилната доза. После се изправи и осъзна, че няма време да търси вена. Трябваше да инжектира отровата мускулно, а това може би имаше известни предимства, или поне тя така си втълпи, след което заби иглата през пуловера на Лео. Той погледна шокирано, а Даниел се разкрещя: „Какво правиш? Какво правиш?“. Ракел направи неволна гримаса.

Врявата можеше да привлече вниманието на съседите или други хора, а дотогава Лео можеше вече да има гърчове и да се задушава, след като дихателната му мускулатура е започнала да отказва. Положението беше критично и Ракел се намираше в опасност. Беше преминала поредната граница и сега трябваше да бъде по-умна от всякога. Ето защо каза с най-авторитетния си медицински глас:

– Укротете се. Дадох му успокоително, нищо повече. Дишай, Лео. Така! Скоро ще се почувстваш по-добре. Трябва да говорим като разумни хора, нали? Не да викаме „звяр“ и „чудовище“ и други глупости. Това е... Йон, той работи с мен и има медицинско образование. Ще постигнем разбирателство, убедена съм в това. Сега наистина е време да ви разкажа цялата тъжна история. Радвам се, че най-накрая сте се срещнали.

– Лъжеш – изплю Даниел.

Ситуацията беше неконтролируема. Братята вдигаха твърде много шум. Ракел се боеше, че всеки момент в апартамента може да нахлуе някой съсед. Продължи да говори, опитвайки се да обуздае ситуацията, като междувременно отброяваше минутите до неизбежното – отровата да проникне в кръвта, да подейства на никотинергичните ацетилхолинови рецептори и да блокира мускулите. За щастие, не се появиха други хора. Никой не бе подал сигнал в полицията. Лео Манхеймер просто залитна – Ракел знаеше, че ще стане точно така – и падна сгърчен върху червения персийски килим. Макар че за нея това беше драстична стъпка, тя си позволи една шеметна секунда на наслада. Знаеше, естествено, че във всеки един момент би могла да го спаси. А би могла и да го остави да умре. Това зависеше от обстоятелствата, така че трябваше да разсъждава трезво, да звучи интелигентно и убедително и да се възползва от горчивината и комплекса за малоценност на Даниел.

Щеше да го накара – такъв беше планът ѝ – да изиграе ролята на живота си.

Още докато Лео падаше към килима, Дан Броуди осъз на, че се случва нещо ужасяващо. Лео се срина така, сякаш тялото му вече не функционираше. Хвана се за гърлото, след което се вцепени. Дан забрави всичко останало, падна на колене до брат си, изкрещя и го разтърси. Тогава Ракел Грейс заговори. Дан почти не я слушаше. Беше се отдал изцяло на това да вдъхне живот на Лео, а и думите на Ракел бяха твърде непонятни, за да може да ги възприеме.

– Даниел – каза тя. – Ще оправим всичко. Ще се погрижим да заживееш по-добре, отколкото някога си си мечтал. Ще имаш фантастичен живот с неограничени ресурси.

Това бяха безсмислици, празни думи, а междувременно състоянието на Лео се влошаваше все повече. Той скимтеше, имаше конвулсии и се бореше да си поеме дъх. Лицето му беше пепеляво, а устните посинели. Задушаваше се, а погледът му беше неясен и паникьосан. Дан се канеше да му направи изкуствено дишане – нещо, на което се научи в Бостън, след като една от тогавашните му приятелки за малко да се предозира с кокаин. Ракел обаче го спря внимателно и каза няколко изречения, в които той не можа да не се вслуша, може би защото се намираше в ситуация, в която бе готов да се хване за всяка сламчица. А и Ракел вече звучеше различно, не толкова пламенно, а по-скоро като уравновесен лекар. Провери пулса на Лео през найлоновите си ръкавици, след което се усмихна успокоително.

– Няма страшно – каза тя. – Конвулсиите му са леки. Скоро ще е по-добре. Дадох му силна, но безопасна доза седатив. Ето, виж!

Тя му подаде спринцовката и Дан я взе, макар да не разбираше каквото доказва това.

– Защо ми я даваш?

Ракел се изправи и застана до едрия мъж, който още носеше връхни дрехи – синьо ватирано яке и зимни ботуши – и се усмихваше нервно и подкупващо, точно като Ракел. На Дан му хрумна ужасна мисъл.

– Искаш отпечатъците ми да са по нея ли? – попита той и пусна спринцовката на земята.

– Спокойно, Даниел. Чуй ме.

– Защо да те слушам?

Той извади телефона си, трябваше да повика линейка. Само че мъжът грубо го спря. Дан се паникьосваше все повече. Да не би да искаха да убият Лео? Възможно ли беше изобщо? Парализиращ страх заби нокти в тялото му. До него Лео дишаше тежко и изглеждаше, сякаш наистина умира. Дан изкрещя право в свръхчувствителното му ухо.

– Бори се! Ще се справиш!

И Лео действително реагира. Челото му се набръчка. Той стисна зъби и лицето му възвърна малко от цвета си. Но беше само временно. След миг отново пребледня и изглежда пак не му достигаше въздух. Дан се обърна към Ракел Грейс.

– Спаси го, по дяволите! Нали си лекар. Не искаш да го убиеш, нали? Или искаш?

– Не, не, какво говориш? Естествено, че не. Скоро ще е на крака, ще видиш. Отмести се и ще го свестя – отвърна тя.

Щом видя колко решително Ракел пристъпва и взима чантата си, Дан нямаше друг избор, освен да ѝ се довери. Това показваше колко е отчаян. Хвана ръката на брат си, надявайки се, че човекът, който му бе инжектирал отрова, ще го спаси.

Ракел Грейс съзнаваше, че е от жизненоважно значение да се държи като лекар и да излъчва увереност. Ето защо потисна импулса да запуши дихателните пътища на Лео и да ускори целия процес. Вместо това приготви спринцовка с физостигмин, вдигна ръкава на пуловера му и заби иглата във вената на ръката му. Състоянието му мигновено се подобри, макар че Лео продължаваше да е сериозно замаян. Ракел усети – и това беше най-важното, – че си е възвърнала малко от доверието на Даниел.

– Сега ще се оправи ли? – попита той.

– Ще се оправи – потвърди Ракел и продължи да говори.

Импровизираше, разбира се. Но можеше да се уповава на кризисната стратегия за Лео Манхеймер, която бе разработена още отдавна и включваше Ивар Йогрен. Ивар беше научил логин данните на Лео във фирмата и от негово име, или по-скоро чрез представители, беше направил редица нелегални транзакции на пазарите за опции и акции. Транзакциите бяха събрани в папка, която можеше да вкара Лео в затвора и да съсипе социалното и професионалното му реноме. Тези данни вече бяха използвани срещу него, против волята на Ракел. Благодарение на тях Ивар спечели Маделейн Бард, от което Ракел определено не беше във възторг. Личното ѝ мнение беше, че Ивар Йогрен е глупак. Но тя трябваше да се примири с това, защото имаше нужда от него и от данните, за да може да притисне Лео, ако той научи нещо и реши да я изоб личи.

– Даниел – каза тя. – Сега ме чуй, трябва да ти кажа нещо важно. По-важно от всичко, което чу досега.

Той я погледна така умолително и отчаяно, че ѝ вдъх на увереност. Тя заговори едновременно меко и строго, като лекар, който съобщава важна информация.

– Лео е свършен. Боли ме да го кажа, но е така. Търгувал е с вътрешна информация и е направил нелегални транзакции. Ще го пипнат.

– А? За какво говориш?

Ракел видя, че Дан не възприема думите ѝ. Просто милваше брат си по косата и повтаряше, че всичко ще е наред. Останалото бяха празни приказки. Това подразни Ракел и тя продължи по-остро:

– Казах да ме слушаш. Лео не е такъв, какъвто си мислиш. Той е мошеник. Имаме доказателства. Лео си служи с измама и ще влезе в затвора.

Даниел я гледаше объркано.

– Защо му е да го прави, по дяволите? Парите дори не го интересуват.

– Тук бъркаш.

– Така ли? Та той искаше да ми даде половината от притежанията си, просто така.

Той направи жест с ръка и Ракел прехапа устна. Тази информация не ѝ се понрави.

– Защо да се задоволяваш само с половината?

– Не искам нищо. Искам само...

Той млъкна. Бе разбрал, а може би не. Но във всеки случай подозираше нещо. Паниката се завърна в очите му. Ракел очакваше да се стигне до нов изблик, може би дори до насилие. Погледна към Бенямин, за да се увери, че е готов. Но нищо не се случи. Даниел просто наблюдаваше Лео напрегнато.

– Какво му даде всъщност? Не беше успокоително, нали?

Тя не отговори. Не знаеше как да изиграе картите си. Осъзнаваше, че всяка дума, всеки нюанс в интонацията ѝ може да се окаже от решаващо значение.

– Кураре – каза накрая.

– И какво е това?

– Растителна отрова.

– Защо, по дяволите, си му дала отрова?

Той отново крещеше.

– Сметнах го за необходимо – отговори тя.

Даниел погледна към Бенямин. Приличаше на отчаяно животно, хванато в капан.

– Но после...

– Да?

– После му даде нещо друго.

– Физостигмин. Облекчава ефекта от отровата – каза тя.

– Добре, значи сега ще го заведем в болница, нали? – попита той.

Ракел замълча и той вдигна телефона си. Тя се замисли дали да каже на Бенямин да му го вземе, но се въздържа. Докато не решеше да позвъни, нямаше опасност. Засега търсеше в Гугъл, вероятно информация за отровата. Зачете се, но след известно време в очите му проблесна ужас и тогава Ракел дръпна телефона от ръцете му, при което Даниел откачи. Започна да крещи и да размахва ръце и крака и дори на Бенямин му беше трудно да го озапти.

– Успокой се, Даниел.

– Няма!

– Стига. Искам да ти направя фантастичен подарък, не разбираш ли? – каза тя.

– Какво говориш, мамка му? – изрева той.

Тя отвърна, че физостигминът противодейства на ефекта от отровата само временно.

– Искаш да кажеш, че не можеш да го спасиш?

Гласът му не звучеше човешки.

– Съжалявам, но не мога – излъга тя.

Наложи се Бенямин да се намеси. Той сграбчи здраво Даниел и облепи устата му с лепенка. Ракел помоли за извинение и обясни по-подробно:

– Скоро дихателната мускулатура отново ще бъде блокирана. Лео Манхеймер ще умре от задушаване – каза тя и го погледна. – Ситуацията е доста деликатна, Даниел. Лео умира, а твоите отпечатъци са по спринцовката. Освен това имаме очевиден мотив, нали? Виждам в очите ти, че му завиждаш за всичко, което е получил. Но позитивното е...

Даниел се мяташе диво, опитвайки да се освободи.

– Позитивното е, че Лео все пак може да продължи да живее – по нов начин, чрез теб, Даниел – продължи тя и посочи целия апартамент. – Можеш да получиш неговия живот, неговите пари и възможности. Можеш да заживееш като в мечтите си. Можеш да заемеш неговото място, Даниел. Можеш да имаш всичко, обещавам. Противната лакомия на Лео и ужасните неща, които е вършил, никога няма да излязат наяве. Ние ще се погрижим за това. Ще те подкрепим по всички възможни начини. Вие сте огледални близнаци, това е малка пречка, вярно. Но приликата ви е просто изключителна. Ще се получи, вече го знам.

В същия миг Ракел чу странен шум. Идваше от Даниел, който бе раздробил един от зъбите си.

Глава 20

22 Юни

Лео Манхеймер най-накрая излезе от кабинета си и Микаел се изправи, за да се здрависа с него. Срещата беше необикновена. Микаел бе отделил много време да изучава Лео, а ето че сега двамата стояха тук, лице в лице. Микаел веднага усети, че между тях има нещо неизказано и болезнено, някаква сянка или призрак.

Лео разтърка нервно ръце. Ноктите му бяха дълги и поддържани. Носеше светлосин ленен костюм, сива тениска и маратонки. Косата му беше буйна и малко рошава. Изглеждаше напрегнат и като че ли се ослушваше за нещо. Не покани Микаел вътре, а остана в голямото фоайе пред рецепцията.

– Хареса ми разговора ти с Карин Лаестандер във „Фотографиска“ – каза Микаел.

– Благодаря – каза Лео. – Беше...

– ...компетентен – допълни Микаел и се усмихна приятелски. – И верен. Живеем във време, когато лъжите и фалшивите новини влияят на света повече от всякога. Или може би трябва да кажем „алтернативните факти“?

– Post-truth society[65] – каза Лео и се усмихна несигурно.

– Така е, а освен това си играем и със собствените си самоличности, не е ли така? Преструваме се на такива, каквито не сме – във фейсбук и така нататък.

– Аз нямам фейсбук.

– Нито пък аз. Не го разбирам. Но все пак понякога играя роли – продължи Микаел. – Това е част от работата ми, така да се каже. Ами ти?

Лео погледна първо към ръчния си часовник, а пос ле към площада, който се виждаше през прозореца.

– Извинявай – каза той. – Графикът ми за днес е безнадеждно претрупан. За какво искаш да говорим?

Микаел отговори:

– Според теб за какво става дума?

– Нямам представа.

– Значи, не си правил никакви глупости? Нищо, което би заинтригувало вестника ми „Милениум“?

Лео преглътна. Замисли се, сведе глава към пода и каза:

– В миналото съм правил някои транзакции, които биха могли да се осчетоводят по-добре. Малко е оплетено.

– Ще се радвам да погледна – отвърна той. – Такива каши са по моята специалност. Но в момента се интересувам от по-лични неща. Дребни промени, може да се каже.

– Промени?

– Именно.

– Какви?

– Например това, че си станал десничар.

Лео – ако това изобщо беше Лео – като че ли отново се ослуша за нещо.

– Всъщност не съм. Просто смених ръцете. Винаги съм можел да боравя и с двете. Нарича се амбидекстрия.

– Значи, пишеш еднакво добре с лявата и с дясната ръка?

– До голяма степен.

– Можеш ли да ми покажеш?

Микаел извади бележник и химикалка.

– Предпочитам да не го правя.

По горната устна на Лео изби пот. Погледът му блуждаеше.

– Днес май не се чувстваш много добре?

– Не особено.

– Сигурно е от жегата.

– Може би.

– Аз също съм в доста лоша форма – продължи Микаел. – Пих досред нощ с Хилда фон Кантерборг. Ти я познаваш, струва ми се?

Микаел забеляза страха в очите на мъжа и разбра, че го е спипал. Долови го в погледа му, в езика на тялото. Но може би – той се вгледа по-внимателно – имаше и нещо друго, което не можеше да се определи толкова лесно. Може би някакво нетърпение или пък колебание. Сякаш Лео, или който и да е беше това, се канеше да вземе важно решение.

Микаел каза:

– Хилда ми разказа невероятна история.

– Аха.

– Ставаше дума за близнаци, разделени при раждането. По-конкретно за момче на име Даниел Брулин. То ден след ден се е бъхтело в една ферма до Хюдик, докато брат му...

– Не говори толкова високо – прекъсна го мъжът.

– Защо?

Микаел се престори на изненадан и погледна мъжа.

– Може би е по-добре да се разходим – каза той.

– Не знам...

– ... дали да се разходим?

Мъжът очевидно не знаеше какво да каже. Вместо това смотолеви нещо за тоалетната и тръгна натам. Не го изигра особено добре, защото още преди да се е скрил от поглед, извади мобилния си телефон. Явно щеше да говори с някого. Именно това убеди Микаел, че предположението му е правилно. Той на свой ред взе телефона си и прати съобщение на Лисбет, че Лео най-вероятно е Даниел.

Мъжът обаче се бавеше и Микаел започваше да се притеснява, че са го преметнали – че онзи се е омел през някоя задна врата и е напуснал сградата. Микаел чакаше, но нищо не се случваше, с изключение на потока от хора. Младата брюнетка на рецепцията се усмихваше, пожелаваше „приятен ден“ на всички и ги молеше да изчакат на някой от диваните или да продължат навътре в сградата.

Мястото беше стилно. Таваните бяха високи, а по червените тапети висяха маслени картини на възрастни господа с костюми, вероятно стари съсобственици и членове на борда на директорите. Всички тези мъже по стените създаваха някак неприлично усещане.

Телефонът на Микаел звънна. Обаждаше се Аника и той се канеше да вдигне, когато мъжът – независимо кой беше – най-накрая се зададе по коридора. Вече крачеше по-овладяно. Може би беше взел някакво решение. Трудно бе да се каже. Вратът му беше зачервен и той изглеждаше напрегнат и сериозен. Гледаше в земята и не каза нищо на Микаел, просто съобщи на жената на рецепцията, че излиза за два часа.

Слязоха с асансьора и тръгнаха по „Нормалмстори“. Стокхолм се пържеше. Хората си вееха с ръце или с вестници и носеха саката си през рамо. Излязоха на Хамнгатан и мъжът хвърли нервен поглед назад. Микаел го забеляза и се замисли дали да не вземат автобус или такси. Вместо това пресякоха улицата и стигнаха до Кунгстредгорден. Вървяха мълчаливо, сякаш чакаха нещо да се изясни или да се случи. На Микаел това не му харесваше, макар да не знаеше защо точно.

Мъжът отново се огледа. Потеше се повече, отколкото би трябвало. Намираха се до Операта и Микаел долови някаква неясна заплаха. Зачуди се дали не е допуснал грешка, дали представителите на Регистъра не са една стъпка напред. Обърна се, но не видя нищо. Във въздуха по-скоро цареше спокойствие и усещане за почивка. Навсякъде по пейките и уличните кафенета седяха хора, обърнали лица към слънцето. Може би просто нервността на спътника му беше заразна. Микаел реши да мине право на въпроса.

– И какво сега? Лео ли да те наричам, или Даниел?

Мъжът прехапа устни и погледът му потъмня. В следващия миг се хвърли върху Микаел, който падна на земята.

Ракел Грейс, която чакаше на една пейка на „Нормалм стори“, видя Даниел Брулин да се отправя нанякъде с Микаел Блумквист. Осъзна, че са се отприщили сили, които рано или късно ще доведат до разкритието на историята. В действителност това не я изненада или шокира.

Знаеше, че рискът винаги е бил голям. Финалното прозрение я отчая, но също така ѝ даде усещане за свобода. Сега, когато беше с единия крак в гроба, Ракел притежаваше силата на човек, който няма какво да губи. Бенямин Форш отново беше с нея. Вярно, той не умираше, но беше обвързан с нея не само чрез дългите години на лоялно подчинение, ами и чрез неназовимото, което бяха извършили заедно. Ако всичко излезеше наяве, Бенямин щеше да пострада не по-малко от нея. Без да задава въпроси, той се съгласи да извади Блумквист от играта и да отведе Даниел някъде, където ще могат да го вразумят.

Бенямин носеше слънчеви очила и черно яке с качулка, въпреки горещината. Близо до тялото си криеше спринцовка с кетамин, упоително средство, което бързо щеше да приспи журналиста. Самата Ракел, с известни усилия, тъй като коремът я болеше още от сутринта, се беше добрала до алеята, която минава покрай Кунгстредгорден. Видя как Бенямин крачи бързо напред под ярките слънчеви лъчи.

Жизнеността ѝ се завърна. Градът се превърна в бляскава сцена, застинала в един-единствен концентриран миг. Ракел се загледа съсредоточено в Даниел и Блумквист, които забавиха крачка. Журналистът като че ли зададе въпрос. Това е добре, успя да си помисли Ракел. Ако разговаряха, щяха да са по-невнимателни. Тя вярваше, че всичко ще мине по план.

По улицата се задаваше карета с кон, в небето се носеше син балон с горещ въздух, а наоколо обикаляха нищо неподозиращи хора. Сърцето ѝ се разтуптя и тя затаи дъх в очакване. Но тогава се случи нещо. Даниел видя Бенямин и бутна Блумквист встрани. Журналистът се строполи на земята, а Бенямин пропусна и се спря разколебан със спринцовката в ръка. Блумквист скочи на крака. Ситуацията беше непредвидима. Бенямин направи нов опит, журналистът отново се изплъзна и Бенямин побягна. Страхливец! Ракел видя вбесена как Даниел и Блумквист се втурнаха по посока на „Операшеларен“[66], хванаха едно такси и изчезнаха. Жегата я обгърна като мокро одеяло и тя отново почувства колко е болна и колко ѝ се гади. Въпреки това изпъна гръб и бързо се отдалечи.

Лисбет Саландер лежеше притисната до пода на сивия бус. Ритаха я в корема и лицето, а след известно време отново навряха миризливия парцал в носа ѝ. Чувстваше се замяна и слаба, а за кратки периоди вероятно изпадаше и в безсъзнание. Въпреки това ясно разпозна Бенито и Башир, а това бе опасна комбинация. Бенито изглеждаше бледа, а главата и челюстта ѝ бяха превързани. Като че ли ѝ костваше доста усилия да се движи, така че стоеше неподвижно, което беше добре. Проб лемът бяха мъжете, които ѝ се бяха нахвърлили: Башир, брадясал, потен и облечен със същите дрехи като вчера, както и един едър мъж на около трийсет и пет години, с бръсната глава, сива тениска и черен кожен елек. Трети мъж седеше зад волана.

Стори ѝ се, че бусът се отправи към Слусен. Опита се да регистрира всички детайли в каросерията – купчина въжета, ролка тиксо, две отвертки. Отнесе още един ритник, този път във врата. Някой я сграбчи за ръцете, след което я завързаха, претърсиха дрехите ѝ и ѝ взеха телефона. Това я притесни, но не, гологлавият мъж реши да задържи телефона и го пъхна в джоба си. Това беше достатъчно. Лисбет забеляза физиката и резките му движения, както и склонността постоянно да гледа към Бенито. Очевидно беше нейното кученце, а не на Башир.

От лявата страна имаше седалки и тримата се бяха настанили именно там, докато Лисбет лежеше на пода. Усещаше сладкия парфюм, миризмата на медицински спирт и вонята на пот от маратонките им. Като че ли се движеха на север, но не можеше да бъде сигурна, беше твърде зашеметена. Дълго време никой не продума. Чуваше се само дишането им, шумът от двигателя и дрънченето на каросерията. Бусът беше стар, сигурно на трийсетина години. Постепенно стана по-тихо. Излязоха на междуградски път и след около двайсет минути останалите се разприказваха. Лисбет се надяваше точно на това.

Башир изглеждаше ужасно. Явно беше спал зле, а вратът му беше насинен, вероятно вследствие на удара, който му бе нанесла със стика за хокей.

– Ох, ох! Как ще страдаш, малка курва такава – каза той.

Лисбет не отговори.

– А накрая ще те убия бавно с моята Керис – допълни Бенито.

Лисбет продължаваше да не продумва. Нямаше нужда. Знаеше, че всяка дума се записва на множество компютри.

Не беше нищо сложно, не и за нея. Когато я нападнаха, тя прошепна кодовите думи „дива витра“ в слушалката на модифицирания си айфон. Чрез гласовия асистент Сири кодът бе активирал алармена система, която включваше подсиления микрофон и разпращаше аудиозаписа, както и GPS координатите на телефона до всички членове на така наречената Република на хакерите.

Републиката се състоеше от група елитни хакери, всички от които се бяха заклели тържествено да не използват алармата, освен ако не е абсолютно наложително. Ето защо сега редица млади и талантливи хора, пръснати по целия свят, следяха напрегнато драмата в буса. Повечето от тях не знаеха шведски, така е. Но все пак имаше достатъчно, които разбираха, включително безформеният приятел на Лисбет, който живееше на Хьогклинтавеген в Сундбюбери.

Той се наричаше Чумата, беше голям като къща, прегърбен и изглеждаше като човек, който живее на социални помощи, само че беше и си оставаше дигитален гений. Сега Чумата стоеше пред компютъра си с опънати нерви и следеше GPS координатите, които отиваха на север към Упсала. Колата – звучеше като по-стар, голям автомобил – сви по шосе 77 на изток към Книвста, което не беше добре. Навлизаха във все по-слабо населен район, където GPS системата даваше по-неточни координати. Жената в колата отново заговори. Гласът ѝ беше дрезгав и немощен, сякаш не беше в добро здраве.

– Разбираш ли колко бавно ще умреш, уличнице? Разбираш ли?

Чумата погледна отчаяно към клавиатурата си. Около нея имаше хартии, кенчета, трохи, бутилки кока-кола и недоизядена храна. Самият той беше небръснат, с прорасла коса и носеше оръфания си син халат. Болеше го гърбът. Беше надебелял още повече, страдаше от диабет и не бе излизал навън от повече от седмица. Какво можеше да направи? Ако разполагаше с адрес, би могъл да хакне електрическата система и водоснабдяването, да открие съседите и да организира граждански патрул. Но сега... беше безпомощен. Целият трепереше. Сърцето му биеше силно. Нямаше представа къде отиват.

Съобщенията в групата се сипеха едно след друго. Лисбет беше както тяхната звезда, така и тяхна приятелка. Но доколкото Чумата можеше да види, никой нямаше добро предложение или план за действие, който би могъл да се приложи достатъчно бързо. Дали да се обади в полицията? Никога не го беше правил и си имаше основателни причини за това. Почти нямаше киберпрестъпления, които да не е вършил. Някой винаги го преследваше по един или друг начин, но въпреки това, помисли си той, въпреки това дори бегълците понякога трябва да потърсят помощ от закона. Спомни си, че Лисбет – или Осата, както бе известна в хакерските среди – беше споменавала някакво ченге на име Бублански. Каза, че той бил окей, а за нея „окей“ беше доста силна дума в този контекст. В продължение на няколко минути Чумата стоеше като парализиран пред картата на Упланд, която се виждаше на екрана. После взе чифт слушалки, усили звука и пусна аудиофайла. Искаше да чуе всички нюанси, както в гласовете, така и в шума на двигателя. В слушалките се чу бучене. Първоначално никой не говореше. След малко обаче един глас произнесе думите, които Чумата най-малко искаше да чуе:

– В теб ли е телефонът ѝ?

Говореше жената, която звучеше като болна. Изглежда тя командваше операцията – тя и мъжът, който от време на време се обръщаше към шофьора на чужд език, който след бързо аудиотърсене определиха като бенгалски.

– В джоба ми е – отвърна един от мъжете.

– Може ли да погледна?

Чу се шумолене и пращене. Телефонът премина в ръцете на жената. Чумата я чуваше как диша, докато го разглежда.

-- Има ли нещо нередно?

– Не знам – отговори жената. – Като че ли не. Но може би ченгетата могат да ни подслушват чрез тази гадория.

– Трябва да се отървем от телефона.

Мъжът отново заговори на бенгалски. Колата забави ход. Една врата изскърца и се отвори, въпреки че автомобилът все още се движеше. Вятърът забуча в слушалката, след което се чу свистене, последвано от непоносимо шумни удари. Чумата дръпна рязко слушалките от главата си и блъсна с юмрук по масата. Hell, damn, fuck! От останалите компютри заваляха ругатни. Връзката с Осата беше прекъсната.

Чумата опита да помисли, да оцени ситуацията. И изведнъж се сети – пътните камери. Как можа да забрави за тях? За да получат достъп до камерите, трябваше да хакнат Пътната агенция, нали така? Само че това изискваше време, а те не разполагаха с такова.

Някой знае ли как може да се проникне бързо в системата на Пътната агенция?, написа той, след което включи всички в криптирана аудиовръзка.

– В нета има обществен достъп до част от пътното наблюдение – каза някой.

– Не е достатъчно – отвърна Чумата. – Там картината е твърде неясна. Трябва ни по-близък кадър, за да видим модела и номера на колата.

– Знам заобиколен път.

Гласът принадлежеше на млада жена и на Чумата му трябваха секунда-две, за да я идентифицира. Беше Нели, един от новите им членове.

– Наистина ли? – възкликна той. – Чудесно! Хайде! Свържете се с нея! Помогнете ѝ! Давайте, бързо! Пращам ви часа и координатите.

Чумата влезе в сайта www.trafiken.nu, който показваше къде точно се намират камерите покрай шосе Е4 към Упсала. Същевременно с това пусна отначало файла от телефона на Осата. Алармата се беше включила в 12,52, а първата камера по пътя беше тази при автогарата „Хага сьодра“ и... чакай малко. Автомобилът, изглежда, беше минал оттам около тринайсет минути по-късно, в 13,05. След това камерите бяха по-нагъсто, което беше добре, помисли си той. Пътните участъци се наричаха „Линвеварторпет“, „Линвеварторпет сьодра“ и „Линвеварторпет нора“, „Хага нора гриндар“, „Хага нора“, „Стура фрьосунда“, „Йерва круг“, „Меланйерва“ и Голф игрище „Улриксдал“. По протежение на първата отсечка имаше предостатъчно камери и дори движението да беше натоварено, трябваше да открият колата без проблеми, особено като знаеха, че очевидно става дума за стар, голям автомобил, вероятно бус или дори по-лек камион.

– Как върви? – викна Чумата.

– Спокойно, спокойно, работим по въпроса, има някаква пречка, сложили са нещо ново. Мамка му, denied. Чакай! Shit, по дяволите... yes! Да видим... така... влизаме... само да разберем... Що за идиоти са правили това, amateur shit[67]!

Това не беше нищо необичайно. Псувни, адреналин, пот и викове, но този път още по-голяма степен. Въп росът беше на живот и смърт. Проникнаха в системата, прегледаха записите от камерите и накрая не остана място за съмнение. Знаеха кой е автомобилът: сив стар мерцедес с фалшиви номера. Но с какво им помагаше това? Почувстваха се още по-безпомощни, докато гледаха как бусът минава покрай камерите като някакво бледо зло същество. Накрая мерцедесът навлезе в горите източно от Книвста, в посока Вадабушьон, и се скри от погледа на Пътната агенция.

– Цифров мрак. Shit, shit!

В Хакерската република никога не се бяха чували толкова крясъци и ругатни. Чумата не видя друг изход, освен да се обади на комисар Бублански.

Глава 21

22 Юни

Бублански седеше в кабинета си на улица „Бергсгатан “ и разговаряше с имама Хасан Фердуси. Вече знаеше много добре как е станало убийството на Джамал Чау дъри. Замесено беше цялото семейство Кази с изключение на бащата, както и двама бангладешки ислямисти в изгнание. Операцията беше доста добре организирана, но все пак не толкова, че да не е могла да бъде разкрита още при първото полицейско разследване, и то без чужда помощ.

Това беше голям срам за полицията, нямаше две мнения. Преди малко Бублански проведе дълъг разговор с шефа на Сепо Хелена Крафт, а сега размени няколко мисли с имама за това как в бъдеще биха могли да предугаждат и предотвратяват престъпления като това. Но, често казано, Бублански беше малко разсеян. Искаше да се върне към разследването на смъртта на Холгер Палмгрен и да провери подозренията, които таеше към онзи професор, Мартин Стейнберг.

– Моля?

Хасан Фердуси каза нещо, което Бублански не разбра напълно. Нямаше обаче време да помисли над думите на имама, тъй като телефонът му звънна, а в същия миг получи обаждане и по скайп, което идваше от потребител, нарекъл се Total fucking shitstorm for Salander[68]. Това беше достатъчно странно само по себе си. Кой би използвал такова потребителско име? Бублански вдигна мобилния телефон и в другия край на линията млад мъж се разкрещя на разговорен шведски.

– Ако искаш да те изслушам, първо трябва да се представиш – каза Бублански.

– Казвам се Чумата – продължи мъжът. – Пусни си компютъра и отвори линка, който ти пратих, след това ще ти обясня.

Бублански влезе в пощата си, кликна на линка и изслуша младия мъж, който ругаеше повече от допустимото и използваше непонятни компютърни термини, но беше точен в описанието на ситуацията. Много скоро Бублански се отърси от вцепенението и смайването си и прати хеликоптер, както и полицейски автомобили от Упсала и Стокхолм в посока Вадабушьон. След това хукна към волвото в гаража заедно с Аманда Флуд. За по-сигурно я остави тя да кара и двамата потеглиха на север по Упсалавеген с включени светлини.

Мъжът пред него го спаси от сериозно нападение. Микаел още не разбираше какво означава това, но би трябвало да е добър знак. Усещаше се, че вече не са подчинени на същите прости роли като във фоайето на „Алфред Йогрен“. Вече не бяха разследващият репортер и плячката му. Микаел беше задължен на събеседника си и отношенията им бяха придобили нов оттенък.

Навън печеше слънце. Двамата седяха в малък тавански апартамент на Тавастгатан, а скосените прозорци гледаха към Ридарфиерден. Пред тях имаше полуготова маслена картина на море и бял кит. В изоб ражението имаше някаква хармония, въпреки неспокойната смесица от цветове. Все пак обаче Микаел обърна картината към прозореца. Не искаше нищо да го разсейва.

Апартаментът принадлежеше на Ирене Вестервик, застаряващата художничка. С Микаел всъщност не бяха близки, но той се чувстваше някак приобщен към нея, и то не само защото тя беше умна и вдъхваше доверие. Ирене странеше от всичко временно и злободневно и когато беше с нея, Микаел често виждаше света от малко по-широка перспектива. Докато пътуваха насам с таксито, той ѝ се обади и я попита дали може да ползва ателието ѝ за няколко часа, може би за цял ден. Тя ги посрещна на входа, облечена със сива памучна рокля, и му подаде ключовете с нежна усмивка.

Сега Микаел и мъжът, вероятно Даниел, седяха в апартамента пред обърнатата картина. За всеки случай телефоните им бяха изключени и оставени в малката кухня вляво. Беше горещо и двамата се потяха обилно. Микаел опита да отвори прозореца, но без успех.

– Онзи спринцовка ли държеше?

– Така изглеждаше.

– Какво може да е имало в нея?

– В най-лошия случай синтетично кураре.

– Отрова?

– Да. В по-големи дози блокира всичко, дори дихателната мускулатура, така че умираш от задушаване.

– Явно си запознат с ефекта – каза Микаел.

Мъжът изглеждаше тъжен и Микаел се загледа през прозореца, в синьото небе.

– Даниел ли да те наричам? – попита той.

Мъжът мълчеше. Колебаеше се.

– Дан – отвърна накрая.

– Това галено име ли е?

– Не, получих зелена карта и станах американски гражданин. Положих големи усилия да изтрия връзката със старото си име. Сега се казвам Дан Броуди.

– Или по-скоро Лео Манхеймер.

– Да, вярно.

– Странно е, нали?

– Странно е.

– Смяташ ли да ми разкажеш историята си, Дан?

– Ще опитам.

– Имаме време. Никой няма да ни потърси тук.

– Дали се намира нещо по-силно за пиене?

– Ще погледна в хладилника.

Микаел отиде в кухнята и откри цял куп бутилки бяло вино от регион Сансер. Помисли си, на границата с черния хумор, че това е новото му правило – да се напива, за да изкопчи информация. Взе една бутилка с капачка на винт и две чаши.

– Ето – каза той и наля.

– Не знам откъде да започна. Но каза, че си се срещнал с Хилда. Тя каза ли ти за...

Дан отново се поколеба, сякаш мислеше за име или случка, които не могат да бъдат назовани току-така.

– За какво?

– За Ракел Грейс?

– Хилда говори много за нея.

Дан нямаше коментар. Просто вдигна чашата си и отпи спокойно и решително. После бавно започна да разказва. Историята започваше в един джаз клуб в Берлин, със соло на китара и една жена, която го гледаше.

Навлязоха в някаква гора и спряха. В буса беше нетърпимо горещо. Отвън не долитаха други звуци освен чуруликане на птици и бръмчене на мухи. Двигателят работеше на празен ход. Лисбет беше жадна. Кашляше и се чувстваше зле. Бяха я упоили с някаква форма на хлороформ, вързаха я, ритаха я, и тя все още лежеше на пода. Сега обаче се изправи на колене и останалите не възразиха, но продължиха да я държат под око. Двигателят спря и те си кимнаха. Бенито изпи две таблетки с малко вода. Лицето ѝ имаше пепеляв цвят и тя остана седнала, а Башир и другият мъж се изправиха. Мъжът имаше татуировки по предмишниците и Лисбет едва сега видя емблемата на кожения му елек. МК „Свавелшьо“, същият клуб, с който преди си сътрудничеше баща ѝ, а след него и сестра ѝ. Да не би Камила и нейните хакери да бяха открили адреса ѝ?

Лисбет се загледа в задната врата на буса и си припомни как мъжът я отвори, за да изхвърли телефона. С математическа точност прецени силата в движението му, или по-скоро липсата на такава. Не можеше да разхлаби въжето около китките си, но би могла да отвори вратата с ритник. Това беше добре, както беше добре, че Бенито има черепна травма, а мъжете са изнервени. Чуваше се в дишането им и си личеше в погледите им. Башир направи гримаса, точно както във Валхолмен, и отмести десния си крак назад. Канеше се да я изрита. Лисбет пое удара и реагира леко пресилено. Не че имаше нужда. Ритникът беше силен и попадна в ребрата ѝ. Последва още един в лицето и тя се престори на замаяна, но в действителност наблюдаваше Бенито внимателно.

Лисбет още от началото имаше чувството, че това е шоуто на Бенито. Последната дума щеше да е нейна. И ето че сега тя се наведе към сивата пазарска чанта на пода и извади оттам червено парче кадифен плат. В същия миг мъжете сграбчиха здраво Лисбет за раменете. В това вече ѝ бе трудно да открие нещо положително, особено след като Бенито отново бръкна в чантата и извади една кама. Керис беше права и лъскава, с дълго, позлатено в края острие. Дръжката беше умело издялана и представляваше глава на демон с дръпнати очи. Оръжието би трябвало да се намира в музей, а не в ръцете на пребледнялата психопатка с бинтована глава, която разглеждаше камата с нездрава нежност.

Бенито се зае да обяснява как възнамерява да използва оръжието. Лисбет не я слушаше особено със редоточено, а не беше и необходимо. Бе чула достатъчно. Ножът щеше да я намушка през червения плат, малко под ключицата и насочен надолу, право към сърцето. Докато вадеше острието, Бенито щеше да избърше кръвта в плата. Каза, че процедурата изисквала финес.

Лисбет продължаваше да регистрира всичко наоколо – всеки предмет, всяка прашинка, всеки миг невнимание или колебание. Погледна към Башир, който стоеше от лявата ѝ страна, решителен и развълнуван. Лисбет щеше да умре, което, разбира се, прекрасно го устройваше. Но въпреки това не изглеждаше съвсем доволен и на нея не ѝ бе особено трудно да се досети защо. Действаше като помощник на жена с дяволска кама, а идиот като него, който наричаше жените курви и блудници и ги считаше за хора втора ръка, едва ли можеше да приеме лесно такава ситуация.

– Познаваш ли Корана? – попита тя.

Веднага забеляза реакцията му, дори само по начина, по който стискаше рамото ѝ. Репликата го смути. Лисбет продължи, като каза, че Пророкът забранява всички видове кериси и казва, че те принадлежат на Сатаната и демоните, след което цитира една сура, която сама си измисли. Приписа ѝ някакво число и го подкани да провери в интернет.

– Потърси и ще видиш!

Бенито се изправи с камата в ръка и провали всичко.

– Баламосва те – каза тя. – По времето на Мохамед дори не е имало такива ками. Това е оръжие за свещени бойци по целия свят.

Башир като че ли ѝ повярва, или поне му се искаше да ѝ вярва.

– Окей, окей, само побързай – отвърна той и добави нещо на бенгалски, предназначено за шофьора.

Бенито внезапно се раздвижи, макар че явно ѝ се виеше свят. Причината за оживлението не бяха думите на Лисбет. Някъде над тях се чу шум – бръмчене на хеликоптер. Разбира се, може би това нямаше нищо общо с тях. Но Лисбет знаеше, че от Републиката на хакерите едва ли са стояли безучастно. Шумът от хеликоптера беше едновременно обещаващ и притеснителен. Обещаващ, защото означаваше, че наблизо може да има помощ, и притеснителен, защото прогони всяко колебание у похитителите ѝ и те се разбързаха.

Башир и другият мъж притиснаха раменете ѝ надолу. Бенито се приближи до нея с бледото си лице, дългата кама и червения плат. Лисбет Саландер се замисли за Холгер. Замисли се за майка си и за дракона и стегна мускулите на краката си.

Щеше да се изправи, каквото и да ѝ костваше това.

Микаел и Дан мълчаха. Бяха стигнали до момент в историята, за който им беше трудно да говорят. Погледът на Дан блуждаеше. Той се размърда нервно.

– Лео продължаваше да лежи на килима, но изглеж даше по-добре. Получи нова инжекция и се посвести. Наистина мислех, че кризата е отминала, но тогава...

– Тя ли ти каза за отровата?

– Даже ме остави да проверя в интернет, може би за да прочета сам, че физостигминът облекчава ефекта само временно. Но видях и още нещо.

– Какво?

– Ще стигна дотам. Ракел дръпна телефона от ръцете ми и каза, че ще ме натопи за убийството на брат ми, ако не ѝ сътруднича. Бях като вцепенен, почти не съзнавах какво се случва. Сложиха ми слънчеви очила и шапка. Ракел каза, че нямало да е добре, ако хората видят двама Леовци на стълбите. Каза, че трябва да го изкараме от апартамента, докато той все още може да се крепи на крака. Това ми се стори като доб ра възможност. Ако излезехме навън, можех да повикам помощ.

– Но не го направи?

– Не срещнахме никого в асансьора или на стълбите. Беше денят преди Бъдни вечер. Мисля, че мъжът изобщо не се казваше Йон, както го представи Ракел, ами Бенямин. Тя няколко пъти го нарече така. Беше същият мъж, който те нападна днес. Но тогава...

– Да?

– Лео едва стоеше изправен. Мъжът го помъкна навън и го вкара в черно рено, което стоеше паркирано на улицата. Вече беше започнало да се стъмва, или поне така ми се струваше – каза той, след което отново замълча.

Декември, година и половина по-рано

Улицата пред Дан беше загадъчно празна, подобно на каменист и пуст пейзаж от някой кошмар. Може би в този миг би могъл да побегне и да повика помощ. Но как да остави Лео, своя брат? Невъзможно, не беше ли така? Температурата навън се бе повишила, снегът беше мокър и можеше да премине в дъжд. Сложиха Лео в колата и Дан попита:

– Сега ще го заведем в болница, нали?

– Да, това правим – каза Ракел Грейс.

Повярва ли ѝ изобщо? Та тя току-що го беше зап лашила и беше казала, че няма надежда. Дан не можеше да си отговори. Просто влезе в колата, мислейки за едно-единствено нещо – това, което бе прочел в интернет: ако дишането се поддържа, пациентът може да се възстанови от отравянето с кураре. Дан седна на задната седалка от едната страна на Лео, а от другата се настани мъжът, който навярно се казваше Бенямин.

Той беше едър, може би стотина килограма. Ръцете му бяха неестествено големи и въпреки че беше на около петдесет години, лицето му изглеждаше момчешко, със зачервени бузи, големи сини очи и сводесто чело. Но Дан не обърна особено внимание на това. Беше се съсредоточил изцяло върху дишането на Лео. Опитваше да му помага и отново попита дали наистина отиват в болницата. Ракел, която щеше да кара, този път отговори по-конкретно. Отивали в „Каролинска“, в това и това отделение.

– Довери ми се – каза тя.

Обясни, че се била свързала със специалисти. Те очаквали Лео. Щели да направят така и така. Може би Дан знаеше, че това са глупости. Може би беше твърде шокиран, за да възприеме същината на ситуацията. Трудно бе да се каже. Дан предпочете да се фокусира единствено върху опитите да поддържа дишането на Лео. Никой не му пречеше, което все пак беше нещо. Ракел караше бързо, както и трябваше. По улиците нямаше много движение и те тръгнаха нагоре по моста „Солнабрун“. Червените болнични сгради се издигаха в мрака и за миг той повярва, че може би всичко все пак ще се нареди.

Но това беше просто димна завеса, опит да го успокоят за известно време. Вместо да спре, Ракел ускори, подмина „Каролинска“ и продължи на север към Солна. Дан предполагаше, че се е разкрещял и разбунтувал. Изпитваше болка в бедрото, а протестите му ставаха все по-вяли и немощни. Гневът и отчаянието не бяха изчезнали, просто силите му го напускаха. Той тръсна глава и замига. Мъчеше се да мисли ясно и да поддържа Лео жив. Но му беше трудно да говори и да се движи. Чу как Ракел Грейс и мъжът си шепнат нещо някъде в далечината. Гласовете им сякаш долитаха през гъста мъгла. Дан изгуби представа за времето.

Внезапно обаче Ракел повиши глас. Този път говореше на него и в интонацията ѝ имаше нещо хипнотично. Какво казваше? Обясняваше му какво би могъл да получи. Богатства и сбъднати мечти. Каза му, че щял да бъде щастлив.

– Щастлив, Даниел. И ние винаги ще сме насреща.

Лео едва дишаше, от другата му страна седеше грамадният Бенямин, а Ракел говореше за щастие и богатство. Това... не можеше да се опише. Думите не стигаха.

Микаел Блумквист не би могъл да го проумее. Но Дан трябваше да опита. Нямаше друго решение.

– Думите ѝ изкушиха ли те? – попита Микаел.

Бутилката вино стоеше на бялата масичка и Дан изпита желание да я разбие в главата на журналиста.

– Трябва да разбереш – каза той, опитвайки да звучи спокойно. – В онзи миг за мен не съществуваше живот без Лео.

Дан отново замълча.

– Какво си мислеше?

– Само едно: че ще се справим. Аз и Лео.

– Какъв беше планът ти?

– План ли? Не знам. Предполагам, че да им играя по свирката, надявайки се междувременно да намеря изход, нещо, за което да се хвана. Отдалечавахме се все повече от града. Възвърнах си малко от силите. През цялото време гледах Лео. Влошаваше се. Имаше спазми. Не можеше да се движи. Трудно ми е да говоря за това.

– Не бързай.

Дан отпи още няколко глътки вино и продължи:

– Вече не знаех къде се намираме. Нямах представа. Бяхме някъде сред природата. Пътят се стесни. Наоколо имаше иглолистна гора, беше тъмно и валеше дъжд, не сняг. Видях табела, на която пишеше „Видокра“. Продължихме надясно по един горски път. След десет минути Ракел спря и Бенямин слезе от колата. Извади нещо от багажника. Не исках да знам какво. Чуваше се страшно дрънчене, а аз се заех с Лео. Отворих вратата, сложих го да легне на седалката и започнах да му правя изкуствено дишане. Знаех горе-долу как става, може би не много добре, но опитах. В нищо друго не съм влагал толкова усърдие. Бях замаян, а Лео беше повърнал без дори да забележа. В колата миришеше лошо. Наведох се към него. Сякаш се надвесвах над самия себе си, разбираш ли? Като че допирах устни до собствения си умиращ аз. Странното е, че ме оставиха да продължа. Ракел и онзи Бенямин вече се държаха по-мило с мен. Не разбирах какво точно се случва. Вниманието ми беше насочено към Лео, а може би и към Ракел, или по-точно към думите ѝ. Тя каза с мек глас, че Лео ще умре. Ефектът на физостигмина скоро щял да отшуми. Нямало какво да се направи. Ужасно е, каза тя. Но хубавото било, че никой нямало да го търси. Никой нямало да се чуди къде е отишъл – стига аз да заема мястото му. Майка му била на смъртно легло, а аз бих могъл да подам оставка и да продам своя дял от „Алфред Йогрен“ на Ивар. Хората нямало да се учудят. Всички знаели, че Лео отдавна мечтае да напусне. Всичко сякаш се подреждало по такъв начин, че божествената справедливост да възтържествува и да получа всичко, което заслужавам. Послушах я. Не виждах друг изход. Казах: „Окей, разбирам, може и да се получи“. Мънках и хъмках. Бяха ми взели телефона, нали ти казах, намирахме се насред гората и не виждах светлините на нито една къща или на каквото и да е.

Бенямин се върна. Изглеждаше ужасно. Беше подгизнал от пот и дъжд. По панталоните му имаше пръст и сняг. Шапката му стоеше накриво и той не продумваше. Във въздуха витаеше тихо и зловещо разбирателство. Бенямин издърпа Лео от задната седалка. Идиотът беше толкова нескопосан. Лео си удари главата в земята, а аз се наведох и го погледнах. Спомням си, че свалих шапката на Бенямин и я сложих на Лео. После закопчах палтото му. Дори не го бяхме облекли като хората. Нямаше шал. Вратът му беше гол. Носеше домашните си обувки, те бяха развързани и връзките им се влачеха по земята. Сцената беше покъртителна. Зачудих се дали да не потърся помощ. Да се втурна през гората или по пътя и да се надявам, че ще срещна някого. Но имаше ли време за това? Не ми се вярваше. Дори не бях сигурен дали Лео е още жив. Последвах Бенямин в гората. Той влачеше Лео след себе си. Движеше се тромаво и изглежда тялото му тежеше, въпреки че Лео беше толкова слаб и лек. Предложих да му помогна, но на Бенямин идеята не му се понрави. Искаше да се махна оттам. „Върви – каза ми той. – Махай се, това тук не е за теб.“ После повика Ракел, но тя не го чу, струва ми се. Духаше силен вятър, който поглъщаше думите. Дърветата шумоляха. Храстите и клоните изподраха лицата и ръцете ни. Накрая стигнахме до голям смърч. Дървото беше старо и болно, а до него имаше купчина камъни и пръст, както и една лопата. Помислих си, или исках да си мисля, че сме се натъкнали на дупката случайно и че тя няма нищо общо с нас.

– Но това е било гроб.

– Опит за гроб – каза Дан Броуди. – Не беше особено дълбок. На Бенямин сигурно му е било ужасно трудно да разкопае замръзналата почва. Изглеждаше на края на силите си. Остави Лео на земята и ми изкрещя да изчезвам. Казах му, че е безсърдечна свиня и че трябва да се сбогувам, а той отново ме заплаши и ми напомни, че Ракел вече има достатъчно доказателства, за да ме натопи за убийството. Отвърнах: „Знам, разбирам, просто трябва да кажа сбогом, той ми е брат, сам ще го погреба. Остави ме на мира, покажи малко човещина, махай се, остави ме да страдам на спокойст вие. Няма да избягам, а и Лео вече е мъртъв. Виж го“. Вече крещях. „Виж го!“ Тогава той наистина ме остави. Предполагам, че не се е отдалечил много, но се махна и аз останах сам с Лео. Клекнах под смърча и отново се надвесих над брат си.

Аника Джанини бе обядвала в столовата на персонала във „Флудберя“ и сега отново се намираше в отделение „H“, където Соня Мудиг провеждаше подновения разпит на Фария Кази.

След обяда Соня Мудиг се държеше компетентно и ефективно и бе съгласна с Аника, че е важно не просто да се сдобие с цялостната картина около тормоза над момичето, ами да провери дали атаката над брата не може да бъде разглеждана по-скоро като убийство по невнимание, а не като непредумишлено такова. Съществуваше ли наистина намерение за убийство?

Аника смяташе, че има надежда. Бе накарала Фария да разгледа критично собствените си мотиви. Но по едно време Соня Мудиг излезе в коридора, за да проведе някакъв разговор, а след като се върна, не беше на себе си. Това раздразни Аника.

– Стига си блъфирала, за бога. Виждам, че нещо се е случило. Трябва да изплюеш камъчето. Сега!

– Знам, извинявай. Не знам как да го кажа – отвърна Соня Мудиг, – но Башир и Бенито са отвлекли Лисбет Саландер. Полицията е мобилизирана, но положението не изглежда добре.

– Разкажи ми всичко – изстреля Аника.

Соня сподели подробностите и Аника настръхна. Фария се сви в стола и обви ръце около краката си. Но след малко в нея настъпи промяна. Аника първа я забеляза. Очите на момичето не излъчваха само ужас и гняв. Имаше и още нещо, някаква дълбока съсредоточеност.

– Вадабушьон ли каза?

– А? Да, последните данни за тях са от пътна камера, която е уловила как бусът завива по горски път в района около езерото – отговори Соня.

– Ние...

– Да, Фария? – подкани я Аника.

– Преди, когато не можехме да си позволим да пътуваме до Майорка, ходехме на къмпинг до Вадабушьон.

– Окей – продължи Аника.

– Посещавахме езерото доста често. Все пак е толкова близо. Понякога отивахме само за уикенда, съвсем спонтанно. Тогава мама още беше жива, и нали знаете, езерото е обградено от гора, гъста гора, има малки пътечки и скришни места и веднъж...

Фария се замисли, все още обгърнала коленете си с ръце.

– Имаш ли интернет на телефона? – попита тя. – Ако можеш да изкараш подробна карта на района, ще опитам да обясня. Ще опитам да си спомня.

Соня Мудиг потърси в интернет, изруга, потърси отново и накрая грейна. Намери карта, която им бяха пратили от полицията в Упсала.

– Покажи ми – каза Фария с новооткрита самоувереност.

– Влезли са в гората ето тук – каза Соня Мудиг и посочи.

– Чакай малко... – отвърна Фария. – Трудно ми е да се ориентирам. Но до езерото има място, което се нарича Сьодервикен, нали? Или Сьодра викен, Сьодра странден, нещо такова.

– Не знам, ще проверя.

Соня добави думата „Сьодра“ в търсачката.

– Може би имаш предвид Сьодра Страндвикен? – каза тя и отново ѝ показа телефона.

– Точно, да, това трябва да е – каза Фария развълнувано. – Да видим. Там има малък черен път, който все пак е достатъчно широк за кола. Може ли да е това?

Тя посочи някаква точка на картата.

– Но не съм сигурна. Едно време точно до отбивката имаше жълта табела. Спомням си какво пишеше: „Общественият път свършва тук“. Малко по-навътре, може би два километра нататък по пътя, има една пещера. Не истинска пещера, по-скоро пространство насред куп широколистни дървета. Намира се вляво от върха на един хълм. Сякаш минаваш през завеса, през врата от листа, и се озоваваш на съвсем скришно място. Растителността те обгръща отвсякъде. Има само малка пролука, през която се вижда клисура с поток. Башир ме заведе там веднъж. Мислех, че иска да ми покаже нещо вълнуващо, само че той опита да ме сплаши. По онова време тялото ми започваше да се оформя и няколко момчета на плажа ми бяха подсвирнали. Когато стигнахме, той ми наговори разни гадости за това как едно време хората водели тук жени, които се държали като курви, и ги наказвали. Изплаших се до смърт, затова и запомних мястото толкова добре. И сега си помислих... – тя се поколеба, – ... че Башир може би е завел Саландер там.

Соня Мудиг кимна мрачно и благодари. После си взе телефона и позвъни.

Ян Бублански получаваше сведения от пилота на хеликоптера Сами Хамид. Сами кръжеше ниско над Вадабушьон и околните гори, но засега не бе видял следи от сив бус. Никой не беше виждал подобен автомобил, нито летовниците, нито полицаите в района. Това не беше толкова изненадващо. Около езерото се ширеха множество плажове, но отвъд тях гората беше гъста и изпълнена с пътеки и пътища, които наподобяваха лабиринт. Районът беше като създаден за скривалище, а това тревожеше Бублански. Отдавана не бе ругал толкова много и през цялото време подканваше Аманда Флуд да кара по-бързо.

Колата летеше по шосе 77. Оставаше им още известно време, докато стигнат до езерото. С помощта на гласова идентификация бяха разбрали, че преследват Бенито и Башир Кази, което никак не звучеше добре. Бублански не оставаше без работа и за секунда. Поддържаше връзка с полицията в Упсала и провеждаше разговори с всички, които биха могли да имат някаква информация. Даже звъня няколко пъти на Микаел Блумквист, но журналистът беше изключил телефона си, което накара Бублански да изпсува за пореден път.

Комисарят отправяше ту ругатни, ту молитви. Колкото и трудно да му беше да разбере Лисбет Саландер, той изпитваше бащина нежност към нея, особено откакто Саландер им помогна да разкрият едно сериозно престъпление. Отново пришпори Аманда. Приб лижаваха езерото. Телефонът звънна. Обаждаше се Соня Мудиг, която дори не го поздрави, а директно го помоли да въведе „Сьодра Страндвикен“ в GPS навигацията, след което даде слушалката на Фария Кази. Бублански не разбираше защо му е да говори с нея. Фария обаче съвсем не звучеше така, както бе очак вал. В гласа ѝ имаше яростна целеустременост, сякаш разполагаше с информация от жизнено значение. Бублански се заслуша напрегнато, надявайки се да не е твърде късно.

Глава 22

22 Юни

Лисбет Саландер нямаше представа къде се намира. Беше горещо и тя чуваше лек ромон на вода, бръмчене на мухи и комари и свистенето на вятъра в клоните на дървета и храсти. Преди всичко обаче се бе съсредоточила върху краката си.

Те бяха кльощави и нямаха кой знае какъв вид, но бяха тренирани, пък и в момента бяха единственото, с което можеше да се защити. Стоеше на колене в буса, а ръцете ѝ бяха завързани. Бенито се приближаваше към нея. Камата и парчето плат трепереха в ръцете ѝ. Лисбет погледна към вратата на буса. Мъжете натискаха раменете ѝ надолу и крещяха. Тя вдигна очи. Лицето на Башир лъщеше от пот. Той отвърна на погледа ѝ така, сякаш искаше да ѝ се нахвърли. Но нямаше как, беше принуден само да я държи.

Лисбет отново се зачуди дали не може да ги настрои едни срещу други. Но времето ѝ изтичаше. Бенито вече беше пред нея с дългата си кама, подобно на зла кралица от приказките. Атмосферата вътре като че ли се промени. В застиналия въздух витаеше някакво прек лонение, сякаш се случваше нещо нечувано. Един от мъжете разкъса тениската ѝ и оголи ключиците ѝ. Тя погледна Бенито, която беше пребледняла. Яркото ѝ червило се открояваше на фона на сивата ѝ кожа. Сега обаче стоеше по-стабилно на краката си и вече не трепереше, сякаш чудовищният момент бе изострил сетивата ѝ. Когато заговори, гласът ѝ беше с една октава по-нисък:

– Притиснете я здраво. Така. Това е важно. Това е нейната смърт. Виждаш ли моята Керис? Сочи към теб. Сега ще страдаш. Сега ще умреш.

Бенито се обърна към нея и се усмихна. В погледа ѝ нямаше и помен от милост и човещина. В продължение на няколко секунди Лисбет не виждаше друго освен острието на ножа и червеното парче плат, което Бенито приближаваше до гърдите ѝ. В следващия миг обаче я засипаха най-различни впечатления. Забеляза, че в превръзката на Бенито има три игли, както и че дясната ѝ зеница е по-голяма от лявата, и че на дясното крило на вратата имаше табела на ветеринарна клиника „Багармосен “. Видя кучешка каишка и три жълти кламера на пода, както и синьо петно от мастило на стената до тях. Но преди всичко гледаше към червеното кадифе. Бенито не го бе хванала много удобно, което беше добър знак. Платът беше някаква ритуална вехтория и колкото и уверена да беше Бенито с камата, кадифето ѝ беше чуждо. Като че ли не знаеше какво да прави с него и точно както подозираше Лисбет, накрая го хвърли на пода.

Лисбет стъпи здраво на палците си. Башир ѝ изкрещя да не мърда и тя долови притеснението в гласа му. Погледна Бенито, която примигна, вдигна камата и я насочи напред, търсейки точното място под ключицата. Лисбет се подготви. Стегна тялото си, питайки се дали изобщо е възможно. Беше коленичила, не можеше да движи ръцете си и мъжете я държаха здраво. Но щеше да опита. Затвори очи и се престори, че се примирява със съдбата си, като в същото време слушаше тишината и диханията в автомобила. Усети вълнение, жажда за кръв, но също така и страх, примесен с възбуда. Дори в такава компания, екзекуцията очевидно не беше проста работа и... Чакай?

Тя долови нещо. Трудно беше да определи какво. Идваше от далеч, но звучеше като шум от двигатели, не само от една кола, а от много.

В този миг Бенито се приготви да нанесе смъртоносния удар. Време беше, крайно време. Лисбет се хвърли нагоре, мускулите ѝ сякаш експлодираха и тя стъпи на крака, но не успя да избегне камата.

Аманда Флуд и Ян Бублански се носеха по тесния чакълен път покрай Вадабушьон. Щом видяха жълтата табела с надпис „Общественият път свършва тук“, Аманда наби спирачки толкова рязко, че колата поднесе. Аманда изгледа ядосано Бублански, сякаш вината беше негова. Комисарят не забеляза това, тъй като говореше по телефона с Фария Кази.

– Виждам табелата, виждам я – изкрещя той, а може би и изруга, когато колата се разтресе и се плъзна по чакъла.

Аманда овладя автомобила и сви по калния път, или по-скоро пътека. Дъждът, който се изсипа преди жегите, бе забил ноктите си в земята, оставяйки дълбоки бразди. Сега пътят беше почти непроходим и колата се тресеше и подскачаше. Бублански изрева:

– Намали, да му се не знае, не бива да го пропуснем!

Мястото, което според Фария се криеше зад завеса от клони и листа, би трябвало да се намира на върха на някакъв хълм. Бублански обаче не виждаше никакво възвишение и честно казано, не вярваше, че ще го открият. Шансовете им за успех не бяха големи. Бусът можеше да е скрит къде ли не из гората или пък да пътува към съвсем друго място, което беше по-вероятно. Освен това от онази случка бяха минали години, а и как Фария би могла да е сигурна къде точно се намира полянката? Как би могла да си спомня толкова много конкретни детайли от детството си или въобще да има представа за разстоянието след толкова време?

На него гората му изглеждаше еднаква навсякъде – гъста растителност, без никакви отличителни особености. На път беше да се откаже. Клоните над главите им се преплитаха толкова плътно, че блокираха светлината. Зад тях вече се чуваха и други полицейски автомобили, което беше добре, разбира се, стига да бяха на прав път. Но Бублански не проумяваше как биха могли да открият нещо. Гората му се струваше непрогледна и той потъна в мисли. Но ето че ей там... не беше точно хълм, но все пак наистина имаше лек наклон нагоре. Аманда даде газ и колата отново поднесе. Приб лижаваха върха, а Бублански обясняваше по телефона какво вижда наоколо. Отдели особено внимание на един голям, кълбовиден камък, който Фария може би си спомняше. Тя обаче не можа да се сети, а и Бублански не стигна по-далеч. Откъм гората се чу шум. Нещо се удари в метална повърхност, след което последваха крясъци и развълнувани гласове. Той погледна Аманда, която спря рязко. Бублански извади служебното си оръжие и изскочи навън. Залута се сред листа, дървета и храсти и след малко установи слисано, че наистина е открил мястото.

Декември, година и половина по-рано

Дан Броуди се намираше в друга гора през друг сезон. Беше денят преди Бъдни вечер, а той бе паднал на колене в мокрия сняг под стария смърч, недалеч от Видокра. Взираше се в Лео, който лежеше до него с посинялото си лице и сивите си очи, които вече бяха съвсем безжизнени. Това бе миг на съвършен ужас, но едва ли продължи много дълго.

Дан веднага се захвана да прави изкуствено дишане на брат си. Устните на Лео бяха студени като снега под него и Дан не усети трахеята и белите дробове да реагират на опитите му. Непрестанно му се струваше, че чува приближаващи се стъпки. Времето му скоро щеше да изтече и щяха да го принудят да се върне в колата като половин човек. Отново и отново, като мантра или молитва, той си мислеше: „Събуди се, Лео, събуди се!“. Но вече нямаше вяра в собствения си план, дори и да успееше да вдъхне живот на брат си.

Бенямин вероятно се намираше съвсем наблизо. Може би се взираше в него през пролука в дърветата. Сигурно беше изнервен и нетърпелив и искаше просто да погребе Лео и да се разкара оттук. Положението беше безнадеждно. Въпреки това Дан продължаваше, все по-отчаяно. Стискаше носа на Лео и издишваше в дихателните му пътища, толкова силно и бурно, че му се зави свят и едва не изгуби представа къде се намира. Някъде в далечината се чу кола, бръмчене на двигател, което постепенно затихна.

В гората нещо изшумоля, сякаш някое животно се беше подплашило. Няколко птици се разлетяха, след което настана тишина. Плашеща тишина. Като че самият живот го напусна. Дан бе принуден да спре за миг и да си поеме дъх.

Беше изразходвал кислорода в кръвта си. Закашля се и едва след секунда или две осъзна, че се случва нещо странно. Сякаш кашлицата му отекваше в пръст та и се размножаваше. Постепенно проумя, че звукът идва от Лео. Той дишаше тежко и спазматично. Дан не можеше да повярва. Вторачи се в него и почувства... какво? Радост, щастие? Не, усети просто, че трябва да побърза.

– Лео – прошепна той. – Искат да те убият. Трябва да се скриеш в гората. Сега. Стани и бягай!

Лео изглежда не разбираше. Мъчеше се да си поеме въздух и да се ориентира. Дан му помогна да се изправи на крака, след което го поведе между дърветата. Буташе го здраво и Лео падна. Удари се, но отново стана и се залута в гората, олюлявайки се. Дан не знаеше нищо повече, не се загледа след него.

Върна се да зарови дупката. С яростни движения започна да хвърля пръстта обратно и скоро чу това, от което се бе опасявал през цялото време. Стъпките на Бенямин. Погледна в дупката и осъзна, че ще го разкрият, така че продължи още по-френетично. Загребваше пръст с лопатата и псуваше, търсейки някаква закрила в работата и ругатните. Вече чуваше дишането на Бенямин, шумоленето на крачолите му и хрущенето на подметките му в снега. Очакваше Бенямин да му се нахвърли или да подгони Лео. Но той мълчеше, а някъде в далечината мина още една кола. Над гората отново се разлетяха птици.

– Не можех да го гледам такъв. Погребах го – каза Дан.

Стори му се, че думите прозвучаха кухо, а и не получи отговор. Подготви се за нещо ужасно и затвори очи. Но нищо не се случи. Бенямин, от когото се носеше миризма на тютюн, се приближаваше бавно и тромаво.

– Ще ти помогна – каза той.

Нахвърлиха останалата пръст над гроба, в който нямаше труп. Отделиха значително време да наместят камъните и туфите, след което се върнаха при колата и Ракел Грейс. Вървяха бавно и с наведени глави. Докато пътуваха към Стокхолм, Дан мълчеше и слушаше мрачно всички предложения и планове на Ракел.

Лисбет се бе изстреляла като гюле и камата я прободе отстрани. Не знаеше колко сериозна е раната, нито имаше време да мисли за това. Бенито залитна и започна да размахва бясно ножа във въздуха. Лисбет направи бърза крачка встрани, удари я с глава и се втурна към задната врата. Блъсна я с тяло, вратата се отвори и Лисбет се стовари върху тревата отвън, с вързани ръце и бушуващ във вените адреналин. Въп реки че се приземи на крака, тя се претърколи напред и се свлече надолу по изпречилия ѝ се склон, чак до малко поточе. Видя как водата почервенява от кръвта ѝ, но се изправи мигновено и хукна през гората. Зад нея се чуваха гласове и приближаващи се автомобили, но тя не си и помисли да спре. Просто искаше да се махне.

Ян Бублански не видя Лисбет, само двама мъже, които слизаха по един склон. До тях имаше сив бус, чиято предница сочеше към пътя. Не беше сигурен какво да прави.

– Спрете, полиция, не мърдайте! – извика той, насочил служебното си оръжие към мъжете.

В гората беше непоносимо горещо и той чувстваше тялото си натежало. Задъхваше се, а мъжете пред него бяха по-млади и енергични и със сигурност по-безмилостни. Но щом се огледа и се заслуша към пътя, Бублански прецени, че ситуацията все пак е под контрол. Аманда Флуд не беше далеч от неговата позиция, а след нея се задаваха още полицаи. Мъжете изглеждаха стреснати и като че ли не бяха въоръжени.

– Без глупости – каза той. – Обградени сте. Къде е Саландер?

Мъжете не отговориха. Вместо това погледнаха притеснено към буса и отворената задна врата. Бублански усети, че оттам ще се появи нещо неприятно. Нещо, което се движеше бавно и с усилия. Накрая от буса излезе залитаща бледа човешка фигура, с кървава кама в ръка: Бенито Андершон. Тя се олюля и изсъска насреща му, все едно предимството беше на нейна страна.

– Ти кой си?

– Комисар Ян Бублански. Къде е Лисбет Саландер?

– Малката еврейка? – отвърна тя.

– Попитах къде е Лисбет Саландер.

– Мъртва е, предполагам – изръмжа тя, отново показа камата и тръгна към него.

Той ѝ изкрещя да спре. Бенито продължи да върви, сякаш оръжието му не означаваше нищо. Отново изкрещя нещо антисемитско и Бублански си помисли, че не си струва да я застреля. Не биваше да я превръща в мъченица сред адските кръгове, които тя обитаваше. Ето защо Аманда Флуд бе тази, която стреля. Уцели я в левия крак, а малко след това колегите им пристигнаха с гръм и трясък и всичко приключи. Но така и не откриха Лисбет Саландер. В буса имаше само петна от кръвта ѝ.

Гората я бе погълнала.

– И какво стана с Лео? – попита Микаел.

Дан наля още от бялото вино и погледна първо към обърнатата картина, после през прозореца.

– Лутал се – каза той.

– Жив ли е?

– Лутал се – повтори Дан. – Вървял в кръг между дърветата. Препъвал се, падал, гадело му се. Топял сняг в ръцете си и го пиел. Станало късно и се развикал: „Помощ, помощ, има ли някой?“. Но никой не го чул. След няколко часа попаднал на стръмно нанадол нище, спуснал се по него и стигнал до поляна, някакво открито място, което му се сторило бегло познато, сякаш е бил там и преди, или пък го е сънувал. В другия край, до ръба на гората, видял светлините на къща с голяма веранда. Дотътрил се дотам и позвънил. В къщата живеели мъж и жена, млада двойка. Казвали се Стина и Хенрик Нуребринг, в случай че искаш да провериш. Подготвяли се за Коледа. Опаковали подаръци за двете си малки момчета и в първия момент Лео им изкарал акъла, естествено. Сигурно е изглеждал като развалина. Но ги успокоил и казал, че колата му е поднесла и се ударила в дърво, а той изгубил телефона си и вероятно има мозъчно сътресение. Казал, че е бродил наоколо, и предполагам, че историята им е прозвучала достоверно.

Двамата му помогнали и го оставили да си вземе топъл душ. Дали му нови дрехи и му сервирали Янсонс фрестелсе[69], коледна шунка, гльог и малко твърд алкохол. Лео живнал и възвърнал част от силите си. Но не бил сигурен какво да прави. Искал единствено да се свърже с мен, но си спомнил, че Ракел бе взела телефона ми. Боял се също, че следят пощата ми, така че не знаел как да постъпи, поне първоначално. Но Лео е умен. Мисли с един ход по-напред от останалите. Зачудил се дали не може да прати кодирано съобщение, което звучи съвсем невинно. Нещо, което действително бих могъл да получа в деня преди Бъдни вечер.

– И какво направил?

– Помолил мъжа да ползва телефона му и ми написал:

Congrats Daniel, Evita Kohn wants to tour with you in US in February. Please confirm. Django. Will be a Minor Swing. Merry Christmas.[70]

– Окей – каза Микаел. – Мисля, че разбирам донякъде. Но кажи каква му е била идеята.

– Като начало не е искал да разкрие новото ми име. Освен това е избрал музикантка, с която знае, че никога не съм свирил, така че да не могат да ме проследят чрез нея. И най-важното – подписал се като...

– Джанго.

– Джанго – повтори Дан. – Това само по себе си бе достатъчно, за да се досетя, но освен това пишеше и Will be a Minor Swing.

Дан замълча и потъна в мисли.

– Minor Swing е песен, изпълнена с невероятна радост от живота. Всъщност това може би не е най-правилното описание. В нея има и мрачен нюанс. Джанго написал песента заедно със Стефан Грапели. С Лео вече я бяхме свирили четири или пет пъти. Обожавах ме я. Само че...

– Да?

– След като Лео пратил съобщението, състоянието му отново се влошило. Паднал на земята. Сложили го на един диван, но му било трудно да диша и устните му посинели. Аз обаче не знаех нищо за това. Вече беше късна вечер, а аз седях в апартамента му и пиех вино. И тримата бяхме там: Бенямин, Ракел Грейс и аз. Наливах се, докато Ракел обясняваше целия противен план, който бе скалъпила. Слушах я неохотно и потресено. Съгласих се занапред да бъда Лео и да правя това, което Ракел ми каже. После тя ми разясни всички подробности: как трябвало да си поръчам нова кредитна карта, да получа нови кодове, да посетя Вивека в старческия дом и да се преструвам на Лео, да си взема отпуска и да замина, да прочета за финансовите пазари и да се освободя от американския и норлендския си акцент. Обсъдихме всичко, абсолютно всичко. Ракел хвърчеше из апартамента. Изрови паспорта и документите на Лео и ме накара да се упражнявам да имитирам подписа му. Мъмреше ме ту за едно, ту за друго. Беше нетърпимо и през цялото време във въздуха витаеше заплахата, че аз, като Даниел, мога да бъда осъден за убийството на брат си. Като Лео пък можех да вляза в затвора за търговия с вътрешна информация и укриване на данъци. Седях като парализиран и я гледах. Или се опитвах да я гледам, но през повечето време извръщах поглед или затварях очи и виждах как Лео се препъва сред дърветата и изчезва в мрака и студа. Не разбирах как би могъл да се спаси. Представях си го паднал в снега и измръзнал до смърт. Освен това не мислех, че Ракел наистина вярва в плана си. Смятах, че ме е погледнала и е осъзнала, че не бих могъл да се справя, че ще се пречупя при най-малкото подозрение.

Спомням си как от време на време хвърляше погледи към Бенямин и му даваше заповеди. Освен това шеташе. През цялото време подреждаше, прибираше химикалки по чекмеджетата, бършеше маси и столове, сортираше, търсеше, чистеше. В някакъв момент извади мобилния ми телефон от джоба си и видя съобщението от Лео. Прочете го наум и ме разпита за приятелите ми, за колегите музиканти и за деловите ми контакти. Отговарях както намеря за добре. Една част беше истина, струва ми се, но преди всичко ѝ разправях полуистини и лъжи. Не съм сигурен. Едва можех да говоря, но все пак... За да спестя пари, си бях взел шведска SIM карта и малко хора имаха този номер, така че съобщението веднага ме заинтригува. „Какво пише?“, попитах я колкото се може по-равнодушно. Ракел ми показа есемеса, прочетох го и... как да го опиша? Отново се почувствах жив. Но трябваше да внимавам. Не мисля, че Ракел забеляза нещо. Каза ми: „По работа е, нали?“. Кимнах и тя обясни, че трябва да отклонявам всякакви подобни предложения. Прибра обратно телефона ми и направи някаква още по-строга забележка. Аз обаче вече не я слушах. Просто кимах, разигравах театър и дори успях да прозвуча алчно. Попитах я: „Колко пари ще получа всъщност?“. Тя ми каза много точна сума, която впос ледствие се оказа преувеличена, все едно решението ми зависеше от няколко милиона повече или по-малко. Вече беше единайсет и половина вечерта. Седяхме там от часове и аз бях смъртно изморен и вероятно доста пиян. „Не мога повече – казах ѝ. – Имам нужда от сън.“ Спомням си, че Ракел се поколеба. Смееше ли да ме остави сам? Но накрая изглежда реши, че трябва да ми се довери. Боях се да не размисли, затова не посмях да я помоля да ми върне телефона. Просто стоях вцепенено, кимах на обещанията и заплахите ѝ и повтарях „да, да“ и „не, не“, когато беше удачно.

– Но накрая са си тръгнали.

– Тръгнаха си, а аз мислех само за едно – цифрите, изписани на дисплея. Спомнях си последните пет, но не бях сигурен за останалите. Започнах да претърсвам чекмеджетата и джобовете на дрехите и накрая открих личния телефон на Лео. Типично за него, телефонът не беше заключен. Пробвах всички възможни варианти. Някои от номерата не съществуваха, но все пак събудих цял куп хора. Никой от тях не знаеше за какво говоря. Ругаех, плаках и бях сигурен, че Ракел скоро ще получи втори есемес от Лео и всичко ще отиде по дяволите. Тогава обаче си спомних табелата, която подминахме малко преди да спрем с колата. На нея пишеше „Видокра“. Логично беше Лео да е открил помощ някъде наблизо, затова...

– Потърсил си „Видокра“ и петте цифри в интернет?

– Да, и веднага попаднах на името Хенрик Нуребринг. Мрежата е нещо чудесно, нали? Видях дори как изглежда къщата му. Проверих на колко години е, колко струват имотите в района, какво ли не. Помня, че се колебаех. Ръцете ми трепереха.

– Накрая обаче си се обадил, нали?

– Обадих се. Може ли да направим кратка пауза?

Микаел кимна сериозно и потупа Дан по рамото. После отиде в кухнята, включи телефона си и пусна чешмата. В следващия миг устройството започна да пиука и вибрира. Микаел провери какво става и изруга. После се върна в стаята и претегли внимателно думите си.

– Каквото и да се е случило, Дан, надявам се, разбираш, че трябва да публикуваме историята възможно най-скоро, не на последно място заради самия теб – каза той. – Като се имат предвид обстоятелствата, ще се радвам, ако останеш в ателието. Ще се погрижа моят началник и колега Ерика Бергер да ти прави компания. Окей ли е? Тя е добър и надежден човек, ще ти хареса. Аз обаче трябва да тръгвам.

Дан Броуди кимна объркано и за миг придоби толкова безпомощен вид, че Микаел го прегърна бързо и недодялано, след което му подаде ключовете за ателието и му благодари.

– Смело беше да разкажеш тази история. Очаквам с нетърпение да чуя продължението.

Още докато слизаше по стълбите, Микаел звънна на Ерика по криптирана линия. Тя обеща, точно както Микаел очакваше, че още сега ще тръгне към ателието. Щом затвори, Микаел опита неколкократно да се свърже с Лисбет. Не успя, отново изпсува и вместо това се обади на комисар Ян Бублански.

Глава 23

22 Юни

Ян Бублански трябваше да е доволен. Залови както Башир и Разан Кази, така и Бенито Андершон и един прословут член на МК „Свавелшьо“. Само че не беше доволен, ни най-малко. Полицаи от Упсала и Стокхолм претърсиха гората около Вадабушьон, но не откриха други следи от Лисбет Саландер, освен кръвта в буса, както и една лятна вила с разбита врата малко по-нататък по билото, където също има петна кръв и отпечатъци от маратонки с малък номер. Беше непонятно, мислеше си Бублански. Лисбет можеше да получи медицинска помощ. Линейките бяха на път. Въпреки това бе предпочела да се скрие в непроходимата гора, далеч от всякакви пътни артерии и цивилизация. Може би не беше разбрала, че помощта е близо, а просто бе побягнала, за да спаси живота си. Нямаше как да знаят. Но ако камата на Бенито беше засегнала жизненоважен орган, значи състоянието на Саландер беше лошо, може би дори критично. Защо тя не бе като останалите хора?

Бублански тъкмо пристигна в полицейското управ ление на Берисгатан и се запъти към кабинета си, когато телефонът му звънна. Обаждаше се Микаел Блумквист, най-накрая. Комисарят обясни най-общо какво е станало и забеляза, че думите му разтревожиха журналиста. Микаел му зададе редица въпроси и едва след това сподели, че е започнал да разбира защо Холгер Палмгрен е бил убит. Каза, че щял да се върне към този случай при първа възможност, но сега имал друга работа. Бублански не видя какво друго може да направи, освен да въздъхне и да се примири.

Декември, година и половина по-рано

Часът беше дванайсет и десет през нощта. Най-накрая бе Бъдни вечер. По перваза на прозореца беше натрупал тежък мокър сняг. Небето изглеждаше сиво и мрачно. Градът беше притихнал. Откъм Карлавеген се чуваха само отделни автомобили. Дан седеше на дивана, хванал телефона на Лео в ръка. Цялото му тяло се тресеше, докато набираше номера на Хенрик Нуребринг от Видокра.

Сигналите отекваха в ушите му. Нямаше отговор. Включи се гласовата поща и млад мъжки глас го подкани да остави съобщение, завършвайки с двойното пожелание „всичко добро, всичко хубаво“. Дан огледа отчаяно апартамента. Нямаше и следа от драмата, която се бе разиграла вътре. Напротив, наоколо цареше клинична чистота, която му се отразяваше зле. Миришеше на дезинфектант, затова Дан, без да спира да звъни, потърси убежище в гостната, където бе спал през седмицата. Погледът му обиколи отчаяно помещението и той изруга.

И тук имаше следи от Ракел Грейс. Как бе успяла? Гостната също беше подредена и почистена и Дан изпита желание да сее хаос, да разкъса чаршафите, да захвърли книгите в стената, да унищожи остатъците от присъствието на Ракел. Но нямаше сила за нищо. Просто се загледа през прозореца и дочу музикален мотив, който долиташе от нечие радио. Може би мина минута или две и той отново извади телефона си, но не успя да набере номера. Мобилният звънна в ръката му и той вдигна, развълнуван и изпълнен с очакване. В слушалката прозвуча гласът от гласовата поща, само че вече не звучеше толкова оживено, ами сериозно и сдържано, сякаш се бе случило нещо ужасно.

– Лео там ли е? – заекна Дан.

Не получи отговор. Дори не чуваше дишане, нищо. Тишината предвещаваше катастрофа и накара ужасът, преживян в гората, да се завърне. Дан си спомни студените устни на Лео, изгасващия блясък в очите и зас тиналите му дробове.

– Той там ли е? Жив ли е?

– Чакай – каза гласът.

Слушалката изпука. Чуха се детски викове. Някой остави нещо върху маса или бюро. Чуваше се шетане и шумолене. Времето минаваше. Изведнъж – като от нищото – светът на Дан отново бе озарен от цветове и живот.

– Дан? – каза глас, който звучеше досущ като неговия.

– Лео. Ти си жив.

– Добре съм. Отново се влоших и имах гърчове, но Стина, която е медицинска сестра, ми помогна.

Лео каза, че лежи на дивана, завит с две одеяла. Говореше с изтощен, но все пак спокоен глас. Изглежда, не знаеше какво да каже в присъствието на двойката, но спомена Джанго и Minor Swing.

– Ти ми спаси живота – каза Лео.

– Май да.

– Това е сериозно.

– Това е суинг, искаш да кажеш.

– Няма нищо по-суинг, братко.

Дан не отговори, а потъна в тържествена тишина.

– Contra mundum – продължи Лео.

– Какво? – попита Дан.

– Ние срещу света, приятел. Ти и аз.

Решиха да се срещнат в хотел „Амарантен “ на Кунгсхолмсгатан, недалеч от метростанция „Родхюсет“. Лео бе сигурен, че там няма да срещне никой познат. Братята прекараха ранното утро на Бъдни вечер на четвъртия етаж, в стая с дръпнати пердета, където разговаряха и правеха планове. Подновиха сключения пакт и малко преди обяд, в предколедната навалица, Дан купи два мобилни телефона с предплатени карти, чрез които да комуникират.

После се върна на Флурагатан и когато Ракел Грейс му се обади по стационарния телефон, той отново заяви сериозно, че е решил да я послуша. Също така проведе разговор с една медицинска сестра от старческия дом, която му обясни, че Вивека е упоена и не ѝ остава много време. Той пожела весела Коледа на персонала на отделението, каза им да целунат Вивека по челото и обеща скоро да я посети.

По-късно същия ден се върна в „Амарантен “ и разказа на Лео каквото знаеше за папката, с която Ракел Грейс твърдеше, че може да го вкара в затвора. В нея имало доказателства за сделки с вътрешна информация и данъчни измами, които Ивар Йогрен бил направил от името на Лео. Дан видя бездънния гняв в очите на брат си. Омразата му го изплаши и той седеше смълчан, докато Лео обясняваше как ще си отмъстят на Ивар Йогрен и Ракел Грейс и на всички замесени. Дан сложи ръка на рамото на Лео, споделяйки болката му. Самият той обаче не мислеше за отмъщение, а за среднощното пътуване и гроба до стария смърч, както и за тирадите на Ракел за могъщите сили, които стояли зад гърба ѝ. Чувстваше с цялото си тяло, че не би посмял да отвърне на удара, не и веднага. Може би, както му хрумна впоследствие, това се дължеше на класовите им различия. Той не притежаваше вярата на Лео, че е възможно да победиш властимащите. А може би просто изхождаше от собствения си опит: все пак бе видял колко безмилостно действат.

– Абсолютно, ще си отмъстим – каза той. – Ще ги разбием, но първо трябва да опипаме почвата, нали? Трябва да имаме доказателства, да сме подготвени. Не можем ли да гледаме на ситуацията като на шанс за нещо ново?

Не знаеше какво да каже, стреляше наслуки. Но пос тепенно Лео започна да се вслушва в думите му и час по-късно, след продължителна дискусия, те започнаха да планират, първоначално колебливо, после все по-сериозно. Много скоро осъзнаха, че трябва да действат бързо. В противен случай Ракел Грейс и организацията ѝ щяха да разберат, че са били измамени.

На Коледа Лео преведе пари по сметката на брат си, като скоро щеше да му изпрати още. След това резервира самолетен билет до Бостън на името на Дан, само че не Дан бе този, който замина, а Лео, предрешен като брат си и с неговия американски паспорт. Самият Дан остана в апартамента на Лео, а в деня след Коледа бе посетен от Ракел Грейс. Двамата очертаха аспектите на новия му живот. Той изигра ролята си добре и ако понякога не изглеждаше толкова отчаян, колкото се очакваше, Ракел Грейс си го обясняваше с това, че Дан вече започва да се чувства добре в новата си среда. „Хората виждат собственото си зло в другите“, както каза Лео по телефона след това.

На двайсет и седми декември Дан посети майката на Лео в старческия дом и като че ли никой не заподозря нищо. Това му вдъхна кураж. Беше облечен подобаващо и не говореше много. Опитваше се да си придаде разстроен, но сдържан вид, а от време на време наистина се разчувстваше, макар че седеше до човек, когото никога преди не бе срещал. Вивека Манхеймер беше дребна, изпосталяла и бледа и в нея имаше нещо птицеподобно. Някой беше сресал косата ѝ и дори я бе гримирал леко. Тя спеше, с глава облегната високо на две възглавници. Устата ѝ беше отворена и тя дишаше едва доловимо. По едно време – смяташе, че така е редно – Дан я погали по рамото и ръката. Вивека отвори очи и се взря критично в него. Стана му неприятно, но не се притесни. Жената бе под въздействието на морфина и винаги можеше да се каже, че бълнува.

– Кой си ти? – попита тя.

В крехките ѝ, изострени черти се появи нещо сурово и осъдително.

– Аз съм, мамо. Лео – отвърна той.

Тя като че се замисли над думите му. Преглътна, съб ра сили и каза:

– Така и не оправда надеждите ни, Лео. Разочарова мен и баща си.

Дан затвори очи и си припомни всичко, което Лео му беше разказал за майка си.

– Ти също не беше това, на което се надявах – отговори той с учудваща лекота, може би тъкмо защото за него Вивека бе една непозната. – Не ме разбираше. Ти разочарова мен.

Тя го погледна учудено и замаяно.

– Разочарова Лео – добави той. – Разочарова двама ни – също като всички останали.

Изправи се и се прибра, вървейки пеша през Стокхолм. На следващия ден, двайсет и девети декември, Вивека Манхеймер почина. Дан съобщи с имейл, че няма да може да отиде на погребението. Писа на Ивар Йогрен, че излиза в отпуск, и получи обратно редица ругатни и приказки за безотговорност, на които не отговори. На четвърти януари напусна страната, след като получи одобрение от Ракел Грейс.

Отлетя за Ню Йорк и се срещна с брат си във Вашингтон. Двамата прекараха една седмица заедно, преди отново да се разделят. Лео се завъртя из джаз средите в Бостън и обясни, че е започнал да свири на пиано, но прекарваше повечето време сам и не смееше да се показва публично. Шведският му акцент го тревожеше и изпитваше носталгия по дома чак докато не реши да се премести в Торонто, където срещна Мари Денвър. Тя беше млад интериорен дизайнер, но мечтаеше да стане художничка. По онова време обмисляше да основе фирма със сестра си, но не беше сигурна дали притежава смелостта за нещо такова. Лео – или Дан, както се наричаше понастоящем – вложи средства във фирмата и стана активен член на ръководството. Не след дълго двойката си купи къща в квартал Хогс Холоу в Торонто. Там Лео редовно свиреше на пиано в компанията на тесен кръг умели аматьори, всички от които бяха лекари.

Дан също се лута дълго време, пътувайки из Европа и Азия. Свиреше на китара и четеше за финансовия пазар с искрено любопитство. Усещаше, или вярваше, че от позицията на външен човек може да предложи нова метаперспектива върху борсата и в крайна сметка реши да заеме мястото на Лео в „Алфред Йогрен “, не на последно място за да узнае с какви компромати разполагаха Ракел и Ивар. Разбра, че няма да е лесно да се измъкне. Нае един от най-добрите бизнес адвокати в Стокхолм, Бенгт Валин. Когато стана ясен обхватът на нелегалните действия, извършени от панамската компания „Мосак Фонсека“ от името на Лео, той бе посъветван да не предприема нищо.

Времето минаваше и животът се нормализира, както става обикновено. Двамата изчакваха и тайно поддържаха връзка. Дан се обади именно на Лео, когато се измъкна от Микаел Блумквист във фоайето на „Алфред Йогрен“. Лео мисли дълго и накрая му каза сам да прецени дали е време да разкаже историята, като добави, че за целта едва ли има по-подходящ човек от Блумквист. И ето че Дан реши да говори с журналиста, само че още не му бе разказал за новия живот на Лео. След като Микаел си тръгна, Дан продължи да пие вино и отново позвъни до Торонто. Последва дълъг разговор, който бе прекъснат едва когато Дан чу дискретно почукване на вратата. Беше Ерика Бергер.

По-рано през деня Ракел Грейс се добра с мъка до Хамнгатан и хвана такси, с намерението да се върне у дома и да рухне в леглото си. По пътя обаче се ядоса на себе си. Не беше типично за нея да отстъпва пред болестта или пред каквито и да било спънки. Реши на всяка цена да продължи да се бори, като използва на практика всичките си контакти и връзки – освен Мартин Стейнберг, който се бе сринал след редицата обаждания от полицията, – за да издири Блумквист и Даниел Брулин. Изпрати Бенямин да провери в офиса на „Милениум“ и в апартамента на Микаел на Белмансгатан. Но Бенямин се сблъска единствено със заключени врати. Накрая Ракел се отказа поне до утре и остави Бенямин да я откара от офиса в квартал Алвик до апартамента ѝ на Карлбергсвеген. Искаше най-сетне да си почине, но също така и да унищожи по-деликатните документи от проекта, които все още съхраняваше в дома си в сейфа зад гардероба в спалнята.

Часът беше четири и половина следобед. Все още беше ужасно горещо и Бенямин ѝ помогна да слезе от колата. Ракел наистина имаше нужда от него, не само като бодигард. Трябваше ѝ помощ, за да върви. След всичкото напрежение днес беше изморена и замаяна. Гадеше ѝ се, а черното ѝ поло беше подгизнало от пот. Улицата се люлееше пред очите ѝ. Въпреки това тя се изпъчи и отправи победоносен поглед към небето. Да, щяха да я разобличат и унижат, но тя се бе борила – убедена беше – в името на нещо по-голямо от нея самата: науката и бъдещето. Решена бе да си отиде дос тойно. Закле се, че ще остане горда и силна до края, колкото и болна да беше.

Спряха до входа и Ракел помоли Бенямин да ѝ даде портокаловия сок, който ѝ бе купил по пътя. Макар да смяташе, че е некултурно, тя отпи направо от бутилката и си възвърна малко от силите. Качиха се с асансьора до шестия етаж, тя отключи блиндираната врата и каза на Бенямин да деактивира алармената система. Канеше се да прекрачи прага, но изведнъж застина и хвърли поглед към стълбите. По тях се изкачваше бледа фигура – млада жена, която изгледаше като излязла от подземното царство.

Лисбет Саландер все пак се беше поосвежила. Вярно, движеше се трудно, лицето ѝ беше бяло, очите кър вясали, а по бузите ѝ имаше драскотини от клони и храсти. Но само преди час си купи тениска и чифт дънки втора употреба от един магазин на Упландсгатан и изхвърли окървавените си дрехи в кофата.

После си купи телефон от магазина на „Теленор“ и се снабди с бинт и спирт за дезинфекция от близката аптека. Спряла насред улицата, Лисбет превърза хълбока си, като първо отлепи кафявото опаковъчно тиксо, с което бе спряла кръвотечението в лятната вила до Вадабушьон, където влезе с взлом.

Известно време след като избяга от буса, Лисбет припадна за кратко в гората. Когато се свести, стана на крака и сряза въжето около китките си с помощта на един остър камък. Щом стигна до шосе 77, едно младо момиче я качи на стоп със стария си роувър. Откара я до Васастан, където Лисбет привлече доста внимание. Изглеждаше болна и опасна, поне според свидетеля Шел Уве Стрьомгрен, който я бе видял да влиза във входа на Карлбергсвеген.

Лисбет не се огледа в огледалото в асансьора. Не вярваше, че би ѝ подействало ободряващо. Чувстваше се ужасно. Не смяташе, че камата е засегнала някаква важна част от тялото ѝ, но беше изгубила много кръв и чувстваше, че всеки момент би могла да припадне.

Грейс, или Нурдин, както гласеше заблуждаващата табелка на вратата, не си беше у дома. Лисбет седна на долната площадка и прати съобщение на Блумквист. В отговор той я смъмри и ѝ наговори куп глупости. Тя обаче искаше просто да разбере какво е успял да научи. Микаел обобщи накратко, а Лисбет прочете съобщението, кимна и затвори очи. Усети как болката и виенето на свят се усилват и със сетни сили успя да устои на желанието да легне на пода и да изпъшка. За миг ѝ се стори, че ще е невъзможно да се изправи и да предприеме каквото и да било. Но се замисли за Холгер.

Спомни си как бе дошъл до „Флудберя“ с инвалидната си количка и отново осъзна колко много бе означавал той за нея през годините. Но преди всичко се замисли за това, което Микаел ѝ разказа за смъртта му, и проумя истината: единствено Ракел Грейс можеше да е убила стария човек. Това ѝ вдъхна сила. Лисбет трябваше да отмъсти и за Холгер. Трябваше да удари с всичка сила, колкото и лошо да бе състоянието ѝ. Ето защо се изправи и тръсна глава. Най-накрая, след десет или петнайсет минути, разнебитеният асансьор спря на шестия етаж. Вратата се отвори и отвътре излязоха едър мъж на около петдесет години и стара жена с черно поло. Странното бе, че Лисбет я разпозна още по стойката. Сякаш дори само изправеният гръб на Ракел бе достатъчен да върне Саландер в детството ѝ.

Тя обаче не си позволи да мисли за това. Побърза да изпрати съобщение на Бублански и Мудиг, след което тръгна нагоре по стълбите. Не стъпваше особено стабилно, а очевидно и не особено тихо. Грейс я чу, обърна се и погледна Лисбет в очите, първо с изненада, а после – щом я разпозна – с ужас и омраза. Въпреки това не се случи нищо. Лисбет просто спря на стълбите и притисна раната от камата с ръка.

– Срещаме се отново – каза тя.

– Доста време ти отне.

– И все пак сякаш беше вчера, нали?

Ракел Грейс не отговори на въпроса. Вместо това изръмжа:

– Бенямин! Доведи я тук!

Бенямин кимна и изглежда, задачата не му се стори особено трудна, най-вече след като измери Лисбет с поглед и установи, че е половин метър по-висок и два пъти по-широк от нея. Тръгна решително към нея, носен напред не само от силата на тялото си, ами и от наклона на стълбите. Лисбет пристъпи бързо встрани, хвана лявата ръка на мъжа и я дръпна. В този миг целеустремеността на Бенямин вече не му беше от полза. Той падна по стълбите и се приземи върху каменния под с главата и лакътя напред. Лисбет обаче не видя нищо от това. Без да губи време, тя тръгна нагоре, бутна Ракел Грейс в антрето и заключи вратата. Малко след това отвън се чуха силни удари.

Ракел отстъпи назад, грабна кафявата си лекарска чанта и за няколко секунди предимството бе на нейна страна. Това обаче нямаше нищо общо с чантата или съдържанието ѝ. Лисбет просто едва не припадна. Усилието отпреди малко бе накарало световъртежът да се завърне с притеснителна сила. Тя замижа и се огледа. Въпреки мъглата, паднала пред погледа ѝ, Лисбет осъзна, че никога преди не е виждала нещо подобно. В апартамента липсваха всякакви цветове, всичко беше черно или бяло и излъскано до блясък. Сякаш тук не живееше човек, а робот, някаква машина за почистване. Едва ли имаше и една прашинка, все едно в помещението се поддържаше стерилна среда. Лисбет залитна и се подпря на едно черно бюро. Стори ѝ се, че ще изгуби съзнание, но забеляза нещо с периферното си зрение. Ракел Грейс се приближаваше, хванала нещо в ръка. Лисбет отстъпи назад и осъзна, че това е канюла. Тогава спря и събра сили.

– Чух, че имаш навика да бодеш хората със спринцовки – каза тя, а Ракел премина в атака.

Не постигна нищо. Лисбет изрита спринцовката, която падна върху лъскавия бял под и се изтърколи встрани. Главата ѝ отново се замая, но тя остана на крака и се съсредоточи върху Ракел. Изненада я колко спокойна изглеждаше старата жена.

– Просто ме убий. Ще умра с достойнство – каза Грейс.

– С достойнство?

– Точно така.

– Няма да получиш тази възможност.

Лисбет изглеждаше болна и говореше с изтощен, без звучен глас. Ала Ракел Грейс разбра, че това е краят. Погледна наляво към Карлбергсвеген и се поколеба за секунда-две. После осъзна, че няма алтернатива. Всичко друго би било по-добро от това да попадне в лапите на Лисбет Саландер. Ето защо се втурна към балкона и отвори вратата, обзета от изпълнено с ужас желание да се хвърли във въздуха и да полети надолу. Но щом стигна до парапета, нечии ръце я сграбчиха и я спряха. И двете не си бяха представяли, че нещо такова би могло да се случи.

Ракел бе спасена от човека, от когото се страхуваше повече от всичко. Лисбет я върна обратно в стерилния апартамент, държейки я здраво.

– Ще умреш, Ракел. Спокойно – прошепна тя в ухото ѝ.

– Знам – отвърна тя. – Имам рак.

– Ракът не стига.

Лисбет произнесе думите с такава ледена интонация, че ужасът заби ноктите си в Ракел и тя не можа да не попита:

– Какво имаш предвид?

Лисбет не я погледна. Главата ѝ бе наведена надолу.

– Холгер означаваше много за мен – каза тя и стис на китката на жената толкова силно, че кръвта ѝ сякаш спря.

– Така че ракът не е достатъчен, Ракел. Трябва да умреш от срам и ти обещавам, че това ще е най-лошото от всичко. Ще се погрижа за теб да се разчуят толкова много гадости, че всички да те запомнят единствено със злините, които си извършила. Ще бъдеш погребана в собствените си изпражнения.

Лисбет вече не изглеждаше като блед призрак, излязъл от гробището, ами говореше с такова убеждение, че Ракел наистина ѝ повярва, особено след като Саландер закрачи решително към вратата и пусна вътре група полицаи, които вече бяха арестували Бенямин.

– Добър вечер, фрю Грейс. Двамата с теб имаме много да си говорим. Току-що задържахме твоя колега, професор Стейнберг – каза мургав, възрастен мъж с мека усмивка, който се представи като криминален комисар Ян Бублански.

На полицаите им трябваха по-малко от двайсет минути, за да открият сейфа зад гардероба. Един парамедик отведе Лисбет навън и Ракел се загледа след нея. Саландер така и не се обърна. Сякаш за нея тя вече не съществуваше.

Глава 24

30 Юни

Микаел Блумквист седеше в кухнята на редакцията на Йотгатан. Преди малко беше приключил с дългия репортаж за Регистъра и Проект 9. Денят беше горещ, както обикновено. От две седмици не бе падала и капка дъжд. Той изпъна гръб, пийна малко вода и се загледа в синия диван, красящ офисния пейзаж.

На него се бе излегнала Ерика Бергер, зачетена в статията му. Не можеше да се каже, че Микаел е притеснен. Сигурен беше, че материалът е разтърсващ и че публикуването на сензационната история ще се отрази страшно добре на вестника. Но все пак не знаеше как ще реагира Ерика. Това не се дължеше само на факта, че на места репортажът бе проблематичен от етична гледна точка. Причината бе преди всичко караницата им.

Беше ѝ казал, че няма да ходи до архипелага по време на лятната почивка, нито да празнува по какъвто и да е начин. Искаше да се концентрира върху историята си, да прегледа документите, които бе получил от Бублански, и да продължи интервютата с Хилда фон Кантерборг, Дан Броуди и Лео Манхеймер, който тайно бе пристигнал в Стокхолм заедно с годеницата си от Торонто. И никой не можеше да твърди, че Микаел не се бе трудил усилено. Работеше, кажи-речи, денонощно не само по репортажа за Регистъра, ами и по разказа на Фария Кази. Вярно, че не той пишеше тази статия, а Софи Мелкер, но Микаел постоянно се месеше, а освен това обсъждаше съдебния процес със сестра си, която полагаше всевъзможни усилия Фария да бъде оправдана и да заживее нов живот със защитена самоличност.

Микаел поддържаше връзка и със Соня Мудиг, която ръководеше подновеното разследване на смъртта на Джамал Чаудъри, която вече се разглеждаше като убийство. Башир, Разан и Халил Кази, както и още двама души, бяха задържани и очакваха съдебния процес. Бенито беше преместена в затвора „Хамерфорш“ в Херньосанд и срещу нея също щяха да бъдат повдигнати нови обвинения. Микаел често водеше дълги разговори и с Бублански, а освен това влагаше повече усилия от всякога в чисто езиковата страна на писането.

Накрая обаче дори той остана без сили. Имаше нужда от почивка и малко спокойствие. Вече виждаше едва ли не двойно, а у дома пред компютъра беше горещо и задушно. Един следобед почувства копнеж и се обади на Малин Фруде.

– Моля те – каза той. – Не можеш ли да дойдеш?

Малин откликна и каза, че може да намери кой да гледа детето, стига Микаел да обещае да купи ягоди и шампанско, да махне кувертюрата на леглото, да не се разсейва и да не се държи като проклетия Кале Блумквист. Той сметна, че условията звучат разумно, и не след дълго двамата се въргаляха в леглото, щастливи, пияни и забравили за околния свят. Докато Ерика Бергер не дойде на спонтанно посещение с бутилка скъпо червено вино в ръка.

Ерика никога не бе смятала, че Микаел е образец на добродетелта, пък и самата тя беше омъжена и не особено съвестна, що се отнасяше до любовните забежки. Въпреки това ситуацията излезе от контрол. Разбира се, Микаел би могъл – ако имаше време и сили – да анализира защо всичко тръгна толкова накриво. Но една от причините беше пламенният темперамент на Малин, както и това, че Ерика се почувства наранена и смутена. Всъщност всички бяха смутени. Жените се скараха помежду си, а после се нахвърлиха и на него, или поне Ерика му се нахвърли, след което си тръгна побесняла, затръшвайки вратата.

Оттогава двамата с Микаел разговаряха доста лаконично, и то само по чисто професионални въпроси. Сега обаче Ерика лежеше и четеше, а Микаел си мис леше за Лисбет. След като я изписаха от болницата, тя замина първо за Гибралтар, а после за Токио. Въпреки това те общуваха редовно и си говореха за Фария Кази и разбира се, за разследването срещу отговорните фигури в Регистъра.

Засега обществото не бе запознато с цялостния контекст, а имената на заподозрените все още не бяха публикувани. Ето защо Ерика бе предложила да побързат и да издадат извънреден брой, преди някой да им е отмъкнал историята. Може би затова така се ядоса, когато завари Микаел да пие шампанско в леглото с друга жена, все едно успехът на „Милениум“ не беше заложен на карта.

В действителност той се отнасяше възможно най-сериозно към задачите си. Сега хвърли кос поглед към Ерика, която най-накрая свали очилата си за четене, изправи се и тръгна към кухнята. Носеше дънки и синя блуза с отворено деколте. Настани се до Микаел, който не знаеше какво да очаква – аплодисменти или критика.

– Не разбирам – каза тя.

– Това звучи притеснително – отговори той. – Надявах се, че ако не друго, поне съм внесъл малко яснота около историята.

– Не разбирам защо са го пазили в тайна толкова дълго.

– Лео и Дан?

Тя кимна.

– Както съм написал, имало е доказателства, уличаващи Лео в незаконни сделки с помощта на подставени лица. Сега може и да е очевидно, че Ракел Грейс и Ивар Йогрен са го натопили, но Лео и Дан не са открили начин да ги разобличат. Освен това – надявам се, че това също става ясно от текста – двамата са харесали новите си роли, пък и не са им липсвали пари. Лео често е превеждал сериозни суми на Дан, а и мисля, че братята са изживявали нов вид свобода. Свободата на актьорите, така да се каже. Получили са възможността да започнат отначало и да открият нещо ново. Дори бих казал, че ги разбирам.

– И са се влюбили.

– В Юлия и Мари.

– Снимките са чудесни.

– И това е нещо.

– Имаме късмет, че работим с добри фотографи, ако не друго – каза тя. – Но нали се сещаш, че Ивар Йогрен ще ни съди до дупка?

– Мисля, че сме добре подготвени в това отношение, Ерика.

– Опасявам се да не ни погнат и за клевета срещу починал човек заради онзи стар ловен инцидент.

– Смятам, че там също мога да се аргументирам. Пък и всъщност говоря единствено за съмнителните обстоятелства около смъртния случай.

– Не знам дали това е достатъчно. Звучи доста компрометиращо.

– Окей, пак ще го погледна. Има ли нещо, което не те притеснява, или което даже... проумяваш?

– Това, че си задник.

– Само малко. И главно вечерно време.

– Смяташ ли занапред да се посветиш на една жена, или ще продължаваш по старому?

– В най-лошия случай бих могъл да пийна шампанско и с теб.

– Ще ти се наложи.

– Под заплаха за живота ми ли?

– Ако се налага, да, защото този текст, или поне час тите, за които няма да ни съдят, ами, текстът е...

Тя не довърши.

– Приличен? – пробва той.

– Може да се каже – отговори тя и се усмихна, след което добави „благодаря“ и разпери ръце, за да го прегърне.

Вниманието им обаче бързо бе привлечено от нещо друго. Впоследствие беше трудно да се възстанови точната хронология. Вероятно Софи Мелкер реагира първа. Тя седеше пред компютъра си и извика нещо, което остана нечуто, но изразяваше шок или изненада. Малко след това, а може би дори в същия момент, Ерика и Микаел видяха новината на телефоните си, но никой от тях не се притесни особено. Не ставаше дума за терористичен акт или опасност от война. Просто срив на борсата. Въпреки това обаче всички бяха погълнати от развоя на събитията. Наоколо постепенно настъпи онова оживление, което се среща във всяка медийна редакция, когато се случи някое важно и разтърсващо събитие.

Всички бяха дълбоко концентрирани и съобщаваха на висок глас, когато на мониторите им изскочеше нова информация, което се случваше почти постоянно. Сривът растеше така, сякаш земята се бе продънила. Индексът на стокхолмската борса падна от минус шест на минус осем, девет и четиринайсет процента, качи се обратно и после пак потъна като засмукан от черна дупка. Катастрофата и паниката бяха повсеместни и засега като че ли никой не разбираше какво се случва.

Нямаше конкретни фактори, които биха могли да са породили кризата. Хората просто мърмореха: „Непонятно, пълна лудост, какво става?“. Малко по-късно бяха повикани експерти, които запяха старата песен – за прегрялата икономика, за твърде ниските лихви, високите пазарни стойности, политическите заплахи от запад и изток, нестабилната ситуация в арабския свят, фашистките и антидемократични настроения в Европа и САЩ и всеобщия смут, който напомняше за трийсетте години на миналия век. Но това бяха все стари теми, а през деня не се бе случило нищо ново, което би могло да предизвика катастрофа с такива размери.

Паниката се появи от нищото, подклаждана от собствената си инерция. Микаел Блумквист не беше единственият, който си спомни хакерската атака срещу „Файнанс Секюрити“ през април. Провери какво се говори в социалните медии и не остана изненадан. Там бе пълно със слухове и твърдения, които твърде често намираха отзвук и в сериозните медии.

– Не се срива само борсата – каза Микаел на глас, макар че звучеше, сякаш говори на себе си.

– Какво имаш предвид? – попита Ерика.

– Истината също потъва – каза той.

Такова бе усещането му. Сякаш интернет троловете командваха парада и не просто бяха създали изкуствено равновесие, където лъжите и фактите се изправяха едни срещу други като еквивалентни величини, ами бяха забулили целия свят с буря от измислици и теории на конспирацията. Някои от тях бяха изкусно съшити, други не толкова. Съобщаваше се например, че финансистът Кристер Талгрен се е застрелял в апартамента си в Париж, съкрушен, че милионите или милиардите му са се изпарили като дим. Новината звучеше странно отчасти защото Талгрен лично я опровергаваше в туитър и отчасти защото описанието звучеше архетипно, като ехо от смъртта на Ивар Крюгер, който се бе зас трелял през 1932 г.

Слуховете като цяло представляваха смесица от митовете и градските легенди на новото и старото време. Говореше се за роботизирана търговия, която е излязла от контрол, както и за хакнати уебсайтове, финансови центрове и медийни компании, но също така за хора, готови да скачат от балкони и покриви в Йостермалм, което звучеше не просто пресилено и мелодраматично, ами и като спомен от финансовата криза през 1929 г., когато работниците по покривите на Уолстрийт били сметнати за отчаяни инвеститори и така със самото си физическо присъствие допринесли за срива на борсата.

Твърдеше се, че „Ханделсбанкен“[71] е преустановила плащанията си, а „Дойче банк“ и „Голдман Сакс“ са на прага на фалита. Отвсякъде се сипеше информация и дори за тренираното око на Микаел не бе лесно да определи кое е истина и кое не, кои страхове бяха обосновани и кои фабрикувани и автоматизирани от троловете на изток.

Забеляза обаче, че Стокхолм определено беше засегнат най-много и пропадането във Франкфурт, Лондон и Париж не беше толкова голямо, макар че и там паниката се засилваше. Във всеки случай фючърсите сочеха силно движение надолу на индексите Дау Джоунс и Насдак и сякаш нищо не помагаше. Напротив, шефовете на национални банки, министрите, икономис тите и гурутата, които говореха за „свръхреакция“ и обясняваха, че не трябва „да клатим лодката“, по-скоро постигаха обратен ефект. Всяко изказване биваше изкривено и се тълкуваше негативно. Овцете вече се бяха разбягали, без никой да знае кой или какво ги е подплашило. Стокхолмската борса затвори, което може би беше злощастно решение, тъй като малко преди това курсовете започнаха да възвръщат позициите си. Със сигурност обаче бе вярно, че трябваше да се проведе разследване и анализ на случилото се, преди търговията да бъде подновена.

– Жалко за историята ти с близнаците. Ще се изгуби насред цялата тази каша.

Микаел вдигна очи от компютъра и погледна тъжно Ерика, която бе застанала до него.

– Радвам се, че мислиш за журналистическата ми суета, докато светът полудява – каза той.

– Мисля за „Милениум“.

– Разбирам. Но сега ще трябва да изчакаме с публикацията, нали? Не можем да издадем нов брой, без да зачекнем и тази новина.

– Това май е вярно, за съжаление. Имаш ли сили пак да се захванеш за работа? – попита тя.

– Имам.

– Добре – каза Ерика и двамата си кимнаха.

Лятото се очертаваше да бъде непоносимо горещо и натоварено, така че Микаел Блумквист реши да се разходи, преди да се захване със следващия си репортаж. Излезе навън и тръгна надолу по Йотгатан, мислейки за Лео и Дан.

Епилог

Опелото се провеждаше в Стуршюркан. Вътре беше пълно с хора, макар че не се прощаваха с някой държавник, а с възрастен адвокат, който цял живот беше помагал на млади хора, тръгнали по грешен път, без някога да е участвал в зрелищни процеси. Но материалът на „Милениум“ за така наречения „Близначен скандал“ сигурно беше изиграл известна роля, пък и все пак ставаше дума за нашумяло убийство.

Часът беше два следобед. Погребението беше дос тойно и затрогващо, с доста нетрадиционна проповед, в която свещеничката почти не спомена Бог или Исус, но обрисува починалия с фини щрихи. Думите ѝ обаче останаха в сянката на прочувствената реч, която полусестрата на Холгер, Брит-Мари Нурѐн, държа преди малко. Тя наистина трогна насядалите по пейките посетители, особено една висока африканка на име Лулу Магоро, която плачеше почти неконтролируемо.

Други също имаха сълзи в очите или пък бяха свели глави почтително – роднини, приятели, стари колеги, съседи, някои клиенти, които, изглежда, се справяха добре с живота, както и Микаел Блумквист, разбира се, сестра му Аника Джанини, комисар Ян Бублански, годеницата му Фара Шариф, криминалните инспектори Соня Мудиг и Йеркер Холмберг, а също и Ерика Бергер и всички хора, които в по-голяма или по-малка степен бяха близки с Холгер. Но в църквата имаше и други посетители, които, изглежда, бяха дошли най-вече от любопитство и се оглеждаха едва ли не алчно наоколо, с което притесняваха свещеничката – висока, слаба жена на около шейсет години, с побеляла коса и остри черти. Все пак тя отново пристъпи напред с присъщия си авторитет и кимна на един мъж с черно ленено сако, който седеше на втория ред. Той се казваше Драган Армански и беше собственик на охранителната фирма „Милтън Секюрити“.

Драган поклати глава. Беше негов ред да говори, но вече не искаше, трудно беше да се каже защо. Свещеничката прие извинението му, подготви посетителите за прощаването с покойния и даде знак на музикантите.

В същия миг една млада жена от задните редове се изправи и викна: „Спрете, чакайте“. По някаква причина мина известно време, докато хората разберат, че това е Лисбет Саландер. Може би се дължеше на облеклото ѝ. Тя носеше шит по поръчка черен костюм, с който приличаше на момче, макар че бе забравила да се среши. Косата ѝ беше все така буйна и рошава, а и походката ѝ не беше по-смирена, както би подобавало, предвид обстоятелствата. В движенията ѝ имаше нещо агресивно, но въпреки това тя някак парадоксално изглеждаше странно нерешителна. Щом стигна до олтара, сведе глава, без да погледне никого в очите. За миг изглеждаше, сякаш се кани да се върне обратно на мястото си.

– Искаш ли да кажеш няколко думи? – попита свещеничката.

Тя кимна.

– Заповядай. Разбрах, че с Холгер сте били близки.

– Бяхме близки – повтори Лисбет.

След това отново замълча, а из църквата се разнесе шепот. Невъзможно бе да се разчете езикът на тялото ѝ, но повечето хора сметнаха, че Лисбет изглежда или ядосана, или като парализирана. Когато най-накрая заговори, гласът ѝ едва се чуваше.

– По-високо – викна някой.

Тя вдигна поглед и се огледа объркано.

– Холгер беше... мрънкало – каза тя. – Имаше тежък характер. Не проявяваше уважение към хората, които предпочитат да мълчат, затворени в себе си. Не знаеше кога да се откаже. Настояваше на своето и караше най-различни неуравновесени чудаци да говорят и да споделят. Беше достатъчно тъп, че да вярва в доброто у хората, дори и в мен, а това не беше особено популярен възглед. Холгер беше горд, стар глупак, който не приемаше чужда помощ, колкото и да се нуждаеше от такава. Винаги правеше всичко възможно, за да изрови истината, и то не заради самия себе си. И, естествено...

Тя затвори очи.

– ...се намери повод да го ликвидират. Убиха беззащитен стар мъж в собственото му легло и честно казано, това ме вбесява, особено като се има предвид, че двамата с Холгер...

Тя така и не завърши изречението и като че ли не знаеше какво повече да каже. Загледа се с празен пог лед някъде встрани, но след малко изпъна гръб и погледна право към събралите се хора.

– Последния път, когато се видяхме, говорихме за статуята ей там – продължи тя. – Холгер се чудеше защо тя ме впечатлява толкова много, а аз казах, че никога не съм я възприемала като паметник на героична постъпка. За мен тя изобразява гнусното малтретиране на един дракон. Холгер ме разбра и ме попита какъв тогава е този огън, който бълва драконът? Казах, че това е същият огън, който гори във всички тормозени хора. Същият огън, който ни изпепелява, но понякога... ако някой глупак като Холгер ни забележи, поиграе с нас малко шах, заприказва ни и изобщо се поинтересува от нас, огънят може да се превърне в нещо съвсем различно. В сила, която ни помага да отвърнем на удара. Холгер знаеше, че човек може да се изправи дори когато е прободен с копие, затова беше такова досадно мрънкало.

Лисбет отново замълча, след което се обърна, пок лони се сковано към ковчега и каза „благодаря“ и „извинявай“. Долови погледа на Микаел Блумквист, който ѝ се усмихна, и тя може би отвърна на усмивката му. Трудно е да се каже.

Хората зашепнаха и се разшумяха. Предстоеше сбогуването с покойника, но на свещеничката ѝ беше трудно да въдвори ред. Ето защо никой не забеляза как Лисбет Саландер се изниза покрай скамейките, излезе навън и се отправи към площада и уличките на Гамла стан.

Благодарности от автора

Благодаря от сърце на моя агент Магдалена Хедлунд и издателите ми Ева Йедин и Сусана Романус.

Голямо благодаря и на редактора ми Ингемар Карлсон, на брата на Стиг Ларшон, Йоаким, и на техния баща Ерланд, на приятелите ми Юхан и Джесика Нурберг, както и на Давид Якоби, специалист по сигурността в „Касперски Лаб“.

Благодаря също и на английския ми издател Кристофър Маклехоуз, на Джесика Баб Бунде и Йохана Кинш от „Хедлунд Ейджънси“, на Нанси Педерсен, професор по генетична епидемиология в Шведския регистър на близнаците, на Улрика Блумгрен, инспектор в затвора „Хал“, на Светлана Лагеркранс, главен лекар и доцент в университетска болница „Каролинска“, на Хедвиг Шелстрьом, професор по компютърни науки в Кралския технически институт, на Агнета Гешуинд, заместник-директор на Стокхолмския градски регистър, на Матс Галвениус, вицепрезидент на „Свенск Фьоршекринг“, на съседа ми Йоаким Холман, на Даника Крагич Йенсфелт, професор по компютърни науки в Кралския технически институт, на Ниряр Мазумдер и Сабикунахер Мили, и разбира се, на Линда Алтрув Берг и Катерине Мьорк от „Агенция Нурщедс“.

И винаги, винаги на моята обична Ане.

Примечания

1

Регент на Швеция в периодите 1470–1497 г. и 1501–1503 г. – Б. пр

2

Прочута църква, построена през XIII век. Намира се до Кралския дворец в Стокхолм. – Б. пр.

3

От Kriminalvården, шведската служба за лишаване от свобода и пробация. – Б. пр.

4

Квартал в покрайнините на Стокхолм. – Б. пр.

5

Вид ножове, разпространени главно в Индонезия. – Б. пр.

6

Лютив спрей. Съкращението идва от сълзотворната съставка oleoresin capsicum. – Б. пр.

7

Свързване с базата данни, търсене, заявка, отговор, заобикаляне на проверката на сигурността. – Б. пр.

8

Отказан достъп. – Б. пр.

9

Предоставен достъп. – Б. пр.

10

От Säkerhetspolisen, шведската служба за сигурност. – Б. пр.

11

Генерална дирекция за външна сигурност, на френски DGSE. – Б. пр.

12

Агенция за национална сигурност, на английски NSA. – Б. пр.

13

Най-източният залив на езерото Меларен. Намира се в центъра на Стокхолм, където езерото се среща с Балтийско море. – Б. пр.

14

Централната шведска банка. – Б. пр.

15

На фондовата борса „пазар на биковете “ означава печеливш пазар, в който цените се покачват, което поощрява купуването. – Б. пр.

16

Един от кейовете в централен Стокхолм. – Б. пр.

17

Независимо сдружение на шведските фондови инвеститори. – Б. пр.

18

Живописен крайбрежен булевард, където се издигат високи каменни сгради от края на XIX и началото на XX век. – Б. пр.

19

Ама че досада (англ.). – Б. пр.

20

Галерия за съвременна фотография. – Б. пр.

21

Тиднингарнас Телеграмбюро (Вестникарско телеграфско бюро), най-голямата новинарска агенция в Швеция. – Б. пр.

22

Район в град Нака, който се намира на пет километра югоизточно от Стокхолм. – Б. пр.

23

Отдалечен квартал в северозападната част на Стокхолм. – Б. пр.

24

Фриц фон Дардел, шведски художник от XIX в. – Б. пр.

25

Георг Хаупт, шведски мебелист от XVIII в. – Б. пр.

26

В случая се има предвид конкретна група номади от ромски произход, които обитават Швеция, Норвегия и Финландия още от XVI век, за разлика от ромите, които започнали да пристигат в региона от края на XIX век. Наименованието се дължи на погрешното схващане, че въпросният етнос е с татарски произход. – Б. пр.

27

В Швеция данъчните декларации на физическите и юридическите лица са публично достояние и се публикуват в т. нар. данъчни календари. – Б. пр.

28

Освен акт за раждане, всеки човек в Швеция има и лично досие, водено от църковната администрация. До 2012 година тези досиета са се съхранявали в съответните енории, но вече са част от Държавния архив. – Б. пр.

29

Упланд е историческа провинция северно от Стокхолм. – Б. пр.

30

„Осъдената на смърт идва“ (англ.). – Б. пр.

31

Давай, казвай (англ.). – Б. пр.

32

Букв. Кралската градина. Парк в централен Стокхолм и едно от най-популярните места за разходки и срещи. – Б. пр.

33

Един от каналите на Шведското национално радио, по който се излъчват новини, дебати и културни предавания. – Б. пр.

34

Район в центъра на Стокхолм; на това място някога се издигало имение със същото име, а днес там има метростанция и спортно игрище. – Б. пр.

35

Неправителствена организация за автори, ангажирана със свободата на словото в Швеция и по света. – Б. пр.

36

Район в централен Стокхолм, който включва открити пространства и парк. – Б. пр.

37

Хълм, който се намира близо до брега на Ридарфиерден и е най-високата естествена точка в централен Стокхолм. – Б. пр.

38

Шведски благороднически семейства. – Б. пр.

39

Хаотична, разпиляна (англ.). – Б. пр.

40

Пристанище в южната част на Стокхолм. – Б. пр.

41

Най-голямата улица в квартал Сьодермалм. Улицата описва полукръг, откъдето идва и името ѝ. – Б. пр.

42

Мост над Ридарфиерден, свързващ кварталите Мариеберг и Лонгхолмен, намиращи се в западната част на централен Стокхолм. – Б. пр.

43

Район в южната част на квартал Сьодермалм. – Б. пр.

44

Остави това (англ.). – Б. пр.

45

Квартал в южната част на Стокхолм. – Б. пр.

46

Град в източната част на централна Швеция, с население от около 10 500 жители. – Б. пр.

47

Най-големият плувен център в Стокхолм. – Б. пр

48

Залив в източния край на Меларен. – Б. пр.

49

Централната гара в Стокхолм. – Б. пр.

50

„Списание за приложна психология“ (англ.). – Б. пр.

51

Една от най-дългите улици в центъра на Стокхолм. На нея се намират и най-скъпите бутици в града. – Б. пр.

52

Препратка към т.нар. „Закон на Янте“, създаден от датско-норвежкия писател Аксел Сандемусе, който умерено негативно описва снизходителното и критично отношение, което скандинавците често имат към хората, които изпъкват с успехите или индивидуалността си. Първото правило от „Закона на Янте“ гласи именно „Не си мисли, че си нещо“. – Б. пр.

53

Шведска компания за струнни инструменти, съществувала от 1900 до 1978 година. – Б. пр.

54

Музикален канал на Шведското национално радио, в който се акцентира върху класическа, традиционна, експериментална и джаз музика. – Б. пр.

55

Организация с идеална цел, която помага на деца и младежи, възрастни, бездомни и зависими. – Б. пр.

56

Изследване на близнаци, отгледани отделно, проведено от университета на Минесота. – Б. пр.

57

Неуспешно разделени. – Б. пр.

58

Основната зала за оркестрална музика в Стокхолм. – Б. пр.

59

Кръгъл отвор в пода на гарата, който гледа към тунела, свързващ гарата с близката метростанция. Парапетът на Пръстена е произведение на ковашкото изкуство, дело на скулптора Стиг Блумберг. – Б. пр.

60

Основен транспортен възел в центъра на Стокхолм. – Б. пр.

61

Верига шведски универсални магазини. – Б. пр.

62

Букв. „Барът на художниците“. – Б. пр.

63

От „Нурдиска компаниет“, името на два големи универсални магазина в Стокхолм. – Б. пр.

64

Младши съветник (англ.). – Б. пр.

65

Общество на постистината (англ.). – Б. пр.

66

Скъп ресторант в сградата на Операта. – Б. пр.

67

Аматьорски боклук (англ.). – Б. пр.

68

Ситуацията със Саландер тотално се сговни (англ.). – Б. пр.

69

Изкушението на Янсон, традиционен шведски огретен с картофи, лук, аншоа и сметана. – Б. пр.„

70

„Поздравления, Даниел, Евита Кон иска да направите турне в САЩ през февруари. Моля потвърди. Джанго. Ще бъде като в Minor Swing. Весела Коледа.“ (Англ.) – Б. пр.

71

Търговската банка (шв.). – Б. пр.

Content

Давид Лагеркранс
Мъжът, който търсеше сянката си
Милениум #5

ПРОЛОГ

ПЪРВА ЧАСТ ДРАКОНЪТ

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

ВТОРА ЧАСТ  ТРЕВОЖНИ ЗВУЦИ

Глава 13

Глава 14

Глава 15

ТРЕТА ЧАСТ ИЗЧЕЗНАЛИЯТ БЛИЗНАК

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Епилог

Благодарности от автора

Примечания