Тим Грийн

Страшният съд

На Илиса, защото

Насън те гледам с гаснещи очи.

Със буден поглед търся, не намирам.

Но мрака в него грее от лъчи,

когато нощем аз във теб се взирам.

Шекспир, Сонет 43[1]

Звезди, гасете своя огън — нека

не вижда взорът ви, във мен вторачен,

пламтящия в духа ми порив мрачен!

Шекспир — „Макбет“[2]

1

— Повечето хора биха направили точно това, което сторих аз — казвам.

— Интересно изявление… — промърморва психарят.

— Повечето хора сигурно нямаше да убият човека, който им е бил като баща.

— Той не ми беше баща.

— Казах „като“ баща.

Кимвам, защото това бе вярно.

— Като се замисля — казвам, — струва ми се, че той ми даде неща, които никога не получих от баща си. Но и ми отне сума неща. Пари. Жена ми. Детето ми. Неща, които един баща не би отнел от сина си.

— Какво имаш предвид, като казваш, че ти ги е отнел? — гледа ме психарят. — Всъщност не се е случило така, нали? Не той е отнел жена ти.

— Добре. Той така мести фигурите на шахматната дъска, че те ми бяха отнети. Едно и също е.

— И е заслужавал да умре заради това? И другите — също?

— Не знам дали някой от тях е заслужавал — вдигам рамене. — Но така се случи, така би се случило и при повечето хора. Исках единствено да вървя напред, да задържа жена си, семейството.

— Наистина ли мислиш така, Тейн? — тихо пита той и поглежда в бележника си. — Че повечето хора биха направили онова, което си направил?

— Мислех си, че вие, психарите, би трябвало да задавате въпроси за майка ми. Какви са тези глупости за бащата?

— Не си убил майка си или подобна на нея фигура — избоботва той с дълбокия си глас.

— Нито жена си.

Той повдига вежда.

— Защо я споменаваш? Тя заслужаваше ли онова, което се случи?

Извръщам се и въздишам.

— Донякъде. Може би. Сънувам го. Сънувам нея.

— Фройд казва, че сънищата са желания — произнася той равно. — Виж какво, дай да започнем от началото. Да ми разкажеш цялата история.

— За да напишеш книга? — питам.

— За да мога да помогна.

— Мислиш, че имам нужда от помощ ли? Поглеждам го. — Аз съм куха черупка. След две седмици ще изляза от тук. Въпрос на процедури е. Ще изляза от тук и дори няма да бъда повече Тейн Коудър. Майк Дженкинс — това име ми дават. Намерили са ми работа в металообработваща работилница. Петнайсет долара на час и малка къщурка с две спални току до Боузман. Бил ли си някога в Монтана?

— Все още си личност — казва той. — Все още имаш нужда да се справяш.

През последните шест години съм срещал и други мъже като него. Други психари, които мечтаят да помогнат на онези, на които не може да се помогне, или които не са в състояние да имат кабинет, пълен с книги и мебели с кожена тапицерия. Всъщност те никога не помагат. Те просто изравят тинята, която е най-добре да си остане на дъното. Но има нещо в идеята да бъда най-сетне свободен, която ми завърта главата достатъчно, за да поискам да говоря, дори за това.

— Колко назад да се върна? — въздъхвам.

— Какво ще кажеш, ако почнем от бурята? — отвръща той, почуквайки с химикалката си. — Разкажи ми за нея. От това, което прочетох в досието ти, изглежда тя те е задействала.

От другата страна на тухлите и решетките чувам как изметта се изсипва в двора долу. Подвикват на студения въздух. Думите им се издигат към небето като пухкави облачета. Шумът на циничния им брътвеж се заглушава от мръсния прозорец на малката квадратна стая. Поглеждам навън и виждам стената. Най-отгоре е празното око на вишката, което гледа надолу. Един надзирател се е надвесил над някакво книжле. Пушката му не се вижда.

Мисля за Джесика, жена ми. Хубава тъмна коса. Секси, някак си по момичешки. Беше сладко момиче. Точно така бих я описал — такава беше дори след всичко случило се. Макар че я виня.

Каква гадост.

Как би могъл главният лекар на един затвор да разбере това?

— Никога не съм смятал, че мога да убия някого — казвам, после въздишам отново, защото знам, че ще му разкажа всичко, макар че това няма да е от полза и за двама ни. — Нямам предвид — в изблик на ярост, при самоотбрана, или на война. Имам предвид да убиеш някого, за да получиш онова, което искаш. Не бях такъв. Но дори най-добрите от нас си имат тази лоша страна. Не казвам, че съм бил от най-добрите, но не бях и от най-лошите. Мисля, че бях такъв, каквито са повечето хора. Виновна бе ситуацията.

Той вече си води бележки, синята му химикалка „Бик“ се плъзга по жълтата хартия. Един дебел пръст е прищипан от колежанския му пръстен с оранжев камък. Надписът върху златото е полуизтрит. Свикнал съм с психари, които пишат, докато говоря, но не и по този начин — с големи, заоблени букви, наклонени на една страна.

— Какво? — пита той.

— Нищо. Обичах жена си, Джесика. Обичах и онези мъже. Които убих. Вярваш ли ми? Но какво е любовта, омразата? Понякога са много близки, нали?

Психарят се усмихва, сякаш току-що съм открил, че земята е кръгла. Хваща пръстена си и го завърта.

— Освен това исках парите. Истинските пари. Да, знам. Печелех милиони. Но колкото повече пари имаш, толкова повече искаш. Притежаваш голяма къща на плажа на Тортола, после ти се приисква да имаш самолет, за да пътуваш до там. Сетне съседът ти те разхожда с яхтата си и си мислиш колко хубаво ще е и ти да имаш яхта. Може би и вертолет, за да стигаш по-бързо до пристанището. И край няма. Повярвай ми, когато започнах, си мислех, че ако можех да печеля по сто хиляди долара на година и да имам къща с изплатена ипотека, това щеше да е всичко, което бих пожелал. Но това беше преди Джесика.

— Значи виниш нея, така ли? — пита той. — Това си е алчност.

— Израсъл съм в среда, в която не прехвърляш нещата върху други хора — казвам. — Обаче изслушай ме и прецени доколко аз съм виновен и доколко — тя. Ще разбереш.

Поемам дълбоко дъх и казвам:

— Преди шест години… но не ми се вижда толкова отдавна. Беше тежка нощ.

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че след нея всичко тръгна по надолнището — отвръщам. — Времето — също, онзи студен дъжд и мокрият сняг, който валеше. Небето беше черно.

2

Треперех, от лапавицата косата ми се бе сплъстила и прилепнала към черепа. Стопен сняг се стичаше от носа към устата ми. Избърсах го с върха на пръста си и подуших мириса на умряло животно върху дебелите ръкавици. Черното ми яке се търкаше тихо о дънките, а гумените ботуши, които стигаха почти до коленете ми, поскърцваха.

Пикапът ми чакаше на пътя, извън границите на ловния резерват с площ от четирийсет хиляди декара, достатъчно далеч, за да не може никой да ме види да идвам и да си тръгвам. До ловната хижа имаше две мили и половина пешком. Наричам я хижа, но така няма да добиете реална представа за нея.

Тя бе толкова голяма, колкото мъжът, който я е построил. Чудовище с дължина почти сто метра от единия до другия край. Нещо като излязло от света на Дисни. Несъразмерно. Дървени стволове, дебели колкото човешки торс, дълги като телеграфни стълбове, наредени един върху друг на височина от три етажа. Над тях се издигаше покривът от петсантиметрови грубо избичени кедрови дъски. Главният комин — висок петнайсет метра. Каменните блокове за основите — с големината на малки автомобили.

Вътре имаше петдесет хиляди квадратни фута площ с легла за четирийсет души. Антики от Европа, старинни оръжия, бронзови отливки от пушки „Ремингтън“, окачени на стените глави на животни и стогодишни картини изпълваха всяко свободно място. Имаше киносалон, турска баня, обща кухня, асансьор и винарска изба с катакомби като на английски замък.

Отидох до моста и застанах там, откъдето сградата можеше да се вижда зад широкото половин миля изкуствено езеро; от време на време проблясваха чудновати светкавици и осветяваха небето. Нямаше гръмотевици, тишината бе толкова дълбока, че бучеше в ушите ми. При едно от просветванията забелязах пикапа, паркиран току до тъмнокафявата хижа. На фона на сградата изглеждаше като моделче играчка от серията „Мачбокс“. В суграшицата се виждаше бледожълтата светлина, която се процеждаше от прозорците на горните етажи.

Хижата бе построена на полуостров и трябваше да измина още една миля покрай задния бряг на езерото към гората, която стоеше на страж пред главния вход; компания ми правеше само поскърцването на ботушите ми. Кръгла, калдъръмена подходна алея водеше нагоре към входа и после се спускаше покрай малка ябълкова градина към подземния паркинг. Изкачих се, шляпайки с ботуши в кишата, после се спуснах по скритото желязно стълбище, което водеше към по-ниско равнище, зад издигащата се алея. Беше усойно, миришеше на мокри камъни.

Двойните врати — досущ като всички в хижата — бяха взети от рушаща се персийска крепост от XVI век. Бяха с арки, обковани с бронзови гвоздеи, с резета и панти, предназначени да не пускат нашествениците вътре. Но мястото се намираше във вътрешността на щата Ню Йорк, в селски район, където хората оставяха ключовете си на таблото на автомобилите, входните си врати — незаключени. Охранителната система на хижата бе предназначена да я защитава от проникване крадешком, а не силом. Всеки вход се наблюдаваше по електронен път чрез система „Ай Пас“.

Изображенията на ретината на членовете на семейството и шепа близки приятели — аз бях някъде по средата на двете групи — бяха програмирани в системата. Натиснах бутона и подложих око пред малкия отвор, вгледан в зелената светлинка, докато не се чу късо и остро изсвирване.

Вратата щракна и лампичката на пултчето промени цвета си от червен на зелен. Далечен приглушен гръм се разнесе над главата ми, докато се промъквах вътре.

Когато затворих вратата, усетих как кръвта ми пулсира в слепоочията. Върху каменния под от мен се стичаше вода. Върху стената видях и своята снимка, сред фотографиите от ловните излети през годините. Бях застанал между Джеймс Кинг и сина му Скот. Бен също беше там, четиримата бяхме с ловни пушки, с един черен лабрадор, широко усмихнати, пред високите ни ботуши бе подредена двойна редица простреляни зеленоглави патици.

До стената със снимките имаше закачалки с камуфлажни ловни дрехи. Якета, панталони и шапки. Цялата стена с ботуши. Яркооранжеви за сезона на елените. Тревистозелени за пуйките. Бледожълти, с кафяви ивици за патиците. Пред тях имаше три препарирани вълка в битка с едър лос.

Жълта светлина се лееше откъм банята. При звука на бълбукащата вода стомахът ми се сви. Промъкнах се достатъчно близо, за да мога да надникна през решетките на старинните врати. Дебели рубиненочервени кърпи и пара, издигаща се от бълбукащия басейн, облицован с обли камъчета, но в него нямаше никого. Мушнах се вътре и проверих душовете.

Никой.

Облегнах се на грубата гранитна стена и вдишах топлия влажен въздух. След като туптенето в главата ми понамаля, се насочих към шкафчетата на семейството, търсех онова с надпис „Скот“ върху дървена табелка, украсена с дърворезба на бреза и лакомец. Знаех комбинацията за отключването му. И защо да не го знам? Със Скот бяхме добри приятели още от колежа. Той ме научи да ловувам.

Вратичката изщрака и се отвори. Светна лампичката. Ножът с костена дръжка бе на лавицата. Скот дал два чифта дънки за острия като бръснач нож на един мозамбикски бракониер, докато бил на сафари. Извадих го от канията му, затворих вратичката и се промъкнах по задното стълбище, прекосих кухнята и се изкачих до третия етаж.

Минах на пръсти по широкия коридор пред погледите на всичките онези убити и препарирани животни. Вратата на спалнята на собственика бе заключена, но знаех как да я отворя — от времето, когато със Скот вкарвахме в хижата тайно момичета и се редувахме кой да спи с гаджето си на голямото легло с юрган, ушит от кожите на койоти. Тези колежански дни бяха отдавна отминали.

Действах внимателно, спирах през няколко секунди да се вслушам за шумове отвътре. Но ето, че вече бях влязъл — при препарираните гъски, каменната камина и кожените мебели. Голямото легло от черешово дърво бе поставено диагонално в средата на стаята, а онзи юрган бе отметнат върху таблата му откъм краката. Сведох поглед към мъжа, който бе направил повече за формирането на живота ми, отколкото собствения ми баща.

Тишина.

Джеймс спеше по гръб. Примигнах и приближих лицето си към неговото, за да се уверя, че е той, макар да знаех. Това бе първият път, в който виждах този мъж със затворени очи и широко отворена уста под червения му окръглен нос. Челото му бе набраздено от бръчките на годините на игри с най-висок залог, но двойната му гуша бе отпусната. Ъгълчетата на очите му бяха сбръчкани от съня и от възрастта, а кичурите от бялата му грива изглеждаха изтънели и сивкави върху снежнобялата възглавница.

Сърцето ми биеше силно и бързо, а чувствах гърлото си така, сякаш всеки миг щеше да се затвори завинаги. Погледът ми се отклони от лицето му. Пижамата му на червени и бели райета бе закопчана догоре с перленобели копчета.

Съсредоточих се върху второто от горе на долу, докато вдигах ножа с дълго острие и пухената възглавница от леглото. Заставих се да се фокусирам върху пробождащото движение на ножа, а не върху убийството. Просто пронизваш с острието горнището на пижамата, досущ както като дете си промушвал прогнил плод с молив.

В главата ми се завъртя цял карнавал от мисли. За всичко онова, което щях да имам, ако го направя. За всичко онова, което щях да загубя, ако не го направя. Всичко това сочеше към Джони Г., профсъюзния шеф, и към сделката, която бе сключил, но не с мен, а с Джесика. Ако помогнехме да се отърве от Джеймс и това да изглежда така, сякаш го е сторил синът му, тогава аз щях да поема управлението на „Кинг Корп“. Можех да сключа сделка с профсъюза, да използвам техните хора и предприемачи, за да построя „Гардън Стейт Сентър“.

Те щяха да си получат парите, аз — властта да управлявам събитията, а двамата с Джесика — да вземем комисионата си. В брой. Съгласихме се да го направим, а когато сключиш сделка с този синдикат, връщане назад няма. Въпросът бе или моят живот, или този на Джеймс. Когато стигнах до това заключение и то все още не ми бе достатъчно, се замислих за Тийг — моя невръстен син. Помислих за лъскавия му бял ковчег с размерите на малка кутия за инструменти, и просто го направих. Забих ножа и едновременно с това задуших яростта му с пухената възглавница.

Джеймс Кинг се мяташе под моята тежест, но това продължи само половин минута и аз се изненадах. Предполагам, че очаквах повече от един мъж, който бе променял живота на толкова много хора така, сякаш мести шахматни фигури. Дръпнах бавно възглавницата. Ножът с костената дръжка бе забит до ефеса си и тъмночервеното петно вече се разпростираше извън пижамата, върху чаршафите.

3

Казах, че Скот ме бе научил да ловувам, но при излетите ни с баща му именно Джеймс ме научи да убивам. Две седмици преди да умре, излязохме с един банкер — Барт Суинсън. Обикновено не участвах във финансовите аспекти на бизнеса, но Барт бе голям фен на колежанския футбол, който помнеше моите славни дни в Сиракюз. Джеймс бе решил, че няма да е лошо и аз да присъствам.

Утринната светлина бе слаба, но виждах облачетата от дъха на Джеймс във влажния, сутрешен въздух. Джеймс се прицели. Знаех, че търси с червената точка на лазерния си прицел мястото, където аортата се свърза със сърцето. Това бе перфектният изстрел.

Той пое дълбоко дъх и погали спусъка. Трофеят бе негов, ако поискаше, но вместо това той отпусна пръста и само леко сръга банкера в ребрата. Барт пое рязко дъх и завъртя своя „Рюгер“ калибър 300 в широка дъга и това сепна елена. Прехапах бузата си отвътре и примигнах при трясъка на изстрела. Еленът се строполи, но сетне скочи и хукна.

— Не улучи — рече Джеймс.

— Не — възрази Суинсън. — Той падна.

— Не можа да го убиеш с един изстрел — казах аз.

Бяхме се пременили с нови камуфлажни якета, панталони и шапки от „Кабела“, седяхме на тапицирани столове подредени покрай южната страна на чакало от европейски тип. Каменна кула четири на четири метра, седем метра висока, с кедров покрив и пропанов отоплител. Кулата се намираше в средата на люцернова нива, обрамчена от двете си страни със залесени склонове. Беше още рано за лов на елени, но „Каскейд“ бе четирийсет хиляди декара резерват, ограден с висока ограда, която ни даваше възможност да действаме по други правила.

Спуснахме се по стъпалата на кулата и отидохме на мястото, където бе паднал еленът. Люцерната бе обагрена от струя яркочервена кръв. Джеймс коленичи и откъсна едно листенце. Вдигна го на ранната сутрешна светлина и го помириса.

— Изстрел в корема — рече той.

Аз свих устни и поклатих глава.

— Какво? — рече Барт.

— Лоша работа — отвърнах.

— А аз пък си мислех, че тези пушкала ги свалят на място — рече Барт, като повдигна своята никелирана карабина калибър 300.

— Трябва да го улучиш точно — каза Джеймс, потупа го по гърба и додаде: — Не се безпокой, ще го намерим.

— Сигурен ли си? — попита Барт.

Той беше от Ню Йорк сити и това бе първият му елен.

— Искаш ли да извикам Бъки? — попитах.

— Не — отговори ми Джеймс. — Той показва на онези морски биолози от Харвард програмата си за зарибяването. А те все не могат да разберат как го прави.

— Онзи, който е построил хижата ли? — попита Барт. — Дето се запознах с него снощи; онзи, който върти това място?

— Той е най-добрият ловец, когото познавам — каза Джеймс. — Ловувал е в Русия, Южна Америка, Африка. Няма по-добър.

— А аз си помислих, че е строител.

— Той е всичко — рекох и поех в посоката, в която бе избягал еленът, наведох се да си откъсна и аз стрък от люцерната.

Закатерихме се по склона на един хълм през гъста група фиданки, обрасли с къпинак. Преди да стигнем до хребета на Барт му се наложи да спре и да се строполи на четири крака, за да си поеме дъх. Пред нас се простираше поле, пресечено от масивните стълбове на електропроводи.

Джеймс излезе иззад дърветата, наведе се над банкера и го потупа по гърба. Слънцето още не се бе вдигнало високо, но небето бе синьо. По изражението на Джеймс разбрах, че иска да продължа, затова тръгнах по кървавите следи, но същевременно се вслушвах и в думите на Джеймс.

— Тейн има план — каза той на Барт. — Ще можем да доставим стоманата си до края на седмицата.

— Сключили сте сделка с профсъюзите? — рече Барт и се ококори.

— Не — отвърна Джеймс, — ще ги заобиколим, или по-скоро май ще ги прегазим. Тейн се е сдобил с няколко вертолета „Сикорски“. Ще пренесем стоманата по въздуха.

— Ами… това е…

— Страхотна новина, нали? — рекох и се спрях, за да могат да ме настигнат, след което продължих по следата.

— Слушай — каза Джеймс и потупа силно банкера по гърба, — имам чувството, че твоите хора са готови да предявят искове за просрочените кредити, които имаме. Знам, че не вярват, че подобен грамаден проект може да бъде осъществен. Но при тези обстоятелства ние вече ще бъдем в графата „строителството е започнато“. Това ще привлече новите ни наематели. Синът ми Скот вече е подписал договори с „Хоум Депо“, „Джей Си Пени“, „Лорд & Тейлър“, „Съркит сити“, „Костко“ и „Таргет“. Вериги, които досега никога не са присъствали заедно на едно място.

— Най-големият проект за всички времена — рекох. — Всеки банкер от Лондон до Сингапур ще се реди на опашка пред вратата ни да ни финансира.

Стигнахме до далечния край на полето и погледнахме надолу в сумрачното, залесено дефиле. Вдигнах ръка.

— Ш-ш-ш-т.

Залегнах, улових Барт за яката и го примъкнах зад един дебел дъб. Мирисът на глинеста почва и гниещи листа изпълни въздуха.

— Той е ей там — рече шепнешком Джеймс. — Вдигни пушката си.

Барт вдигна непохватно приклада към рамото си. Ръцете му трепереха.

— Къде? — изсъска; гледаше над оптичния си мерник.

Джеймс надникна иззад дървото.

— От тази страна на потока — прошепна. — До онзи голям черен пън.

Барт кимна и насочи пушката си.

— Свали първо предпазителя — рече Джеймс и с едно рязко движение го стори вместо него.

Барт пак кимна. Джеймс вдигна собствената си пушка и се прицели. Видях го да дръпва спусъка в мига, в който Барт стреля. Еленът рухна, досущ като патенце на панаирджийско стрелбище. Джеймс свали пушката си до тялото, а Барт подскочи, закрещя и ни запрегръща, заплющя с длани по нашите.

— Мамка му! — рече Барт. — Направих го.

Ту вървяхме, ту се плъзгахме надолу по склона на дерето. Джеймс извади ловния си нож и разпра корема на животното. Барт пребледня и се извърна.

— Добър удар — рече Джеймс. — Голям ден за теб, Барт. Първи трофей и голяма нова сделка с „Кинг Корп“.

— Сделка ли?

— Решихме да ти дадем възможност да я сключиш — каза Джеймс. — Ти си най-голямата ни банкова връзка.

Джеймс отряза гърлото на елена, изхвърли вътрешностите му на земята. Отряза къс от черния дроб и го подаде на Барт.

— Първи елен — рече той. — Ще трябва да изядеш черния дроб.

— Два милиарда долара със сто пункта на LIBOR-a — рекох, уловил кокалестото рамо на банкера през якето му. LIBOR е лихвеният процент, който лондонските банки определят за заеми помежду си. Сто пункта означава едва около един процент.

Барт отмести поглед от кървавочервеното месо към Джеймс и изобрази нещо като смях.

— Това не мога да го направя.

Джеймс сви рамене, размаха месото и рече:

— Тогава си вън от играта. Но с това трябва да се справиш.

— Така ли се прави? — рече Барт и примигна насреща му. — Наистина ли?

— Всички го правят.

Барт взе парчето от него, гризна и потръпна.

— Цялото — рекох и го потупах по гърба. — Хайде.

Барт го лапна и преглътна, задави се, но все пак го глътна. Джеймс и аз се разсмяхме.

— Хайде сега — рече Джеймс, — няма да получиш сделката, но си имаш елена. Главата му ще изглежда страхотно над камината ти.

Джеймс улови единия заден крак на елена. Аз хванах другия и започнахме да го влачим нагоре по склона; под краката ни пращяха съчки. Барт седеше безмълвен и ни гледаше.

— Можем да сключим сделка — рече той и се запрепъва нагоре да ни стигне, като се улавяше за дънерите на младите дръвчета.

— Не, ти си извън играта — рече Джеймс и погледна назад.

Стигнахме до хребета, задъхани тежко. Джеймс погледна над полето към оранжевото зарево от изток и пое дълбоко дъх.

— Знаеш ли какво най-много обичам? — рече Джеймс и побутна с крак трупа на животното. — Момчетата на Бъки ще го очистят, ще го разфасоват както си знаят в магазина и след седмица ще се появи на масата, заедно с бутилка бордо.

— И защо съм извън играта? — попита Барт.

Джеймс погледна отново към небето, след това към Барт и рече:

— Защото аз ти дадох шанс, а ти не го поиска. Швейцарската банка ще го поеме и ще бъде доволна.

Джеймс разтърси ръката на Барт.

— Поздравления — рече той. — Бъки ще дойде да те вземе. Кажи му дали искаш главата да бъде препарирана. Той разполага със страхотен препаратор.

Джеймс се обърна и тръгна през полето, отдалечавайки се от нас.

— Джеймс — рече Барт с повишен тон. — Не мога да приема сто пункта над LIBOR-a. Никой не може. Виж, може би на двеста и петдесет ще се съглася.

Джеймс продължи да върви.

— Това е най-големият проект за търговски център в света — рекох. — Намира се на трийсет минути път от Ню Йорк сити и е наш. Ще стане.

— Вие, момчета, сте се разпрострели твърде много — рече Барт, с глас като звънче, насочен към гърба на Джеймс. — Всички го знаят много добре. Този проект се влачи вече три години. Заложили сте всички свои проекти. Включително и този резерват. Дължите и на други банки. Ако всички си поискат плащанията, „Кинг Корп“ може да потъне. Не можете да искате сто пункта над LIBOR-a при тази ситуация.

— Ще разберем това, когато се върнем в хижата — рекох аз.

— Джеймс, сделките просто не се сключват по този начин — извика Барт подире му.

— Когато той капитализира тази сделка — рекох тихо, но гласът ми се носеше ясен в утринната тишина, — всички останали наши проекти ще капнат като презрели круши. Щом си извън играта, знаеш какво ще стори той с теб. През следващите шест месеца ще рефинансира всеки проект, в който банката ти участва, и премията ти ще е толкова, колкото взема на месец мияч на чинии.

— Сто пункта е лудост, Джеймс — извика Барт. — Ще се превърна в посмешище.

Джеймс вече бе прекосил полето и изчезна в гората.

И изведнъж Барт хукна подире му. Аз се затичах, кикотейки се. Съчките под краката му пукаха, докато преследваше Джеймс в залесеното дере.

Когато го настигна, рече:

— Господи, как ли ще изглеждам в очите на другите?

— Като човек, който е изпреварил всички да направи удара — отвърна усмихнат Джеймс, който стигна върха на хълма и протегна ръка. — Сега изчакай Бъки за елена, а после ще се видим. Хайде, Тейн.

— Но няма да се обаждаш на UBS, нали?

— Нали сключихме сделка?

Барт кимна.

Джеймс пое през гората с темпо, от което се задъхах, вървеше с едра крачка, докато не стигнахме до моста. Отвъд водата, издигаща се от мъглата, хижата приличаше на заспал великан.

— Погледни хубаво — рече Джеймс. Сложи ръка върху рамото ми и го стисна леко. — Семейството. В крайна сметка нали именно за това става дума.

4

— А какво ще кажеш за своето семейство? — пита психаря с глас твърде тих за такъв едър човек.

— От „сините якички“. Татко беше от типа „Ей сега ще ти нашаря задника с колана“, докато не почина по-големият ми брат. Шофирал пиян с приятели. След това косата на моя старец побеля. И почти не говореше.

Мама също се скапа. Просто си седеше в своя стар люлеещ се стол „Ла — Зет — Бой“, вперила поглед в телевизора или в някой любовен роман. Ядяхме повечето консерви, или изобщо не ядяхме.

— Трудно е за всеки от нас да мисли за родителите си, просто като за хора — произнася той.

— Спомням си, когато спечелих стипендия в Сиракюз да играя футбол — казах. — Дадоха ми малко джобни пари — университетът, имам предвид — и купих на мама един от онези люлеещи се столове, които правят масаж. Толкова молеше татко да й купи такъв. Но тя никога не седна в него. Само трупаше отгоре му книгите си на купчинки.

— Спомена стипендията — казва той с приглушен глас. — Това по мое време бе голяма работа.

Изкривявам устни, кимам и отвръщам:

— Бях класиран във втория отбор на Америка като полузащитник, „Великаните“ ме избраха шести по ред. Американската мечта. Точно така. След четири дни на подготвителния лагер си разкъсах мускулите около ябълката на рамото. И това беше. Голяма работа.

— И се почувства… как?

— Като човек, който е изгубил мача.

— Но си стигнал далеч по-напред от много хора.

— Да, след като срещнах Джесика. Строителният бизнес бе за нея като шахмата. Можеше да ти покаже как да местиш фигурите и изведнъж се оказва, че си скочил троен скок. Не с макиавелистка тактика, а просто с малко маневри, които променят баланса.

Всички я обичаха. Банкерите. Наемателите. Притежаваше онзи небрежен стил — да гледа хората в очите, да изслушва историите им, да се смее на шегите им, а тя наистина се смееше искрено, да се забавлява, всички я харесваха, а покрай нея — и мен. Всеки път, когато трябваше да се сключи голяма сделка, ако съумеех да изведа съответния мъж и жена му с мен и Джесика, успехът беше в кърпа вързан.

Тя бе в основата на нещата, във фирмената политика, в сделките, заедно обмисляхме стратегията как да вървим напред. И много я биваше в тая работа. Това не приличаше на стратегията на някаква кампания. Не ми натякваше. Бяхме партньори и винаги ме караше да се чувствам така, сякаш съм в челото, че съм намерил в крайна сметка начина да изкача върха, а тя е там, само да ми носи манерката с вода.

— Една съпруга може да е от голяма полза — казва той.

— Мисля, че желаеше да се справям добре заради детството си — въздишам. — Баща й починал и ги оставил със сума дългове, изгубили къщата си и живеели под наем във фургона за работниците в една млечна ферма. Току до обора. Тя, майка й и по-големият й брат работели за онзи старик, който все се опитвал да й бръкне в гащите. Плащал им мизерно. Изяли са сума сандвичи с кетчуп, носели по три ката дрехи, за да им е топло през зимата.

Но се измъкнала — продължавам. — Първо стипендия в университета, после — аз.

— В университета ли се запознахте? — вдига вежди той.

— Не, аз вече работех за Джеймс, а тя следваше в колежа „Хънтър“ в Ню Йорк. Бях там по работа, свърших каквото трябваше и се разходих в Сентръл парк. Беше един от онези топли пролетни дни. Вървях по „Литературната алея“, където се издигат онези американските брястове, ходил ли си там?

Той клати отрицателно глава и казва:

— Преди няколко години водих децата в зоологическата градина в парка. При пингвините.

— Да. Та тя си седеше там до статуята на Шекспир и четеше по биология. На отгърнатата страница имаше картинка на бръмбар със стърчащо от черупката му отвратително растение.

Чувал ли си за нематодите? Това са някакви бързо развиващи се червеи, които нахлуват в мозъка на бръмбара и го завладяват. Бръмбарът изпълзява до върха на дървото, над джунглата, червеят го убива и разпръсква спорите си чрез вятъра.

Психарят прави неприятна физиономия.

— И аз си рекох: човече, това момиче е прекалено хубаво, за да е толкова умно. Лъскава черна коса. Малко, чипо носле. Големи кафяви очи. От онези, които сякаш надзъртат в душата ти. Хората винаги я смятаха за по-млада, отколкото беше.

Облечена бе в пола с цвят каки и черна блузка. Много хубава. В крайна сметка се озовахме в едно от онези кафенета на открито на авеню „Кълъмбъс“. Тогава излизаше с някакво богато гадже. Но животът си знае своето, нали?

— След което двамата създадохте семейство — довършва той.

— Разбито семейство — отвръщам.

Той повдига вежди и изчаква.

— Най-лошото, което може да са случи — казвам и се взирам в тъмните му очи, иска ми се да почувства поне частица от агонията ми. Усещам как зъбчатките в мозъка ми приплъзват, как всичко се върти, загрява се, вдига се дим. И как се намирам в задънена улица.

— Имахме дете, момченце — казвам. — То умря.

Поклащам глава и я оставям да клюмне върху гърдите.

— Когато разбрахме, че е бременна, боядисахме стаята му — ние двамата, пийвахме си винце и се пръскахме с боя. Смеехме се до плач. Изписахме онези красиви зелени планини и нощното небе с изгряваща луна. И целият таван — обсипан със звезди…

Пак клатя глава и замлъквам.

— Искаш ли да ми кажеш какво се случи?

— Не — отвръщам с глас по-силен, отколкото бих искал.

Той седи чака.

— След като бяхме известно време заедно, тя дойде да живее при мен във вътрешността на щата — продължих. — Правеше всичко за мен. Готвеше. Разтриваше гърба ми. Пускаше ме да излизам с приятелчетата ми. Никога не мрънкаше и не опяваше като разни други съпруги. Бях луд по нея. За нея бих…

— Какво?

— Щях да кажа: „Заради нея бих убил човек“ — отвръщам с глупава усмивка, клатейки глава.

— И си го направил — поглежда ме той.

— Не, виновен беше профсъюзът.

— Как така?

5

Гледах как единият от трите големи вертолета „Сикорски“ се издига в облак прах, витлата му плющяха във въздуха. Под търбуха му висеше сноп стоманени греди. Издигна се бавно над високата ограда и се наклони към горите отвъд нея. В далечния край на строителната площадка открихме изоставена фабрика с железопътна линия — отклонение от главната линия, където можехме да откараме и да складираме стоманените конструкции.

От другата страна на площадката, току до междущатската магистрала, профсъюзът бе издигнал стачен пост, който не допускаше камионите да преминават. Профсъюзът искаше откуп. В брой. Много пари. Както и „Кинг Корп“ да наема работници — членове на синдиката с високи заплати. Хора, на които да се плаща, понякога без дори да се мярнат на работа. Джеймс никога не играеше тази игра, защото ако успееш да победиш профсъюза, да заобиколиш стачните му постове, можеш да прибереш милионите, които той обикновено прибира в собствените си джобове.

Трябваше да превозим стоманените конструкции на площадката, за да започнем строителството — големи греди, високи колкото телеграфни стълбове. Когато стоманата е на място, проектът се смята за започнат. Можеш да получиш финансиране. Парите от банките потичат.

Бен Еванс, моят съквартирант от колежа, както и съотборник и най-добър приятел, тази сутрин спря пред стачния пост с конвой от трийсет камиона, натоварени със стоманени конструкции. Това бе маневра за заблуда, докато истинският товар се пренасяше по въздуха от противоположната посока. И двамата участвахме като партньори в проекта, тъй че преодоляването на профсъюза щеше да напълни и нашите джобове.

Към десет сутринта двама мъже в един буик спряха пред портала на старата фабрика, но ние бяхме се осигурили с двама щатски полицаи, които седяха там в патрулката си. В единайсет полицаите пропуснаха Майло Питърман да влезе. Майло беше партньор на „Кинг Корп“. В проекта „Гардън стейт“. Джеймс го бе привлякъл, защото познаваше всички в Северно Ню Джърси. Човек с връзки. Не мафиотски, а легитимни, политически връзки. Човек, който можеше да получи всички разрешителни, които са ви необходими да започнете такъв голям строеж.

Изглеждаше немарливо облечен дори с костюм, с оредяваща мазна коса, големи тъмни очила с пластмасови рамки и корем, който изпъваше бялата му риза и издуваше тъмното сако. Майло изскочи от беемвето си и закрачи към мен, притиснал с длан калпачето коса върху темето си, за да не го отвее боботещият над него „Сикорски“.

— Какво, по дяволите, правиш? — рече той.

Челото му бе сбърчено, а черните му вежди образуваха едно остро V.

— Превозвам стоманата — отвърнах и се запитах защо реагираше тъй бурно.

— А защо аз не знаех, по дяволите? — рече той и от устните му се разхвърчаха слюнки.

— Джеймс каза да не те безпокоим — отвърнах. — Че си имал и без друго достатъчно работа.

Майло сви юмруци, завъртя се насам-натам, погледна купчината стоманени греди, железопътната линия, един от вертолетите, който екип от работници със защитни каски тъкмо товареха с нов сноп железа.

— Горко ми — рече Майло и когато се обърна към мен, видях, че лицето му е посърнало. Гледаше сякаш през мен, а очите му бяха влажни.

— Горко ми — повтори той, този път с жалостив писък.

Изгледах го как залита към колата си и се качва в нея. Потегли бързо, изпод гумите изхвърчаха камъчета, вдигна малък облак прах. Свих рамене и се заех отново с работата си.

Около четири часа се качих в своя ескалейд и отидох до главния вход на строителната площадка. Единственото, което бе останало от стачния пост, бяха три ръждиви варела край пътя. Двата бяха препълнени с боклук. В третия още тлееше огънят, накладен от профсъюзните членове, долових вонята на горяща пластмаса, когато свалих прозорчето си, за да кажа на охраната да отвори вратите. Площадката с площ около осемстотин декара бе оградена с триметрова телена ограда с бодлива тел отгоре.

Бен беше вътре, обут с дънки, нахлупил каска.

Видя ме и разтвори ръце. Прегърнахме се, смеехме се и се тупахме по гърбовете.

— Да беше видял лицето на Джони — каза Бен. Мършавите му бузи бяха зачервени под четвъртите очила. Очите му бяха сини като мъниста. — Мислех си, че ще му се спука някоя вена на шията.

— Де такъв късмет.

— Почти свършихме — рече той и повиши тон, за да надвика празния вертолет, който се издигаше, за да отиде за последния товар.

— Точно избрано време — рекох. — Погледни.

Плътни тъмни облаци се носеха откъм запад. Студеният вятър вдигаше прахоляк и дребни камъчета.

Докато инвентаризирахме стоманените греди, слънцето се скри зад облаците и небето потъмня. Заваля, но изчакахме екипите ни да си свършат работата, преди да се качим в моята кола и да поемем към портите. Пазачът подаде глава от будката, опулен, и започна да кърши ръце, сякаш ги миеше. Замаха ни като обезумял да спрем и дойде до ескалейда, като преминахме.

— Тук едни хора питаха за вас — рече той. — Реших, че трябва да знаете. Един от тях рече следното: че сте имали деца и прочее, това не ми влиза в работата, но те просто стояха и ми се хилеха, а после се качиха в онзи черен събърбън и отпрашиха.

Казах му да не се безпокои, благодарих му и вдигнах прозорчето. Първият гръм отекна в небесата.

— Какво искаш да направим? — попитах Бен.

— Какво можем да направим?

— Аха — рекох и вдигнах крак от спирачката. — Това е тяхната тактика на сплашване, досущ като онези бейзболни батъри.

— Дано да е така — каза Бен.

Гледаше право напред към мокрото сиво шосе, беше разтревожен. И имаше основание да бъде.

6

Имах чувството, че бягам от нещо, сякаш бях направил някоя тийнейджърска лудория. Поехме по пътя към магистрала 17, криволичехме през планините Катскилс на път за дома. Проблясваха светкавици и човек можеше да види как влагата се издига от дърветата. По радиото предаваха новини, но трополенето на дъжда върху предното стъкло бе толкова силно, че се наложи да усиля звука.

Имаше топновина от Монтичело. Мъж на име Майло Питърман бил намерен застрелян с три куршума в главата. Полицията смятала, че е убийство, свързано с мафията.

— Спри — рече Бен и сграбчи дръжката на вратата; лицето му бе пребледняло.

Отбих встрани от пътя и спрях. Бен се наведе навън и повърна. След това затвори вратата и избърса устни с ръкава си. Беше се измокрил до кости. Правата му руса коса бе прилепнала към бузите, бретонът му докосваше четвъртитите очила. Продължи да гледа право напред и с тих глас ми каза да потеглям.

Погледнах в огледалото за обратно виждане, стиснах волана и се върнах върху лъскавия от дъжда път. Майло имаше рибарска хижа в Монтичело. Една вечер пече на скара сандвичи за мен и Бен на верандата, която гледаше към поток с пъстърви. Единственото, което имаше за пиене, бяха уайн-куулърс[3].

Продължихме пътя си в мълчание, докато повече не можех да издържам и рекох:

— Последният път, когато те видях толкова мокър, бе по нова година в Палм Бийч.

Репликата ми го накара да се усмихне. Бяхме и съквартиранти, и съотборници във футболния отбор. Семейството на Бен имаше къща в Палм Бийч. Никога не бях пътувал по на юг от Бингамтън и той ме заведе там през ваканцията ни в първи курс.

— Онези жени бяха толкоз тъжна работа — рече той, имайки предвид вечерта, когато затворихме местния бар, като и двамата бяхме яко подпийнали и хормоните ни работеха здравата.

— Не бяха грозотии.

— Като за в три часът след полунощ — рече той. — Сигурно минаваха четирийсетте.

Отидохме с тях в къщата, голяма сграда до самия плаж. Бях с едната от тях в голямата спалня, когато чух Бен да пада в басейна. Беше толкова пиян, че буквално скочих от балкона в басейна, за да го спася.

Подхилвахме се двамата, докато споменът не избледня.

— Майло — рече Бен и поклати глава. — Мамка му!

— Никога не се доверявай на човек, който пие уайн куулърс.

— Не е смешно.

— Не съм казал, че е.

— Сигурно е имал някакво тайно вземане-даване с профсъюза — рече Бен. — Да, вярно, издейства разрешителните, но мога да се обзаложа, че тъкмо той е помагал на профсъюза да е с две крачки пред нас. Знаеха за всяка наша стъпка. Отне ни цяла година да подготвим площадката.

— Той се появи днес при фабриката — рекох и хвърлих един поглед към Бен.

— Защо, по дяволите, не ми каза?

— Изобщо не мислех, че е важно. Беше странно. Беше разтревожен, но знаех, че е старо куче. Мислех си, че е ядосан, просто защото обичаше да държи всичко под контрол.

— Точно това имах предвид — каза Бен. — Ние не му казахме за вертолетите.

— Значи когато прекарахме днес стоманата над главите им, те са решили, че Майло е играел двойна игра.

— Честно казано — рече Бен, — не давам и пет пари за Майло, за президентския му ролекс и за мазната му коса. Онова, което ме интересува, е, че са се появили и са споменали за децата ни. Боже мой!

— Твоите деца са в Пало Алто — казах и веднага съжалих за думите си. Жената на Бен ги бе отвела със себе си преди година.

— Що за човек е този, дето ще замесва деца? — попита той.

— Някой, който иска да те сплаши — отвърнах по-храбро, отколкото се чувствах.

Помислих си за Томи и Джесика у дома. Кракът ми натисна малко по-силно педала за газта.

— Онзи Джони — рече Бен, — наричат го шеф, но той не е управлява целия профсъюз, нали?

— Ковчежник е на пенсионния фонд, или нещо подобно — отвърнах. — Джеймс смята, че бил доста високо в йерархията на фамилията Буфалино.

— Да, Джеймс каза също да не се тревожим — рече Бен.

Точно тогава забелязах светлините на фаровете, които приближаваха зад нас. Увеличих още скоростта, като непрекъснато гледах в огледалцето.

— Какво правиш? — попита Бен. Обърна се назад. — Мамка му!

Светлините продължаваха да приближават. Червената стрелка на скоростомера мина осемдесет мили, ръцете ми се изпотиха върху волана. Поради проливния дъжд не виждах почти нищо напред. Светлините бяха близо. Черен събърбън. Очертанията на две глави зад предното стъкло. Помислих си за Майло. Мъртъв.

Налетяха право върху нас и ни блъснаха отзад. Сърцето ми сякаш щеше да изскочи от гърдите, стиснах волана толкова силно, че не чувствах ръцете си.

Не знам колкото пъти се преобръщахме. Това ми се губи. Но чух трясъка от удара и усетих как въздушната възглавница се наду в лицето ми. Бях с главата надолу и усетих топла струйка кръв да се стича по бузата ми към челото. И двамата кашляхме от талка, с който са посипани въздушните възглавници.

Вонята на гореща гума и бензин проникваше навсякъде и се боях, че ще повърна и ще се задуша, както съм увиснал с главата надолу. Някъде над нас чух да се затръшва врата на кола. Видях светлините на фарове и можах да зърна очертанията на стръмен склон, който водеше към пътя. Не видях кой, но някой шляпаше през локвите и идваше към нас.

Лъчът на електрическо фенерче подскачаше около нас. Замръзнах на място, стиснал здраво уста. Бурята вилнееше и блъскаше дъното на автомобила ми, а гръмотевиците отекваха от хълмовете. Лъчът бе насочен към мен и аз потръпнах от силата му. Измъкнах ръка изпод въздушната възглавница и заслоних очи.

Онзи, който държеше фенерчето, стискаше в другата си ръка пистолет.

7

— Не бяха мъжете, които ни изблъскаха от пътя — казвам. — Те трябва да са продължили. Бяха онези вещици от ФБР.

— Вещици ли? — пита психарят.

— Това ми е навик, останал от Джесика. Пред нея не можеш да кажеш „кучки“.

— Човек би нарекъл някоя неприятна жена кучка — казва той и свива дебелите си устни. — Но вещици… Това е нещо повече.

— Ами такива си бяха. Като участнички в цялата игра.

— Какво? Заговор ли?

— Не знам. Може би — съдба — отвръщам. — Вярваш ли в съдбата? Все едно е сценарий, а ние просто си четем репликите.

Той свежда поглед към ръцете си.

Без да вдига глава, казва:

— Смяташ ли, че знаеш какви са били репликите им?

— Разбира се. Огледай се.

Оглеждам празната стая. Флуоресцентни крушки светят ослепително. Една от тях примигва като умиращо насекомо. Стените са измазани със синя боя, прекалено синя — цвят, който никой не харесва.

— Тук човек има възможност да мисли доста — казвам.

— Разкажи ми за тях, за вещиците.

— Те са ни следили — казвам. — Мен и Бен. След случилото се с Майло, мисля, че са решили, че или ще бъдем следващите жертви, или следващите нападатели. И в двата случая бяхме близко до екшъна и те също са искали да бъдат наблизо.

* * *

Седях на задната седалка на колата заедно с Бен. Откараха ни до едно крайпътно ресторантче в малко градче на име Роскоу. И двамата бяхме мокри. Аз бях окървавен от раната на врата си.

Едната бе червенокоса. С бледа кожа. Без грим. Със зелени очи обаче, с онзи дълбок смарагдов цвят, доста хубави. Другата имаше ситно накъдрена сива коса, опъната назад толкова силно, колкото е възможно, стегната на малка конска опашка — досущ като опашката на катерица. Беше жилава и мускулеста като мъж. Имаше сиви очи и макар кожата й да имаше жълтеникав оттенък, човек можеше да види, че бе прекалено млада, за да е тъй побеляла косата й. Млада или не, имаше ядосаното изражение на жена, която е понесла някои тежки удари и може би поради това косата й бе побеляла.

Сепаретата бяха празни. Отдавна бе минал часът за вечеря. Единственият признак за живот бе изрусената сервитьорка с бяла престилка, която се опули като ни видя.

— Добре ли сте, бе хора? — попита сервитьорката и протегна врат, за да види раната ми, после докосна ръката ми.

— Само сме мокри и мръсни — каза накъдрената агентка и показа значката си. — Имате ли тук телефон, който мога да ползвам.

— Тук е единственото място на света, където клетъчните ви телефони не могат да работят — рече сервитьорката с известна гордост.

Посочи с ръка към задната част на заведението. Бен каза, че ще повика кола и я последва. Забелязах, че червенокосата е опръскана с кал, мокрите й дрехи прилепваха към тялото й. Отмахна кичур права червена коса от очите си и се представи като агент Лий. Седнахме в едно сепаре. Навън бурята продължаваше да вилнее. Светкавици. Гръмотевици. Плющящ дъжд.

Другата с накъдрената сива коса се върна, седна, изпухтя и рече:

— Пътните полицаи ще дойдат след четирийсет минути.

Сервитьорката наля кафе в чашите пред нас, огледа прогизналите ни и изпокъсани дрехи. Агент Лий ме попита дали искам нещо и аз поръчах кафе.

Бен се върна и каза:

— Поръчах лимузина. Казаха, че ще дойде до трийсет минути.

— По-бързо от пътната полиция — рече агентката с къдравата коса. — Бива си ги, няма що.

Агент Лий каза:

— Агент Руукс и аз сме от специалния отряд за борба с организираната престъпност. Мислим, че можем да ви помогнем. По-рано днес се занимавахме с Майло Питърман.

— Чухме по новините, че бил убит — рекох, взех една лъжичка и я завъртях между пръстите си.

— Майло е бил забелязан с Джони Г. в стриптийз клуб в Нюарк — рече агент Лий. — Тези хора не убиват просто някого и след това се оттеглят, в проект като вашия има твърде много пари. Ще се опитат да влязат във връзка с един от вас. Да ви изхвърлят по този начин от пътя е своего рода визитна картичка.

— Добре дошли в нашия квартал — каза агент Руукс.

— Те едва не ни убиха — рече Бен.

Агент Лий го изгледа безмълвно, след това каза:

— Бихме искали вие двамата да ни съобщите, ако се опитат да влязат във връзка с вас. Особено Джони Г.

— Стори ми се, че казахте, че вие искате да ни помогнете — подметнах.

— Можем да си помогнем взаимно — отвърна агент Лий.

— Трябва да говорите с Джеймс Кинг — рекох и глътнах малко кафе.

— Четох онази статия за Джеймс Кинг в „Ню Йорк таймс“ — каза тихо агент Лий. Плъзна две свои визитки по масата към нас. — За онази свобода, която дава на висшите си служители. Предполагам, че тъкмо вие сте хората, с които би трябвало да говорим.

— Ако някой друг, освен Джеймс може да говори, това ще е навярно Скот, синът му — рекох. — Може би трябва да се срещнете с него.

Агент Лий сви рамене, но продължи да ме гледа.

— Наречете го предчувствие. Но ние можем да ви помогнем, господин Коудър. Наблюдаваме Джон Гарет цяла година.

— Но това не помогна на Майло, нали? — рекох.

— Може би е бил част от проблема — намеси се агент Руукс. — Никога ли не сте чували, че човек трябва да се учи от грешките на другите? Вие ни помагате и ние ви помагаме. Току-що измъкнахме задника ви от горящата развалина, тъй че сте ни задължени, нали?

— Как да помогнем? — попита Бен, гледаше остро иззад стъклата на очилата си с телена рамка.

— Ние наричаме хора като вас „сътрудничещи свидетели“ — каза агент Лий.

Изсумтях.

— С подслушване? — попита Бен.

Агент Лий склони глава на една страна.

— Ние сме бизнесмени — рекох и се изправих. — Почтени бизнесмени. Майло не беше. Ето ви я сделката: вие си вършете работата, ние ще вършим нашата.

Агент Лий се прокашля, а агент Руукс каза:

— Не бяхте чак толкова почтени, когато приписахте онзи мерцедес кабриолет, който жена ви шофира, към бизнесразходите на компанията, нали?

Постарах се да запазя каменно изражение.

— Жена ми работи за корпорацията — рекох. — Можете да говорите със счетоводителя ми.

— Счетоводителят ли ви осигури онзи басейн? — попита агент Руукс с дяволите усмивка. — Онзи, облицованият с гранит, включително и стъпалата?

— Платил съм за него — отвърнах, преглъщайки малко жлъч.

— Попълнили сте чек за десет хиляди долара — каза Руукс и оголи зъби, жълтеещи също като кожата й. — А басейнът по поръчка струва сто и петдесет хиляди. Странно, нали? И същата компания, построила басейна, е получила поръчка за строителството на хотела на „Кинг Корп“ в Торонто.

Стомахът ми се сви, усетих погледа на Бен към мен. Джесика ме преследваше за този басейн и когато получих възможността да дам бетонджийската работа по хотела на която фирма си поискам, не можах да устоя на огромната отстъпка, която една от тях ми предложи за собствения ми басейн.

— Да не би да сме арестувани, или нещо такова? — попитах и мушнах ръце в джобовете си.

— Успокойте се, господин Коудър — каза агент Лий и се спогледа с партньорката си.

— Още не сте — рече Руукс и ми се ухили, пренебрегвайки погледа на Лий.

Погледнах едната, после — другата, и се усмихнах:

— Измокрени сте.

— От щатската полиция ще изискат показанията ви — каза агент Лий.

— Кажете им да се свържат с адвоката ми — отвърнах.

Бен се измъкна от сепарето без да ги поглежда, което повдигна духа ми. А след това с периферното си зрение зърнах, че поглежда към мен, след което взе една от визитките от масата и я мушна в джоба си. Никога не бях предполагал, че Бен може да постъпи така с мен и това ме нарани дълбоко, дълбоко.

8

— Защо? — пита психарят.

— Двамата бяхме като братя — казвам. — Пак въпросът за любовта и омразата. Онези вещици се бяха заели да ме пипнат. Той го знаеше. Чу ги. Е, бях оставил онези да ми построят евтино басейна, но това причина ли е да се обърнеш срещу приятел? Защото съм искал да имам хубави неща.

— Защото ти си ги искал, или тя? — пита той.

— Разбира се, че тя искаше хубави неща — отвръщам. — Всяка жена иска хубави неща. Представи си да си израсъл в онази смрад на кравешки фъшкии, с мухите които летят пред лицето ти в летните вечери; е, тогава ще желаеш хубавото още по-силно.

— А ти? Ти също си го искал, нали?

— Че кой не иска? Имахме си планове за една къща с двайсет хиляди квадратни фута площ, току до онази, която вече притежавахме. Десет акра парцел до езерото. Що ме гледаш така?

Той свива рамене и казва:

— Говориш с човек, който е израснал в къща с една баня за седем души.

— Е, докторе — казвам, — не би искал да се върнеш към единствената баня, както и аз. Колкото повече имаш, толкова повече искаш.

Просто така стоят нещата. За мен. За нея. За теб. Пет години преди да се случи всичко това участвах като партньор в четири други проекта на „Кинг Корп“, освен „Гардън стейт“. Имах ценни книжа на стойност три-четири милиона долара. Проблемът ми се появи, когато фондовият пазар влезе в състояние „свободно падане“ през 2000-та година. Бях се нагълтал здраво и…

Да, в края на деветдесетте печелех добре, но след това тръгнах надолу. Яко. Колкото по-зле ставаше пазарът, толкова повече купувах. След това почнах да купувам само маржа.

— Също като да удвоиш залога си на блекджек — казва той и кима.

Ръцете ми се потят, затова ги пъхвам между стола и краката си.

— Аха.

— Но късметът ти се промени.

— Не, стигнах до дъното, но ме измъкнаха.

— Кой?

— Джеймс.

Чакам клепачите му да се повдигнат. Това не става и казвам:

— Не ми се виждаш изненадан.

— Много пъти — казва той, кимайки, — хората, с които имаме най-големи проблеми, са онези, които са ни спасили задника. Той ли ти даде парите?

— При известни условия. Бързо изплащане. На практика той изкупи дяловете ми в проектите. Оказа се страхотна сделка за него. Утрои парите си. Като че му трябваха. Когато всичко бе уговорено и направено, имуществото ми бе равно на нула. Имах три вноски за изплащане на колата, къща за три милиона с огромна ипотека, шестцифрена сметка в „Америкън експрес“ и жена, която нямаше търпение да си построи замък.

„Гардън стейт сентър“ бе светлината в края на тунела. Най-големият търговски център на света. Петдесет кинотеатъра. Дванайсет универсални магазина. Седемстотин други магазини. Два хотела. По-голям от „Мол ъв Америка“. Бен и аз бяхме партньори в строителството. С по два процента всеки. Печалбата от финансирането щеше да бъде двеста милиона и отгоре. Четири милиона — в джоба ти. Без данъци.

Но това беше нищо в сравнение с онова, което хората печелеха при Джеймс. Като Майло например. Неговият дял от печалбата щеше да бъде около двайсет милиона.

— Но всичко си има цена — казва той.

— Аха — отвръщам. — Джеймс само щракна с пръсти и ние веднага захапахме. Ако имаш да правиш сделки, не те интересуват юбилейни вечери или футболни мачове, или Коледи, или пък ако трябва да съкратиш отпуска си.

Дори не мога да изброя всички онези мачове, които пропуснах. Концертите. Празненствата за рождени дни. Ала все пак бях по-добре от Бен. Това му е хубавото да имаш жена, която иска разни работи.

Неговата го мъчеше непрекъснато, с онези сандалки от „Бъркънсток“ и ниско изрязаните дънки. Хипарка. Следваше философия. Най-накрая забра двете деца и избяга в Пало Алто с някакъв преподавател по английска литература. За нея Бен винаги бе на второ място.

Всички ме хвалеха за това, че бях превозил стоманените конструкции по въздуха над стачния пост и бях прецакал профсъюза. Но всъщност идеята беше на Бен. Мисля си, че хората запомниха мен, защото моята снимка се появи във вестника с онези огромни вертолети „Сикорски“, аз бях човекът, който застана пред Джони П, когато той дойде да крещи и да блъска портите, зад които складирахме железата. Може би точно затова Бен взе визитката на агентката от ФБР, решил, че стига толкова, достатъчно време най-добрият му приятел е обирал каймака.

— Значи ти си получил признанието за развитието на проекта?

— Повечето хора така мислеха. Но не и онзи, който бе от значение.

— Имаш предвид Джеймс?

— Този свят е като аквариум с акули. Действаш и реагираш. Ядеш или биваш изяден. На това ме научи той и точно това направих.

— Дори ако това означава да отнемеш нечий живот?

— В известен смисъл.

— Джеймс никога не го е правил обаче — казва той, — да използва тактиката на профсъюзите. Убийствата.

— Не и с куршум в главата — отвръщам, — но той би унищожил всекиго. При него е или печелиш, или губиш. Няма друг път.

— Ами ако и двамата печелите?

— Точно това имах предвид. При Джеймс нямаше подобни положения. Това научих от него.

— И с теб ли?

— С всички — казвам. — Големи залози. Висок риск. Това е като в деня, в който разбихме стачния пост на профсъюза.

— Върни се пак към тази история — казва той. — Стигнахме дотам, че пътуваш към дома си, след като са те изхвърлили от пътя.

9

Когато се прибрах в Скейнителис, Джесика и Томи спяха. Проверих всички врати да се убедя, че са заключени, включих алармената инсталация, извадих ловната си пушка от килера и я пъхнах под леглото с кутия патрони с дребни сачми за птици. Когато се мушнах в леглото, Джесика изстена и се обърна на другата страна. Полежах дълго, вслушвах се. Не знам кога, но най-сетне съм заспал.

Знам, че едва бе съмнало, когато тя ме разтърси и ме събуди.

— Какво е това? — попита. — Какво се е случило?

Седнах в леглото и погледнах възглавницата, която бе изцапана с кръв.

— Порязах се на врата — отвърнах и посегнах да опипам раната.

Разказах й историята за стачния пост и за това как ни изхвърлиха от пътя. Казах й за Майло.

— Боже мой — рече тя.

Пропълзяхме тихо долу, да не събудим Томи, и тя свари каничка кафе. Седнахме край кухненската маса с изглед към езерото. Небето започна да пламти в червено откъм изток.

— И от ФБР бяха там — рекох. — Казаха, че профсъюзът се опитвал да ни сплаши.

Джесика кимна и каза:

— Трябва да наемете охрана за площадката.

— Имаме си хора там.

— Не става дума за ченгета в извънработно време — рече тя. — А за бодигардове. Кажи на Джеймс.

— Той цял живот се бори с тези хора — рекох. — Няма да се съгласи.

— Не бъди като баща си, Тейн — каза тя, извърна се от мен и се изправи. — Ще ти приготвя яйца за закуска.

— Какво общо има баща ми с всичко това? — попитах.

— Да не мислиш, че химическата компания го е уважавала? Плащали ли са му… колко? Десет, двайсет хиляди долара на година, да шляпа из онази отровна кал с лопата в ръце? — рече тя, отмахна с китката си кичур коса от очите, бузите й бяха пламнали. — Онези, които пренебрегват историята, са обречени да я повторят.

— Аз печеля по толкова на месец. Би трябвало да знаеш. Тъй бързо се развиват нещата.

— Нима не искаш синът ти да е облечен прилично? Та нали ти е само един — рече тя.

И двамата се смълчахме, мислехме за едно и също — за Тийг. Дори след изминалите десет години раната бе още тъй незараснала, че човек не можеше да поеме дъх без да потръпне.

— Нарича се пазарна стойност — добави тя бързо, за да избяга от темата, а аз я оставих да го направи. — Ти си онзи, който рискува живота си, а той е онзи, който печели милиарди.

— Аз съм партньор в тази работа — рекох с желанието да я поуспокоя, да се почувства по-добре. Продължавай напред. Това го бях научил от нея. Нямаше да имам тези дяволски участия, ако не го бях усвоил.

Клетъчният ми телефон иззвъня. Джеймс. Изслушах го, казах, че ще бъда там и затворих.

— Вика те, така ли? — рече тя, без да откъсва поглед от препечената филийка, която мажеше с масло.

— Ще се срещнем в „Каскейд“ — отвърнах, отидох до нея и обгърнах с ръце кръста й. — Ще има важно съобщение.

— Какво, например? — попита тя и остави ножа за маслото.

— Някой трябва да получи дела на Майно — отвърнах.

— Няма да е жена му, така ли?

Поклатих глава.

— Партньорството в „Кинг Корп“. Никога не влиза в сила, докато не започне финансирането. Майло се включи с две седмици по-рано от необходимото.

— Ти откара стоманата там — рече тя, обърна се към мен и обгърна с длани врата ми.

— Двайсет милиона — рекох. — Ще можеш да построиш къщата си.

Не можах да устоя. Вече две години тя работеше с архитекта по плановете. Три етажа. Мраморни колони. Още един басейн. Гараж за пет коли. Цели квадратни мили стъкло, за да се наслаждаваш на гледката. Щяха да са нужни огромни приходи, за да си го позволи човек. Погледът й се отклони от мен към празния парцел до самия стръмен бряг, който бе съседен на нашата задна морава.

— Ние ще можем.

— Съпругите са канени на вечеря. В седем. Ива ще бъде там. Тъй че…

Ива бе жената на Джеймс. Джесика улови рамото ми и рече:

— Знаех си, че ще успееш. През цялото време го знаех. Беше ти нужен само малък тласък.

— И аз бих искал да ти дам един малък тласък.

Положих длани върху тънкия й кръст. Тя ме погледна с палавата си усмивка и докосна бузата ми с опакото на ноктите си.

— Можеш — рече.

Погледнах часовника си. Знаех, че не е възможно. Бях свидетел как Джеймс лиши един четирийсет и две годишен юрист от дела му затова, че закъсня за един работен обяд. В „Кинг Корп“ бе немислимо да закъснееш.

— Довечера — казах.

— Няма да го пропусна.

Изтичах горе, обух панталон в цвят каки и карирана риза с яка, която да покрива раната на врата ми. Срещите в ловната хижа не бяха като да ходиш на работа в офисите ни в Сиракюз, където всички бяха с костюми и вратовръзки. Но с Джеймс човек никога не знае. Можеше да се озовеш в бизнеспреговори на рибарска лодка или на някое чакало за патици, досущ както в конферентната зала.

Изгълтах набързо закуската си, целунах силно Джесика, след това се качих в мерцедеса кабриолет и потеглих. Бен вече чакаше в заседателната зала в хижата. Беше се излегнал в едно кресло и зяпаше през прозореца блещукащата на слънцето вода с полупритворени очи.

— Шибана нощ, нали? — рекох, отгатвайки мислите му.

Той завъртя глава към мен и отвърна:

— Ти се справи добре.

— Мисля си, че и двамата бяхме твърде близо до съдбата на Майло.

Бяхме вперили погледи един в другиго, но Скот влезе и ни избави от неприятната ситуация.

Скот бе едър и як, със светлоруса коса, която бързо оредяваше. Имаше физиката на мечок, със сърце и издържливост на впрегатен кон, но същевременно можеше да се промъква в гората като истински индианец ирокез. Изправих се и плеснах ръката си в неговата, отговорих на силата му със собственото си менгеме. Прегърнахме се за миг и се потупахме по гърбовете. След това и Бен се изправи и стори същото. Тримата бяхме приятели от деня, в който се появихме в лагера на футболния отбор в първата ни година в колежа.

Тренирахме заедно, заедно се и веселяхме. През ваканциите. По време на лятната пауза. Нямаше седмица да не излезем някъде тримата. И така — през всичките четири години. Когато „Великаните“ ме избраха, си помислих, че никога повече нямаше да бъде същото.

Но след това си контузих рамото в тренировъчния лагер на „Великаните“. Искате ли да знаете какво значи да си депресиран? Беше пълен мрак. От отбора ми казаха да си събирам партакешите и аз отново се озовах в дома на родителите си, да се питам какво, по дяволите, да правя оттам нататък. И тогава на входната врата се появиха Скот и Бен. Заведоха ме в „Коулман“ и там се напихме, а Скот обяви, че ще работя за баща му. Нещата били уредени. Вече бе сторил същото и за Бен. Планът беше тримата да си заслужим нашивките, след което да изградим заедно наша собствена империя.

Докато ние бяхме при баща му, Скот отиде във Флорида и работи със стар съдружник на Джеймс в продължение на десет години, преди да се върне в „Кинг Кори“ и да се присъедини отново към стария отбор. И макар да не беше съвсем същото, както преди, макар дори никога да не се занимавахме с нещо странично, човек не може да преживее всичкото това, без да запази приятелите си.

— Важно съобщение, така ли? — рече Скот.

Той взе кутийка диетична кола от бюфета и я отвори. Седна и вдигна крака върху масичката по начин, по който само синът на Джеймс би могъл да го стори.

Спогледахме се с Бен, след което погледнахме към него.

— Това щяло да промени компанията завинаги — рече Скот, сръбна от кутийката и ни погледна над нея. — Така каза. Не се безпокойте. Говори се, че и тримата сме щели да бъдем доволни.

Погледнах го и се запитах как би могло да стане това.

— Къде е баща ми все пак? — попита той.

— А къде е моята берета?

Като чухме гласа — не толкова гласа, колкото тона му — и тримата подскочихме като момченца от църковния хор, уловени да пият от виното за причастие. А бяхме вече зрели мъже — и тримата.

10

— Каза, че баща ти бил от типа „Ще играе колана по задника ти“. И Джеймс ли те караше да се чувстваш така?

— Беше строг, но никога нямаше да ме цапне, или нещо такова.

— Не говоря за това. Имам предвид усещането на момченце от църковния хор, че те е карал да се чувстваш така.

Полагам длани върху ръба на очуканата дървена маса и се навеждам към него.

— Чуй това — казвам, — и тогава ми кажи как съм се чувствал.

* * *

Доволен бях, че гледаше към Скот, а не към мен. Джеймс бе висок около метър и осемдесет и не толкова як, колкото Скот, но бе солиден, с буйна бяла коса, дълга и пригладена назад от челото му. Не беше прегърбен й стоеше на прага на вратата с палаво пламъче в очите. Това проблясване можеше да означава, че е адски ядосан, или че просто се забавлява.

— Какво имаш предвид? — попита Скот.

— Мислех си да идем да постреляме малко по патиците — каза Джеймс. — Но някой е взел моята берета от гардероба ми.

Скот се изчерви и отвърна:

— Може би Бъки я е поставил погрешка в моя гардероб.

— Сигурно така е станало — рече Джеймс, — защото знам, че не би я взел и използвал, а после да не я върнеш на място. Ще трябва да говоря с Бък.

Разбира се, когато слязохме долу, Бъки бе в оръжейната и подреждаше пушки и кутии с патрони върху работната маса. Скот направи малък обход и се върна с лъскава дванайсеткалиброва надцевка. Беше украсена със спираловидни сребърни ленти, с гравирана върху тях сцена на лов на патици. Изглеждаше като излязла от някой музей; Скот избърса с ръкав засъхнала кал от приклада от орехово дърво.

— Да, там беше — рече той, сложи я върху масата пред баща си и погледна към Бъки.

— Бъки, би ли я поставил там, където й е мястото?

Бъки не беше просто ловен водач, макар да бе най-добрият егер, когото съм виждал. Беше нещо повече — човекът, който въртеше целия ловен резерват и надзираваше строителството на хижата. Мнението му се ценеше от другите, независимо от положението или образованието им. Виждал съм го да кара доктори на науките да се изчервяват, а могъщи магнати да си затварят засрамени устите. Нерядко Джеймс го викаше да присъства на съвещания на съдружниците, на които се обсъждаха сложни материи.

Той бе човекът, който всеки би искал да има близо до себе си, ако избухне ядрена война или нещо такова.

Бъки ще е онзи, който ще измисли начин за оцеляване. Имаше увиснали четинести мустаци и огромен гръден кош. Очите му бяха тъмни, със зачервени ръбчета и толкова сериозни, че изглеждаше натъжен, докато гледаше ту пушката, ту Скот, а накрая — Джеймс.

— Мислех си, че съм я прибрал — рече той и възприе наивното изражение на селско момче с онази лекота, с която аз или вие ще нахлупите шапката си, — ама тази сутрин забравих да сложа кафе в машината и си изядох яйцата само с гореща вода.

Джеймс го тупна по гърба, усмихна се и рече:

— Раздай на тези момчета екипировката им.

Аз взех от закачалките лек камуфлажен костюм с цвят на папур, размер 2Х, след това намерих ботуши 13-ти номер от лавиците, издигащи се от пода до тавана. Докато се обличахме, се усмихнах на Бен и си помислих за визитката, която бе взел от агентите на ФБР. Моят човек бе истински ас в заседателната зала, но по изражението му — сякаш бе лапнал парче развалена риба — можеше да се прочете, че никога не успя да свикне с убиването. Няма значение дали ставаше дума за патици или зайци, или глигани, или елени. Когато някое създание умираше, Бен винаги се извръщаше настрани.

Бъки ни даде пушките и ние излязохме навън. Синият му събърбън бе паркиран току под моста, водещ от главния вход. Бъки ни откара до блатата, а Ръсел, един от синовете му, бързешком угаси цигарата си. Ръсел имаше бебешко лице, беше по-яко копие на Бъки, но не толкова висок. Бъки му се намръщи и докато слизахме от колата, го чух да мърмори нещо за това що за глупак е онзи, който пуши, след като знае, че това ще го убие.

Ръсел го гледаше изпод козирката на шапката си с големите си тъжни очи, пренебрегвайки забележките по онзи начин, който синовете на строгите бащи усвояват; след това ни откара с плоскодънната лодка до едно малко островче, обрасло с тръстика. Чакалото бе като миниатюрна пейка на резервите в бейзболна среща, с покрив и стени, облицовани с папур. Джеймс застана в единия му край, до него — Скот, аз — до Скот, и накрая — Бен.

Небето бе ясно и синьо, прекалено хубав ден за лов на патици, но тези патици бяха отглеждани в резервата и бяха научени да прелитат над нас на път към стария птичарник, където живееха и ги хранеха. Това се нарича „лов при планиран полет“.

Мюретата подскачаха върху водата пред нас, Ръсел остана извън чакалото, изсвири предпазливо и приведе широките си рамене върху черния лабрадор, който скимтеше и трепереше в очакване. Джеймс каза нещо на Бъки по радиостанцията и ято патици се появи над дърветата откъм юг и се насочи право към нас — с едър зеленоглав паток начело, грачещ радостен в отговор на изсвирването на Ръсел.

Стреляхме по ято подир ято, докато цевите на пушките не загряха, а лабрадорът остана без дъх да вади купища простреляни патици. Дори Бен гръмна няколко пъти, но не видях птица да пада от изстрелите му, за което после го подигравахме.

— Толкова, Джеймс.

Това бе гласът на Бъки, който надделя над прашенето на радиостанцията.

— Толкова ли? — рече Джеймс и гъстите му вежди изчезнаха под козирката на камуфлажната му шапка. — Няма ли повече в обора?

— Разбира се, че има.

— Добре тогава. Пусни още малко.

Седнахме на дървената пейка в дъното на тясното ни чакало. Водата пред нас бе тъмна като нефт и там, където нямаше тръстикови островчета, лъщеше на слънцето. Погледнах към едно от мюретата, което се въртеше в малки кръгове от ветреца и видях, че светлосивият му гръб бе опръскан с кръв.

— Майло го биваше в лова на патици — каза Джеймс, загледан над водата.

Сякаш ме прониза ток и дишането ми се ускори. С периферното си зрение видях, че очилата на Бен се завъртат към мен, за да се спрат върху Джеймс.

— Винаги скачаше пръв и започваше да стреля, преди другите да успеят да гръмнат — каза Джеймс. — Спомняте ли си? Може ли да се има доверие на такъв човек? Много го биваше обаче с градската управа, а и с Агенцията за защита на околната среда. Той подготви онази строителна площадка, но очевидно се забърка твърде надълбоко.

Зад нас се чуваше шумът на пикапа на Бъки по трасето на някогашната линия за вагонетки — връщаше се от обора на патиците.

— Както и да е — рече Джеймс, — ще запазя важното съобщение за довечера. Искам да присъстват и семействата, защото то засяга всички.

— И тримата ще бъдете доволни — продължи той и сърцето ми щеше да се пръсне в гърдите.

— Поне би трябвало да сте доволни. Но исках първо да разчистя тая работа с Майло от пътя ни. Всички направихте необходимото да спомогнете за проекта, но това ви е работата. А и честно казано, един от вас изигра по-важна роля от останалите, за да стартира финансирането…

В далечината се чу граченето на патиците. Джеймс взе пушката си, изправи се, останалите го последвахме. Ако получех дела на Майло в тази сделка, това щеше да реши всичките ми финансови проблеми. Да изплатя ипотеката на къщата. Кредитните ми карти. Да се сдобия с реални пари, които щяха само да се множат и множат. Щях да мога да харча, без да се замислям и без да мисля колко харчи Джесика. Тя щеше да получи възможност да построи къщата си. Можеше да започне още на следващия ден. Дори половината от дела на Майло щеше да ме върне отново на кормилото.

Ръсел започна да призовава с подсвирване ятото патици, но те се отклониха, преди да прелетят над нас.

— Дръж това куче на място — рече Джеймс и се наведе напред, за да може да се намръщи на Ръсел.

Ръсел затисна с тяло кучето и засвири с все сила, бузите му се издуваха като червени балони, свиреше подир отлитащото ято. Една от патиците се отклони и направи кръг, приближавайки към нас.

— Тейн, ти я отстреляй — каза Джеймс.

Усетих, че бях затаил дъх. Беше зеленоглав едър мъжкар. Той изкряка и разпери криле. Краката му се спуснаха като колесник на самолет, кацна и се заклати върху водата, носен от течението. Беше съвсем лесна мишена.

Стрелях. Втори път. Трети път — бързо. Патокът зави, няколко пера отхвърчаха и паднаха във водата, но той запляска с криле като обезумял, крякаше с все сила и излетя, изчезвайки зад обраслия с дървета хребет отвъд блатото.

— И така — рече Джеймс, който седна отново на пейката, вперил поглед към езерото, — реших да дам дела на Майло на Скот.

11

— И как се почувства тогава? — пита психарят.

— Честно ли?

— Затова съм тук.

— В онзи миг ми се искаше да завра дулата на дванайсеткалибровата пушка в лицето му и да натисна спусъка.

— Но пушката не е била заредена.

— Какво искаш да кажеш? Откъде знаеш? — питам.

— Дядо ми беше ловец — казва той, обляга се назад и скръства ръце на корема си. — В пушката за лов на патици има три патрона. Такъв е федералният закон. А ти каза, не си стрелял три пъти.

Мушнах долната си устна зад горните зъби.

— Тъй че наистина не би могъл да го направиш — продължава той.

— Случвало ли ти се е да слезеш някой път в избата и да зърнеш нещо с периферното си зрение?

Той отговаря утвърдително.

— Е, беше нещо такова. Нещо тъмно, което внезапно профучава в съзнанието ти. Не означава нищо. Появява се, а в следващия миг вече го няма.

— Но в крайна сметка ти го направи.

— В онзи миг бях най-близо до желанието си да го сторя, а не можах, тъй че това почти не се брои.

— Добре, да речем, че наистина не си искал да го направиш — казва той. — Как стана така, че го стори?

— Вече ти казах. Такава беше ситуацията. Наистина нямах друг избор.

— Мисля, че си имал достатъчно възможности да избираш. Знам, че това не ти харесва, но точно затова съм тук. Искаш да се справиш с живота навън? Тогава трябва да си отговорен за делата си. Непрекъснато.

— Знаеш ли какво си спомням?

— Какво?

— Шибаните им изражения. На двамата. Сякаш да му се даде дела на Майло бе очевидно. Сякаш беше напълно справедливо.

* * *

Чух Бен да въздъхва и когато се обърнах да го погледна, той се правеше, че се вглежда към дърветата, над които бе изчезнал патокът. И той ме ядоса, защото вместо да скръцне със зъби или да издиша тежко през носа, върху лицето му бе изписана многозначителна усмивчица. Искаше ми се да го цапардосам през устата, ала Джеймс се обърна към мен:

— Току-що сключихме сделка, от която джобовете на всички ще се напълнят, а ти не изглеждаш доволен.

Обърнах се и видях, че се бе вторачил в мен. Точно тогава трябваше да кажа нещо. Джесика би го разкъсала на парчета. Но в такава трудна ситуация, въпреки всичките години, през които тя ме обучаваше, въпреки че си скъсвах задника да стана онзи голям и як футболист, аз заприличвах на нещо, от което много се боях. Заприличвах на баща си.

— Не — рекох. — Доволен съм.

— Добре — рече Джеймс и погледна часовника си. — Имам телефонен разговор в четири.

Излязохме от чакалото и се качихме в лодката. Ръсел ни върна обратно, от устните му висеше незапалена цигара, а с яките си ръце държеше и кучето, и управляваше лодката. Когато отпътувахме със събърбъна на Бъки, го видях да свива ръце на „чашка“ и да се навежда над пламъчето. Докато Бъки ни возеше към хижата, Джеймс ни попита за графика на строежа. Седяхме на задната седалка — Бен беше в сандвич между мен и Скот.

— Трябва да бъда откровен, Джеймс — рекох. — Малко се безпокоя за онези момчета от профсъюза. Мислех си дали да не наемем охранители. За площадката. А и за нас — също.

— Празни приказки — рече Джеймс и размаха ръка във въздуха. Наведе се през Бъки и посочи през прозорчето му мъртвите дървета, които стърчаха от водата. — Те са като пчели, тези момчета от профсъюза. Ако не ги закачаш, и те няма да те закачат. Случилото се с Майло се дължи на това, че ги е разбутал. Харесват ми тези чакала в дърветата, Бък. Нека направим още няколко.

— Но някой ни изхвърли от пътя — рече Бен.

Джеймс се извърна, погледна го и се усмихна.

— Кой, някоя стара дама? Някое смахнато хлапе?

— Смятаме, че го направиха хора на Джони Г. — отвърна Бен.

Скот се наведе напред и погледна Бен, присвивайки очи.

— Заловили ли са ги? — попита.

Бен поклати отрицателно глава.

— Откъде знаеш, че са били хора на Джони Г.? — попита Джеймс.

— Беше черен събърбън — отговори Бен. — Нападнаха ни в разгара на бурята.

Джеймс кимна, но насочи вниманието си към криволичещия път пред нас и каза:

— Ако реагирах всеки път, когато някой от онези ме погледне накриво, още щях да копая само основи.

— Може би още няколко души охрана на площадката — вметнах аз.

— Обадете се на полицията — рече Джеймс. — Те знаят какво да правят. Аз направих прецедент с тези хора много отдавна. Не сключваме сделки с тях и не се поддаваме на сплашването.

— ФБР са следили Джони Г. — рече Бен.

— Хубаво — каза Джеймс. — Нека се включат.

— Вече са включени — продължи Бен. — Искат нашата помощ.

Бъки спря събърбъна пред хижата.

— Добре — рече Джеймс, докато слизаше. — Направете го. Ще се видим на вечеря, момчета.

Скот също скочи от колата, а след него — и Бъки. Тримата потънаха в хижата.

— Искаш ли да хвърлим по една въдица, докато мръкне? — рекох. Този път бе мой ред да се усмихвам.

— Боже мой! — каза Бен, вгледан във вратата, през която влязоха; клатеше глава.

— Този човек току-що измъкна двайсет милиона долара изпод носа ни, смяташ ли, че ще наеме бодигардове? — попитах.

Взехме някаква екипировка, една лодка и се запътихме към водата. Минахме покрай моста, завихме и там имаше едно заливче, в което от неподвижната вода се надигаха мъртви дървета, с избелели и изпочупени стволове и клони. Костурът обичаше да се крие тук и скоро след като угасих мотора, заложих стръвта и заметнах въдицата си.

Бен се изправи и съоръжи своята. Завъртя се и заметна силно над неподвижната вода към друга група потопени дървета.

Едно синьо рибарче изпърха покрай нас, а изквакването на жаба само направи тишината още по-дълбока. Изжужа скакалец, лек ветрец накъдри повърхността на езерото. Бен заобира кордата си без да се бави, докато най-накрая въдицата и блесната не се удариха о борда на лодката.

— Трябва да засечеш няколко пъти — рекох и му показах как да го направи с няколко завъртания на китката си. — И после да оставиш кордата неподвижна. Все едно, че рибката е ранена. Точно тогава ще клъвне.

— Не виждам още да си уловил нещо — рече той, сбра русите си вежди и замахна отново.

Този път, когато завъртя ръка, контрата на спининга му изщрака силно. Видях силна светлина и усетих остра мълния да преминава между устната и мозъка ми. Лицето на Бен пребледня силно, устата му оформи едно голямо „О“ и той посегна рязко към мен. Почувствах как студеният метал на втората тройна кука потропва о пластмасовата блесна, докато се блъскаха в брадичката ми.

— Мили Боже, Тейн, извинявай. Мили Боже!

Пуснах пръта си и опипах куката, която се бе забила в долната ми устна.

— Клещи — рекох. — В кутията с инструментите.

Кръвта потече по брадата ми. Бен ровеше с треперещи ръце в кутията. Повечето клещи имат в основата си резачи. Нужно е само да се среже въдицата и куката ще излезе обратно, без да разкъсва плътта.

— Няма — рече високо той. — Намерих само това.

Държеше в ръка ловен нож в кожена кания. Поклатих глава и протегнах ръка.

— Мили Боже! — рече Бен.

Отворих ножа и го подадох обратно на Бен, след това обърнах с палец устната си.

— Разрежи я — рекох.

— Не мога.

— След две минути това ще ме боли сто пъти повече, отколкото сега. Разрежи шибаната ми устна и по-бързо.

Всичкото това го изрекох дълбоко от гърлото си, без да използвам устните, но Бен схвана идеята и без друго. Посегна с острието на ножа към устата ми. Улових китката му, за да не трепери ръката. Челото му блестеше, плувнало в пот. Усетих острието по тънката си устна. Като сряза, видях звезди посред бял ден и дъхът ми спря. Пуснах китката му. Блесната изтрака върху пода на лодката, а аз изревах от болка и зарових лице в дланите си.

— Господи, толкова съжалявам.

— Мамка му! — изкрещях и се отпуснах тежко на банката. Ревът ми отекна от склона на ниския хълм и се върна към нас над водата. — Майната ти и на теб, Бен, майната им и на тях!

Избърсах с ръкав очите си, кръвта ми продължаваше да капе на дъното на лодката. Грабнах кутията с инструментите, измъкнах няколко марли от малкия пакет за първа помощ и ги притиснах към устната си.

Гадно, нали?

Е, това не бе нищо.

Като се върнахме в хижата, отидох право в бара и сложих лед в хартиена салфетка за устната си. Ударих два бързи скоча, а една от сервитьорките дойде и ми каза, че Джесика била пристигнала. Прегледах списъка със стаите и се качих горе. Стаите имаха имена от сорта на „Железницата“, „Ловът“, „Ирокезите“. Така и бяха обзаведени. Бяхме в стаята „Риболов“, пътната чанта на Джесика, марка „Луи Вюитон“ бе върху леглото, но тя не се виждаше никъде. Слязох долу и Стивън, главният готвач, ми каза, че я видял да минава покрай кухнята, облечена в бански костюм и с халат, затова решил, че се е запътила към банята.

Спуснах се тичешком по витите стъпала към долния етаж. Една от манастирските врати, водещи към банята бе открехната и парата се издигаше към дебелите дървени греди на тавана. Усещах мириса на химикали на фона на мускусната миризма на дърво, кожа и козина от окачените по стените глави на лосове. Устната ми пулсираше от болка. Когато отворих вратата, чух смеха на Джесика да се издига над бълбукането на горещия басейн, но не видях нищо заради горещия облак влажна пара. Светеха няколко стенни абажура, както и няколко лампи под ромолящата вода, но инак бе почти толкова тъмно, колкото в бърлогата на див звяр.

Когато пристъпих към ръба на облицования с обли камъчета басейн, я видях да седи в далечния ъгъл. Да, беше облечена с хавлия и само краката й бяха във водата. Но в другия край на басейна, разпрострял космати ръце настрани, с чаша бира в ръка, отметнал глава, Скот се смееше заедно с нея толкова широко, че можех да видя пломбите му.

И ще ви кажа истината. Тогава, в онзи момент, това не бе просто една мимолетна сцена. Все едно имах в корема си парче бетон и всичко пред очите ми бе в червено.

12

— Какво толкова смешно има? — попитах.

— О, Тейни — рече тя, стана и прибра краищата на халата си към тялото. — Здравей, скъпи.

Скот затвори уста, но усмивката си остана върху лицето му.

Джесика дойде до мен и докосна ключицата ми.

— Смеехме се на това как Скот те завел при онази черна перла във Върмонт.

Докоснах устната си и тя се взря.

— О, какво е станало? — попита.

Отдръпнах се от нея. Скот сви рамене и поклати глава.

— Бен закачи въдицата си в устната ми — изръмжах. — Готов съм да го убия.

Скот отново се засмя. Този път по-късо, сетне надвиха ромолящата вода:

— Той е истинска напаст. Това лед ли е? Трябва да наложиш мястото с лед.

— Да — отвърнах. — Точно това е, лед.

— Искаш ли да се преоблечем за вечеря? — попита Джесика.

— Освен ако не желаеш да се появиш препасана с пешкир.

— Хайде, сърдитко — рече тя, усмихна се щастлива, улови ме за ръката и ме изведе от помещението там, където въздухът ставаше за дишане.

Освободих се от ръката й и закрачих покрай киносалона към задното стълбище.

— Къде отиваш? — попита тя, но ме последва, като ми говореше със същия напевен тон, сякаш не се бе случило нищо.

— Не можеш да минеш през фоайето, облечена така — рекох. — Да не си мислиш, че това е някакъв шибан спа център?

— Скъпи, престани — рече тя, този път с тих гласец. Продължих да вървя с едра крачка, минах бързо през кухнята, избягвайки смаяните погледи на прислугата в бели престилки, които се пръснаха покрай плотовете от неръждаема стомана. В коридора горе нямаше никого, завих бързо наляво и влязох в Риболовната стая, затръшнах вратата и пуснах старинното резе, след като Джесика влезе. Хвърлих салфетката с леда на пода, размазах го с крак и се обърнах към нея.

— Скот е виновен — рече тя. — Аз не отидох там с него. Тъкмо си тръгвах и той влезе. Разговаряхме. Ти винаги постъпваш така.

— Ти ме принуждаваш — отвърнах.

— Сам се принуждаваш — продължи тя. — Аз се държа добре с хората. Знаеш го. Дружелюбна съм.

— Точно така.

— Ей, я ела тук. Да забравим това. Ето, тук.

Тя захвърли хавлията си върху леглото и свали презрамките на банския си костюм, целуна ме и притегли ръката ми върху гръдта си. Не сварих да си събуя панталоните достатъчно бързо, а тя вече ми правеше онова, което обичах най-много, косата й се разфуча, жилейки кожата ми с мокрите си връхчета.

Чак когато вече лежах по гръб, потта ми съхнеше и дишането ми започна да се забавя, усетих отново болката в устната.

— Извинявай — рекох. — Понякога полудявам.

Тя лежеше до мен, преметнала ръка през глава.

Обърнах се и я целунах по бузата, прокарах пръст по дъговидния белег върху дланта й. Тя потръпна и отдръпна ръка.

— Недей — рече, взе халата си и го облече.

— Защо? Гладък е. Харесва ми.

— Хиляда пъти съм ти казвала. Гъдел ме е.

Тя извърна глава, а аз се подпрях на лакът. Улових брадичката й и обърнах лицето й към себе си. Очите й бяха насълзени.

— Какво има?

Тя поклати глава и легна по гръб, пристегна колана на хавлията.

— Кажи ми.

Джесика затвори очи и сълзите потекоха от тъмните процепи.

— Не обичам да ме гледаш така, както там, долу.

— Извинявай — рекох. — Вече ти се извиних.

— Не беше нещастен случай — рече тя и лицето й се сбърчи. — Винаги съм твърдяла, че е, но не е така.

— За какво говориш? Какво се е случило?

— Това — отвърна тя и ми показа отново белега.

Пое дълбоко дъх, издиша и се насили да се усмихне.

— Тя ми повтаряше непрекъснато, но аз не исках и да чуя. Имаше едни диамантени обеци. С малки камъчета.

Засмя се, вторачена в тавана, поклати глава, подсмръкна.

— И ги криеше от мен, да не мога да ги слагам. Бях на шест години. И отчасти намирах това за игра. Нали разбираш, тя ми крещи, вдига ръка, като че ще ме удари, но само ме плесва, събаря ме и протяга ръка, а аз свалям обеците и й ги давам.

— Един ден ги намерих в чорапите на баща ми, после излязох на двора да играя с другите деца. Люлеех се на люлката, а всички ме гледаха и ме сочеха с пръст, защото имах диаманти и бях повече горда заради нея, отколкото със себе си, тъй като съседите ни просто нямаха диаманти.

— Да беше чул вика й. Свали ме от люлката и ме помъкна към къщи. „Никога, никога, никога“ — рече. Блъсна чайника от печката и постави ръката ми върху горелката.

Джесика се разрида, аз казах „Не, не, не“, прегърнах я силно и болката се пренесе от корема ми към сърцето.

— Онази миризма на изгоряло — рече и зарови нос в ребрата ми, потрепервайки като мокро пале. — Още я усещам. Не ме гледай така повече.

Държах я още време в обятията си, но поглеждах будилника, знаех, че скоро ще трябва да слизаме долу. Дишането й се забави, стана равномерно и си помислих, че може би беше заспала.

Спомних си как се запознахме. Мислех си за това как тя израсна и как това бе част от причината да бъде толкова решена да стигне до върха. Би могла да има много гаджета, някой от тях би могъл да й даде всичко, но тя избра мен.

— Не можах да разбера — рекох, обърнах се по гръб и се вторачих в тавана.

— Кое? — попита

— Джеймс дава дела на Майло на Скот — отвърнах. — Ето защо бях луднал долу. Съжалявам.

— По дяволите — изсъска тя. — Пак постъпи така с теб. Ако ще се отнася по този начин, защо просто не дадеш на профсъюза работата, която искат? Ако Джеймс не желае да ти даде полагаемото, то профсъюзът сигурно ще го направи.

Можех единствено да се разсмея.

— Да бе, много смешно — рече тя. — Защо да не можеш да направиш нещо? Сериозно говоря. Как можахме да получим онзи басейн?

— Това бе по-различно, малка услуга. А ако започнеш да правиш бизнес с онези хора — поклатих глава, — и те вече те притежават. Обзалагам се, че точно заради това бе убит Майло. Тук става дума за сериозни неща. Той ги е информирал и едновременно е работел по проекта. Ние обаче прекарахме железата и те са хвърлили вината върху него. Ако сбъркаш нещо с профсъюза, край — свършено е с теб.

— А Джеймс не ти ли е задължен? — попита тя.

Ъгълчетата на устните й увиснаха надолу, кожата около очите се сбърчи. Улови китката ми и отмести ръката ми от корема си, извърна се и въздъхна.

— Каза, че тази вечер щял да направи важно съобщение, което ще се хареса на всички ни — прошепнах и завъртях пръст в един кичур от косата й. — Ами ако аз стана президент?

Тя се обърна, погледна ме в очите, все още изпълнена с подозрения.

— Той ли го каза?

Свих рамене.

— Какво друго би ме зарадвало, след като съм изгубил дела на Майло?

— Ако е вярно… — рече тя.

— Би трябвало да бъде.

— Тогава ще получиш огромна заплата — рече тя, ускорявайки говора си. — Ще трябва да си съдружник във всеки предстоящ проект, нали? И пак ще можем да построим къщата. Сами ще трябва да я финансираме, но бихме могли да се справим. Ти ще управляваш всичко и…

— Какво? — попитах след минута.

Тя улови ръката ми и я стисна силно.

— Онези проклети аероплани — рече тя. — Ако този път се нуждаеш от самолет, просто ще можеш да го вземеш.

— Не говори за това — казах, докоснах лицето й с опакото на пръстите си и поклатих глава. — Не разваляй празника.

13

Облякох дрехите, които Джесика ми бе приготвила. Помогна ми за сакото, което облякох върху ризата с разкопчана яка. След това ми даде тиленол и кодеин, каза, че трябва пак да наложа устната си с торбичка с лед. Тя самата се облече с консервативен костюм с панталони, пристегна косата си с черна кадифена панделка, която я правеше да изглежда дори още по-млада от обичайното. Слязохме долу уловени за ръка. Тя се ръкува и разцелува всички по бузите. Професионалистка.

— Не обръщай много внимание на устната си — прошепна ми тя, докато отмахваше някаква прашинка от яката ми и отмести пръста ми от лицето. — Ще видят раничката.

Всички бяха в бара — десетки хора с питиета в ръце. Аз се настаних в ъгъла с двоен скоч и я наблюдавах. Хората идваха при нея, сгряваха се от усмивката й, от склонената й настрани глава, от пламъчетата в очите й. Най-накрая и Джеймс си проби път до нас. Тя го целуна по бузата и ми даде знак с очи да приближа.

— Много сме развълнувани — казваше тя, когато отидох при тях.

Джеймс й се усмихна и рече:

— Знаеш ли, и аз съм развълнуван. Всеки ден съм развълнуван. Имам най-страхотната съпруга на света и най-страхотното семейство.

— А сега, на всичкото отгоре, и този проект стартира — рече Джесика. — Удивително е.

— Струва ни много усилна работа — каза Джеймс и положи длан върху рамото ми. — От страна на този мъж тук. Той и Скот са хората, които наистина въртят компанията. Страхотен е, нали знаеш?

— И аз така мисля — рече тя и докосна другото ми рамо.

Сведох поглед към обувките си.

— Господи, какво е станало с устната ти? — попита Джеймс.

Отвърнах, че не е нищо особено, но разказах историята, той се разсмя и ми каза, че това ще ме научи да внимавам, когато съм с Бен на лов или риболов. След това се извини и отиде да поговори с Джим Морис, нашия главен финансист и един от отдавнашните съдружници.

Джесика стисна ръката ми и прошепна:

— Ще получиш поста.

— Той, Скот и аз сме причината това да стане. Скот…

— Той даде парите на Скот — рече тя. — Би трябвало да даде поста на теб. Скот не се нуждае от него. Знаеш, че тези неща ги разбирам.

Бъки се прокашля. Стоеше до вратата, чувстваше се неловко в тесен син блейзър. Обяви, че вечерята е сервирана във винарската изба.

Стените на избата бяха изградени от камък и не бяха измазани. В стила на Стария свят — с тъмни цепнатини между всеки сив каменен блок, дори на сводестия таван. Бяха докарали петима италианци да я построят. Подът бе пръстен, добре утъпкан, а тежките вериги, които служеха за перила на стълбите, бяха напълно неподвижни.

Малък огън пращеше във вградената в стената камина на метър и двайсет височина от пода. Разположените високо стенни абажури хвърляха жълта светлина в допълнение към огромния полилей от ковано желязо над дългата маса. В другия край на залата имаше стъпала, които водеха надолу към три изби с прашни лавици, отрупани с бутилки, колекционирани от всички краища на света, като някои от тях бяха почти безценни.

Зад фламандския гоблен бе асансьорът, по който се спускаше храната от кухнята. Встрани от грубата дървена маса имаше бюфет, отрупан с вина, сирена и плодове. Ледът в чашите подрънкваше, а смехът на жените кънтеше като звъна на разлюлени от вятъра камбанки. Слязох по витото стълбище подир Джесика.

Докато навлизахме в залата, тя протегна ръка и стисна моята. Настанихме се в срещуположния на Джеймс край на масата, срещу нас седеше Бен. Джесика ме улови за бедрото. Чашите с вино бяха пълни и аз вдигнах моята към Бен. Той също вдигна чашата си и отпихме в безмълвен тост.

Сервираха веднага храната, блюдо подир блюдо, като главният готвач оглеждаше всяка чиния и придружаващото я вино. Пастет от гъши дроб с мерло. Салата от цикория и кестени с пино ноар. Печена езерна пъстърва с полусух ризлинг. Крем брюле със „снежно вино“ от Фингър лейкс. Не успях да го опитам и когато Джеймс почука чашата си с лъжичка, трябваше да преглътна силно, за да не повърна.

Около масата се възцари тишина.

— Поисках всички да дойдете тук, защото трябва да направя съобщение.

Джеймс се изправи. Беше облечен със син блейзър и с риза с разкопчана яка. Положи длан върху рамото на жена си Ива и тя грейна в усмивка.

— Всички в тази зала работихме заедно, за да направим нещо невероятно специално — рече Джеймс. — „Кинг Корп“ е най-голямата частна строителна предприемаческа компания в света. И благодарение на хората в тази зала, ние най-накрая започнахме строителството на най-големия, най-печелившия търговски Център в света.

Тук Джеймс направи пауза, за да могат всички да изръкопляскат.

— Няма да се спирам на отделни хора — продължи той, — защото всичко, което сме създали, го направихме като екип. Нашето възнаграждение е богатството, което създадохме.

— Но всеки екип се нуждае от водач.

Джесика ме стисна толкова силно, че потръпнах. Положих длан върху нейната и, на свой ред, я стиснах.

— Години наред съм работил да създам водачи в лицето на по-младите ни съдружници, на които да предам щафетата — продължи Джеймс. — И сега се намираме на кръстопът.

Сърцето ми тупкаше силно, сякаш искаше да се изкачи в гърлото. Бях като замаян и думите на Джеймс долитаха някак си отдалеч.

— Поемаме в напълно различна посока — продължи той, усмихнат, със зачервени бузи, обрамчени с дълга вълниста бяла коса, а в очите му се отразяваха светлинките на полилея. — Посока, за която никога не съм мечтал, но която съдържа най-голяма логика.

— Ще станем публична компания. През последните шест месеца успях да събера съвет на директорите от световна класа. „Голдман Сакс“ са готови да гарантират офертата ни. Част от уговорката ни бе да остана на поста изпълнителен директор. Моето оставане бе жизненоважно за сделката, както и ангажиментът ми да остана в управителния съвет, докато съм жив.

Огънят пращеше; инак бе съвсем тихо. Превръщането на компанията в публична означаваше да се налеят в нея парите на инвеститори от фондовия пазар. Така „Кинг Корп“ щеше да се разрасне още повече и да използва тези стотици милиони да изкупи други компании. Но по този начин щеше да бъде отнет контролът върху нея от страна на семейството и съдружниците. Публичната компания е отговорна пред акционерите си. Те ще избират в бъдеще борда на директорите, който, на свой ред, ще назначава и уволнява всички нас. Освен това щеше да се наложи да се подложим на щателните проверки на Комисията по ценните книжа и нейните безбройни правила и регулации.

— Необходими са ни ръководители — продължаваше Джеймс, — и ние ги имаме. Време е следващото поколение да излезе на сцената. Тейн, ти ще бъдеш президент на компанията. Скот, ти ще си изпълнителният шеф. И двамата ще сте пряко подчинени на мен. Бен, ти ще бъдеш изпълнителен вицепрезидент по оперативната дейност. Следващото поколение.

Не ни даде нищо. Нито акции. Нито опции за акции. Нищо, освен титли, на които могат да се радват само току-що завършилите най-престижните университети в страната. Скапаняци, които да се пъчат в трапезарията на кънтри клуба си.

Усетих как ноктите на Джесика се впиват в бедрото ми.

Скот скочи и събори стола си на пода.

— Това са глупости! — изкрещя той, насочи дебел показалец към баща си и го заби в гърдите му. — Не сме публична компания и няма да бъдем. Не съм се върнал тук заради това. А ти си прекалено стар, за да го направиш. Тази игра отдавна те е подминала.

— Това е моята компания — рече Джеймс.

— Глупости на търкалета! Кой сключи току-що сделка с банката?! Два милиарда долара при сто пункта над LIBOR-a!!!

— Аз! Ние!

— Ти твърдеше, че никога няма да склонят! Беше готов да приемеш сто и петдесет пункта и го знаеш много добре!

Джеймс понечи да се отдръпне от масата. Ива го улови за сакото и го върна обратно. Джим Морис скочи и застана между двамата. Бен изтича и сграбчи Скот.

— Няма да го направиш! — изкрещя Скот, но се остави Бен да го отведе към каменните стъпала. — Не съм си скъсал задника от бачкане, за да получа накрая това!

Годеницата му Емили се изправи и изтича подир Скот. Стъпките им откънтяха по стъпалата и мостчето в горната част на избата.

Погледнах Джесика. Тя се бе вторачила в Джеймс. Устните й бяха свити в една тънка черта, а очите й бяха пусти, сякаш бе надмогнала омразата си към него. Сякаш знаеше, че той е вече мъртъв.

14

Отблъснах се от масата и последвах Джесика извън залата. Опитах се да я прегърна през рамо, но тя не желаеше да я докосвам. На излизане от входната врата сграбчи палтото си от закачалката и го облече.

Последвах я по пътечката, която водеше към брега. Тя се загърна с палтото поради нощния хлад. Беше свела глава. Над нас небето беше ясно.

Когато хижата остана достатъчно далеч, за да ни чуват, рекох:

— Не можеш просто да мълчиш.

Тя продължи да върви.

Над най-тясната част на езерото бе издигнат висящ мост. Бъки го бе построил собственоръчно. Джесика изкачи стъпалата и пое по него. Мостът представляваше наредени една до друга дъски, свързани с дебело въже, които се люлееха дори под нейната малка тежест. Чувах стъпките й, докато стигна до средата на моста, сетне спря.

И аз се изкачих, улових се за рунтавите въжени перила и се опитах да вървя точно по права линия, като се борех с опасението, че цялата конструкция ще рухне всеки миг. Когато стигнах до нея, тя подсмръкна. И на слабата светлина от звездите можех да видя сълзите, които се стичаха по лицето й.

Улових ръцете й. Беше измръзнала до кости, но не се отдръпна.

— Мразя го — рече тя.

— Дал ни е много — отвърнах. — Опитай се да мислиш за това.

— Но е взел много повече, отколкото може някога да ни даде.

— Толкова си огорчена.

— А ти да не си безчувствен, по дяволите? — рече тя, обърна се с лице към мен, преди отново да се извърне и да погледне през водата към обляната в светлина хижа.

— И мен ме боли — рекох.

— При майките е по-различно — каза тя. — Бих могла да го убия.

— Не той е причината — казах.

— Но би могъл да го спаси — сопна се Джесика. — И много добре знаеш това.

— Ако знаеше, би го направил, сигурен съм.

Първото ни дете — Тийг — се роди с около месец преждевременно. Сърцето му бе с увредена клапа. Отначало казваха, че няма да оцелее. Джесика обезумя. Наложи се да я упояват. Аз бях като в мъгла, блъсках се в касите на вратите, препъвах се като вървях. Тогава се появи онзи млад лекар, който каза, че в Далас имало хирург, който правел някакви изключително новаторски операции и че трябва да опитаме да заведем Тийг там. Веднага. Всяка минута била от значение.

Болницата разполагаше със санитарен самолет, но бе по средата на зимата и поради лошото време той бе останал на земята в Бъфало. Имало буря. Джесика ми каза да взема самолета на Джеймс и аз го помолих. Но той току-що се бе върнал, а на сутринта трябваше да отлети за Южна Америка. На лов за гълъби.

Каза, че санитарният самолет щял да свърши работа.

Че всичко ще е наред.

— Нима си мислиш, че е изгубил съня си от това? — попита тя. — Нима си мислиш, че се чувства като парализиран? „Виж ме, Тейн. Сякаш съм загубил ръката си“. Иска ми се аз да бях изгубила ръка. Всеки ден. Всяка минута, след като изгубих бебето си. А той трябвало да отиде на лов. Боже мой!

Обърна се към мен и продължи:

— И да не си посмял да го защитаваш пред мен!

— Нима смяташ, че и аз не се чувствам по същия начин? — рекох, повиших тон, закрещях над тихата вода, стиснал перилата, разклатих моста. — Нима мислиш, че не си спомням какво беше преди? Когато отивахме на някое празненство, уловени за ръце, и хората ме питаха как съм преуспял?

— И тогава аз забременях — рече тя. — Това ли имаш предвид?

— Да не ме будалкаш? Това ли си мислиш? — рекох. — Кой ходи на онези упражнения с теб? За дишането, за контракциите и всичките останали неща от методиката на Ламаз[4]? Кой боядиса детското кошче? А стаята му? Кой каза, че трябва да го кръстим на дядо ти Тийг?

Дядото на Джесика по бащина линия се казваше Тийг. Пенсиониран офицер от военновъздушните сили, който имаше вила до езерото Канъндайга. Почина малко преди баща й. Тя непрекъснато твърдеше, че ако бил жив, никога нямало да допусне тя да живее в онази млечна ферма. Винаги имал бонбони и дребни пари в джобовете си, винаги през лятото прекарвала по една седмица в онази вила край езерото, а след като се върнела у дома, цял месец плачела, преди да заспи.

— Нима мислиш, че не съм искал да забременееш? — попитах с тон, който заприлича на жалостив хленч.

— Понякога се питам — сряза ме тя. Мина покрай мен и пое обратно към хижата.

Последвах я като вярно псе.

* * *

— Псе ли? — казва психарят.

— Такъв е изразът.

Той кима бавно и пита:

— Като псе ли се чувстваше? Като нейното куче?

Търся да открия в очите му обида, но не намирам.

Отмятам глава и казвам:

— Може би тя е държала ситуацията под контрол.

— Досущ като майка ти?

— Ето — казах и плеснах с ръка по масата, — знаех си, че ще стигнем дотук.

— Има и други замесени жени — казва той. — А ти подхвърли, че те също са държали ситуацията под контрол.

— Кои? Вещиците ли? Казах, че те работеха по сценарий.

— Спомена нещо в смисъл, че те притежавали специална власт да знаят за случващото се — казва той.

— По дяволите, човече — казвам, — те бяха от ФБР, действаха зад кулисите. Подслушваха телефоните на хората. Следяха ги с инфрачервени камери. Те знаят най-добре.

— Можеш ли да ми кажеш какво знаеха?

— Е, тогава не знаех, но сега знам.

— Добре — отвръща той. — Кажи ми.

15

Аманда Лий седеше в дъното на дългата маса в заседателната зала на сградата на ФБР в Ню Йорк сити. Виждаше отраженията на пръстите си върху лъскавата орехова повърхност. Тихичко забарабани с тях, искаше й се Дороти Руукс да спре да дъвче дъвка. Агенти от бюрото насядаха от едната страна на масата, а детективи от Нюйоркското полицейско управление — от другата. Началникът им седна начело на масата, навил ръкавите на ризата си до лактите, разхлабил вратовръзката, а очилата му с дебели стъкла се бяха смъкнали по носа.

Един от нюйоркските детективи стана, дръпна топлийката, с която бе забодена снимката на Майло Питърман, и захвърли фотографията в кошчето за боклук. От таблото я гледаше снимката на Джони Г., с неговите съвсем светли очи. Арогантната усмивка на човек, който знае някаква тайна. Прав нос и малки уши, като на боксьор. Бичи врат. Нелош на вид, но в онези негови очи несъмнено липсваше нещо. Това бяха очи на мъж, който не прави кой знае каква разлика между човек и мебел.

— Адски сме изостанали — рече началникът им. — Три години, откакто съм поел това управление. В петък трябва да участвам в съвещание в Ню Йорк и какво ще кажа? Че не сме стигнали доникъде?

Всички бяха свели погледи към масата.

В специалната група имаше още една жена, освен Аманда и Дороти, тя седеше вдясно от началника. Счетоводителка от Данъчното управление, с очила и с причесана назад кестенява коса. Тя никога не участваше в заседанията, освен ако не й зададяха някой въпрос, но сега бе вдигнала ръка във въздуха, досущ като в училище.

— Да?

— Дороти ме помоли да проверя данъчните декларации на свидетеля, по който работят — Тейн Коудър, — и мисля, че открих нещо — рече тя, погледна в папката пред себе си и извади един лист. — Получил е от съдружието си известна сума, която е заявил като пасивен доход. Опитвали са се да го представят като доход от наеми, но всъщност не е било така. Когато плащането за съдружничество е…

— Давайте по-накратко.

— Това правех.

— Колко?

Счетоводителката погледна така, сякаш всеки миг щеше да се разплаче. Аманда чу как Дороти изсумтя.

— Два милиона долара.

Едно от нюйоркските ченгета подсвирна тихо. Сега вече погледът на началника бе прикован към Аманда.

— И?

Аманда погледна към Дороти, която каза:

— Има съпруга, на която това никак няма да й хареса.

— Доходите вече никак не му стигат — добави Аманда.

— Какво ще кажете за евентуално подслушване? — попита началникът, примигна и нагласи очилата си. — Джони Г. ще потърси някого, с когото да върти бизнеса си. Ако Майло е бил техният вътрешен човек, сега сигурно се нуждаят от нов.

— Може би — рече Аманда.

— Защо може би?

— Коудър е в играта от дълго време — отвърна Аманда. — И цака профсъюза в неговата собствена игра. Може би си мисли, че може да прецака и нас — в нашата игра. Когато му споменахме за басейна, който е построил с рушвет по друг проект, той веднага заговори за адвоката си.

— Глупости — рече Дороти и пльокна с дъвката си. — До края на седмицата ще го накараме да носи подслушвателно записващо устройство.

Аманда затвори очи.

— Ето — каза Дороти, — закачете го там.

Извади от куфарчето лъскава снимка 8 на 10 инча на Тейн Коудър и я плъзна покрай Аманда към края на заседателната маса. Предаваха си я от ръка на ръка, докато не стигна до онзи детектив, който бе свалил снимката на Майло от таблото. Той стана и използва същата топлийка, за да окачи Коудър на таблото като връзка между профсъюза и „Кинг Корп“. На фотографията тъмната коса на Тейн се развяваше от вятъра, а кестенявите очи на симпатичното му лице гледаха някъде надалеч. Зъбите му бяха малко криви. Но лицето му бе по-различно от останалите. Беше лице, което на Аманда й се искаше да харесва. Не му личеше лукавството, което прозираше у всички останали. Нямаше го равнодушният, змийски поглед.

— Ето — каза началникът и положи длан върху ореховата повърхност. — Вече имаме нещо позитивно. Благодаря ви.

Аманда видя как градските ченгета се посбутаха с лакти и прехапваха устни, като поглеждаха към Дороти, докато излизаха от залата. Взе листа от счетоводителката.

— Данъчната му декларация за 1999-та година — рече тя.

— Той дали изобщо ще е наясно за какво сме си говорили тук? — попита Аманда.

Прегледа шестцифрените суми и си помисли за образователните фондове на своите деца и парите, които мъжът й бе изтеглил от тях през последните шест месеца, за да започне директен маркетинг в продажбата на фонокарти в чужбина.

— Би трябвало. Бил е закъсал. Всички бяха закъсали през 99-та. Помните ли?

— Той ще е наясно — каза Дороти и грабна листа. — Както и тя. Боже мой, тя носеше пръстен с диамант, който си имаше свой собствен пощенски код. Тези два милиона ще й станат ясни, а не мисля, че яркооранжевият затворнически анцуг ще погъделичка усещането й за модните тенденции. Това е. Другите може и да не са постигнали напредък, но ние току-що ударихме в десетката.

Докато слизаха с асансьора Дороти попита Аманда дали иска да си иде у дома да се преоблече.

— Защо?

— Не можем да чакаме до утре. Нали чу шефа? Петък ще е големият ни ден.

Аманда погледна часовника си. Дори си представи носовия вой на мъжа си и протестните стенания на децата. Стомахът й се сви.

— Няма да можем да стигнем дотам преди десет.

Чу се звън и вратата на асансьора се отвори.

— Ами добре — рече Дороти и излезе в подземния гараж с решителната си крачка, — тогава ще го измъкнем от леглото му.

— Дороти, снощи работихме през нощта — каза Аманда, докато я настигаше.

— А после се прибрахме и се наспахме. Нямаше нито сняг, нито жега, нито дъжд, нито мракът на нощта.

— Това е от приказката за пощальона.

— Ние сме по-добри от един скапан пощальон, нали? Сигурно си пропуснала да разкажеш някоя и друга приказка преди лягане, докато си преследвала серийни убийци.

Дороти се качи в своя краун вик, Аманда зае дясната седалка.

— И точно заради това съм тук.

— Защото си си мислила, че борбата с организираната престъпност е за жените домакини? — попита Дороти и изсумтя, преди да запали двигателя.

— Да си партньор на някого означава понякога да мислиш и за него.

— Имаш предвид него или мен? — попита Дороти и се обърна назад, след като включи на задна скорост за маневрата.

— И двамата.

— Е, тогава се прибирай у дома при мъжлето си, а аз ще отида в Сиракюз сама. Ще те покрия. Какво ще кажеш? — рече Дороти и потегли със свирещи гуми по острия завой към рампата, водеща към улицата.

— Добре — каза Аманда и скръсти ръце. — Мини покрай нас да си взема нещата.

Минаха през центъра на града, Дороти непрекъснато сменяше лентите и натискаше силно клаксона. Заговори, чак когато минаха през тунела. Този път тонът й бе спокоен, не толкова дрезгав.

— Видях как ме гледаха онези тъпанари от Нюйоркското управление — рече тя и кимна към Аманда, сякаш тя й бе задала въпрос. — Теб — също. Сякаш сме на тази служба само да попълним квотата за жени. Но ние можем да разрешим този случай.

— Знам, че ти имаш семейство, за разлика от мен. Тези лайна… да, те са животът ми. Колко трогателно. Говоря за мъжа си и за онези мои котки, но понякога те изчезват за цяла седмица — той и котките, и тогава дори не мисля за тях. Това е животът ми. Тъй че извинявай.

— Няма нужда да се извиняваш — рече Аманда. — И аз искам да приберем тази паплач не по-малко от теб.

16

Аманда влезе вътре и изслуша търпеливо оплакванията на съпруга и децата си. Мълчаливо приготви чантата си, едва държеше очите си отворени, не толкова от физическо изтощение, колкото от душевни угризения. И изпита облекчение, когато затръшна вратата на колата и поеха по обрамчената с дървета улица.

Пътуването им отне по-малко от четири часа, като Аманда бе навигаторът с помощта на пътен атлас; спряха за по едно кафе и да заредят бензин. Малко преди да поемат по тясната уличка, водеща към крайезерната къща на Тейн Коудър, светнаха фаровете на движеща се насреща им кола, която се скри зад една селска къща и нива с царевица.

— Обзалагам се, че са те — рече Дороти и зави.

По дъното на колата затрополиха ситни камъчета.

Зърнаха долу по пътя габаритните светлини на кола, която зави и изчезна. Дороти увеличи скоростта. Аманда се подпря на арматурното табло, докато вземаха острия завой. Осветените от фаровете изсъхнали царевични стъбла се издигаха, подредени в прави редици. В китката от високи борове имаше тъмна просека и като минаха по нея се озоваха пред тухлени стени, осветени от чифт улични лампи. Портата от ковано желязо ги чакаше отворена. Дороти се насочи към нея, тъкмо когато започна да се затваря. Натисна педала на газта до дупка и Аманда чу скриптенето на метал и пластмаса, когато вратите закачиха задницата на колата.

— Мамка му!

До самата къща Джесика Коудър заслони очи срещу светлината на фаровете им. Изглеждаше дребна в омачкания си костюм. Косата й бе разрошена, сякаш бе шофирала с отворен прозорец.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита, изглеждайки ги свирепо как слизат от краун вика.

— ФБР, госпожо — рече Дороти и показа значката си.

— Трябва да говорим с вас — рече Аманда.

— Съпругът ми идва след мен — отвърна Джесика.

— Можем ли да влезем?

— За катастрофата с пикапа му ли става дума? — попита Джесика.

— Най-добре ще е да поседнем — рече Аманда.

Джесика погледна към къщата, след това огледа бързешком двете жени, преди да рече:

— Разбира се.

Входната врата бе отключена и двете последваха влизащата Джесика. Появи се млада жена и каза с руски акцент, че е сложила момчето да спи. Джесика извади пари от чантичката си и ги мушна в ръката на жената, преди тя да излезе, като ги изгледа косо.

Джесика ги отведе в стая, която бе голяма почти колкото цялата къща на Аманда. Високите й прозорци гледаха към дългото тъмно езеро. Лунен лъч го пресичаше по ширина, тук-там се виждаха светлинките на къщите, разположени по склоновете на черните хълмове, обграждащи дългата ивица вода.

Аманда подуши силния мирис на свежи лилии. Пълна с лилии висока ваза бе поставена по средата на ниската масичка. Аманда и Дороти седнаха на дивана, а Джесика — в коженото кресло, улови здраво подлакътниците му, вдигна крака и ги сви под тялото си. Беше хубава жена, с почти момичешки вид, ако не се броят малките бръчици около ъгълчетата на очите, чиито остър поглед постави Аманда нащрек.

— Е? — попита тя с гласец, който съответстваше на дребната й фигурка.

Аманда чу как Дороти изсумтя.

— Госпожо Коуди — рече тя. — Спомняте ли Ал Капоне?

— Мисля, че да.

Аманда извъртя очи, прокашля се, но Дороти не се спря.

— Престъпен бос. Чудовище-убиец — рече тя. — И знаете ли за какво бе тикнат в затвора? За неплатени данъци. А това е голяма работа в тази страна. Ако излъжеш чичо Сам, свършваш в раирано облекло. Две години — във федерален затвор. Точно това ви очаква.

— И двама ви.

17

— И така — казва психарят, обляга се назад и скръства ръце на корема си, — какво искаха?

— Да ме прецакат.

— Яко.

— Едната може би желаеше да бъде мъж.

— Или?

— Да кастрира баща си ли? Това не е ли пак по Фройд?

— Че какво друго имат мъжете? Имам предвид какво им липсва на жените в правоохранителните органи?

Обмислям сериозно казаното за минутка, преди да река:

— Уважение, предполагам.

— Хм.

— Уау, аз съм вече излекуван.

Той едва не се усмихва, но веднага се овладява и продължава с боботещия си глас:

— Има различни начини човек да получи уважение. Някой си свършва добре работата. Може би получава пари или власт, или слава, но става дума за самомнение. Ние се самоопределяме в зависимост от контекста на собствената си същност.

— Проникновено — казвам и се питам от кой учебник ми се е запечатала тази реплика.

— Жените искат уважение — казва той. — Всички го искаме. И твоята съпруга го е желаела, нали? Не е ли материалното богатство още един начин да се получи уважение? Особено в нашия свят. Сблъсъци, стрес, душевно разстройство — получават се, когато направиш нещо, което не заслужава уважение, за да се сдобиеш с уважение… досущ като змията, която захапва опашката си.

— Тук вече нищо не разбрах — казвам.

— Мисля, че и аз също — казва той. — Но да се върнем към теб. Онази вечер, в която Джеймс обяви, че компанията ще става публична…

— След като ми каза, че не съм искал тя да забременее, аз също престанах да говоря — казвам. — Просто се върнахме и започнахме да си събираме багажа. Свалих чантите по задното стълбище и ги натоварих в колите в тъмното. Когато се върнах да затворя вратата, там стоеше Ива Кинг, извини се за спречкването, помоли ме да останем.

Казах й, че Джесика не се чувства добре, което си беше самата истина. Ива ми каза, че знаела колко труд съм хвърлил и че всичко ще бъде наред.

Тя знаеше, че Джеймс ме кара да работя като вол. Но ето, че пак ме бе прекарал. Както и да е, тя знаеше какво се бе случило — или не се бе случило — с мен и с футбола. Знаеше към какво се стремя.

Знаеше също, че цялата тази работа с моето президентство бе същата като да стреляш по патици, които се връщат към хранилката си.

— И си тръгнахте — казва психарят.

— Да — отвръщам. — От трън, та на глог; ако не бях се спрял да говоря с Ива, или ако бях карал малко по-бързо, може би сега нямаше да съм тук.

— Защо мислиш така? — пита той.

Свивам рамене:

— Отидохме в „Каскейд“ всеки с колата си, нали си спомняш? Ами ако бях пътувал заедно с Джесика към дома? Ако бях карал съвсем близо подире й, щях да ги посрещна аз онези вещици и нямаше да я притиснат в ъгъла. Тя беше умна, но никога не бе изпадала в подобна ситуация.

Аз обаче бях виждал подобни неща. Преди няколко години имахме един съдружник в Бостън, който се опита да измами Джеймс, и тогава се намеси ФБР. Мога да те уверя, че в мига, в който те споменеха за затвор, щях да ги прекъсна и да се обадя на адвоката си. И тогава може би на Джесика нямаше да й хрумне тази смахната идея да сключим сделка с профсъюза.

— Не каза ли, че тя е споменала за това и преди?

— Спомена — рекох, — но вещиците я бутнаха в пропастта. Мисля, че е сметнала, че щом онези ще я третират като престъпничка, то поне да се възползва от това.

18

Почти успях да я настигна. Има един черен път, по който до дома се стигаше по-бързо. Но прекият път е с много завои и изкачвания и спускания. Има една отсечка от „Депо роуд“ над „Каунти лайн“, след която се чувстваш като замаян и все едно си глътнал цяла тухла. После следва остър завой и точно там изпуснах управлението. Нищо ми нямаше, а и колата бе само леко одраскана, но няколко минути седях и се опитвах да си поема дъх, а това ми се случваше за втори път през последните два дни. Изглежда бях седял там твърде дълго.

Когато стигнах до дома, тъмносиният краун вик вече бе там, празен, на подходната алея до мерцедеса, и двигателят му работеше. Втурнах се вътре, мислех си, че може би ме чакат, но Джесика вече седеше във всекидневната и се поклащаше леко напред-назад в едно от креслата с кожена тапицерия. Беше гърбом към камината, седнала срещу онези две вещици от ФБР. Те седяха на дивана, с ръце върху коленете си, свили вежди. Джесика им се усмихваше, усмихваше се престорено глуповато.

Но в очите й блестяха язвителни пламъчета, които онези май не забелязваха. Стомахът ми се сви, те спряха да разговарят и се обърнаха да ме погледнат.

Единственото, което можех да сторя, бе да стоя отпуснал тежко ръце, защото знаех, че каквото и да кажех, щеше да е твърде късно. Джесика вече бе измислила някакъв план. Познавах това й изражение.

— Ще направим каквото кажете — рече тя и кимна едновременно и на тях, и на мен.

Седнах на диванчето до креслото й и улових едната й ръка. Тя покри моята с другата си длан, потупа ме леко, сякаш да ме успокои.

— Какво ще направим? — попитах и ги изгледах.

— Господин Коудър — каза Дороти. — Преди две години от „Кинг Корп“ са ви били изплатени малко над два милиона долара. Използвали сте парите да покриете загубите си на фондовата борса. За съжаление не сте платили данъци върху тези два милиона.

— Знам го — рекох. Ушите ми забучаха, сякаш бях прилепил към тях морски раковини. — Това бяха капиталови загуби на пазара. Парите бяха от отдаването под наем на търговския център „Къмбърланд“. Пари от наеми. Пасивни доходи.

— Не — рече Аманда и поклати бавно глава, почти натъжена, — не са, господин Коудър. Всички знаем, че не са.

— Моят счетоводител ми каза, че са — рекох. Борех се отново с онова течение, което ме отнасяше.

Джесика стисна пръстите ми толкова силно, че ме заболя.

— Аз също съм подписала декларацията — рече тя.

— Съвместна декларация — рече Дороти и жълтеникавото й лице разцъфна в усмивка.

— При данъчна измама в такъв голям размер ви очакват две години затвор, господин Коудър — рече Аманда и стисна устни.

— Нали си спомняте Ал Капоне? — рече Дороти. — Казах на жена ви — единайсет години в „Алкатраз“ за същото шибано деяние.

— Вижте, ние можем да ви помогнем — прекъсна я Аманда. — Просто в замяна се нуждаем от вашата помощ.

Джесика ме пусна и усетих как кръвта нахлува отново в пръстите ми. Бяха изтръпнали.

— Благодарим ви за това — каза Джесика и ме погали по ръката.

Реакцията ми бе закъсняла, но въпреки изражението й, когато изричах следващите си думи, я гледах право в очите.

— Мисля, че трябва да говорим с Джон.

Джон Лангън бе юристът на „Кинг Корп“.

— Не — рече Джесика, тонът й бе благ, но смачка пръстите ми в хватката си, — не бива. Те се опитват да ни помогнат.

Дишаше тежко. Тресеше се. Искаше й се да млъкна.

Погледнах към високия прозорец, който гледаше към езерото. През призрачното си отражение върху стъклата виждах носещите се в нощта облаци, чиито увиснали ресни бяха осветени от луната, а под тях бе пълният мрак на земята. Езерото би могло да е яма с катран, примамваща динозаврите към смъртта им, предлагайки им да пийнат.

— Ще направим всичко, което е необходимо — каза Джесика на агентите. — Ще го направим.

— Добре — рекох.

— Бихме искали да си уредите среща с Джони Г. — каза Аманда. — Върху червената й коса се отразяваше жълтата светлина на стаята. — Да говорите за предстоящите поръчки за търговския център.

— ВиК, електрически инсталации, гипсофазерни плоскости — рече Дороти. — Само му подхвърлете въдицата и той веднага ще захапе.

— Ами Джеймс? — попитах.

— Никой друг не бива да знае — рече Аманда, вече кимаше усмихната, бръчките по лицето й бяха изчезнали. — Няма да се впускате в подробности за сделките, само го вкарайте в играта. Ако Джеймс Кинг ни потрябва, ще говорим с него. Междувременно ще наблюдаваме всичко. Ще бъдете в безопасност.

— Като Майло ли? — попитах.

— Майло работеше за тях. Вие ще работите за нас.

— За добрите — рече Дороти, като се усмихваше превзето. — В случай, че не сте разбрали.

Аманда се изправи и каза, че ще поддържат връзка с нас и че определено сме взели правилното решение. Излязохме вкупом във фоайето — досущ като нови приятели — и си взехме довиждане.

Когато си заминаха, Джесика затвори вратата и ми се ухили с онази нейна странна усмивка, при която повдига едната си вежда малко по-високо от другата.

— Това не беше ти — рекох.

— Така ли? Защо, каква съм?

— Защо не поиска да се обадим на Джон? Така се прави, когато се случат подобни неща. Никога… никога не бива да действаш презглава.

— Това ли направих? — попита тя, засмя се и тръгна към кухнята.

Последвах я.

— Какво правиш? — попитах я.

— Ще приготвя обяда на Томи — рече тя, извади хляб, майонеза и кутия с варено пиле от хладилника и нареди всичко върху плота. — От три дни ме моли да му направя пилешка салата.

Седнах на едно от високите столчета от другата страна на плота, вече гърбом към прозореца, облакътих се на плота и улових с длани главата си.

— Хайде, усмихни се — рече тя, хвърли върху дъската за рязане парчета пилешко и започна да ги кълца с широк нож. — Току-що ни дадоха разрешително да крадем.

— Какво да крадем? — попитах, ченето ми бе увиснало и главата ми се изплъзваше от дланта.

— ФБР ти каза да сключиш сделка с Джони Г., нали? — попита тя и продължи да кълца месото.

— Да, за да могат да го арестуват. Знаеш ли какво се случва с хора, които постъпват по този начин? Сменят имената им и ги преместват да живеят в щата Юта.

— Тогава няма да се спрат насред път — рече тя, извади от хладилника един морков и започна да го бели върху дъската.

— Кои?

— Онези от ФБР — отвърна тя, — те са като змиорки миноги. Впиват се в плътта и ти смучат кръвта. Или трябва да се натъпчат и сами да паднат, или те убиват. Тъй че трябва да ги натъпчем.

— Гадната ти биология.

— Ти ще им дадеш срещи с Джони Г. — рече тя, изсипа накълцаното пилешко и морковите в една купа и добави лъжица майонеза. — Ще носиш тайната им записваща техника, докато им писне. Часове и часове разговори.

— Ами ако Джони Г. разбере? Ще свърша като Майло, Джесика, тези хора са истински побърканяци.

— Само че приказките са безценни. Профсъюзът, те също са бизнесмени — рече тя и очите й заблестяха от лунната светлина, а тонът й бе снишен, сякаш някой можеше да ни чуе. Престана да бърка съдържанието в купата, започна да добавя подправки — щипка от това, шипка от онова, после пак разбъркване. — Това е решението. Ние сключваме сделка с Джони Г. и му даваме поръчките за подизпълнители, които иска.

Ще му кажем за ФБР — каза тя и започна отново да разбърква, все по-бързо в ритъма на изречените думи. — Той ще измисли нещо, ще прати ФБР за зелен хайвер. След това ти ще дадеш поръчките на подизпълнителите, с които сключи сделка, и ние ще получим своето. Пари на ръка. Ако нещо тръгне на зле, ние работим за ФБР, нали така?

— Объркваш ме — рекох.

— Онова, което ще правим или няма да правим за ФБР, е толкова объркано, че те няма да са в състояние да докажат нищо. Изводът е, че ти ще предоставиш работата на хората, които Джони ни посочи, а той ще ни плати за това. А когато носиш подслушвателната апаратура на ФБР, той ще им подава фалшива информация. Планът е перфектен.

— Цели шест месеца се борих да заобиколя този профсъюз.

— И в замяна не получи нищо — рече тя и започна да размазва сместа върху филия хляб.

— Само се замисли върху думите си.

— Кой те докара дотук? — попита тя, зави сандвича в салфетка и го мушна в кафява хартиена торбичка. — Това е възможност. Понякога такива възможности се появяват и ти просто трябва да се възползваш от тях. Сега е твой ред. Можеш да дадеш поръчките на посочените подизпълнители, нали?

— Ако не е толкова очебийно.

— Сигурен съм, че Джони Г. ще накара своите хора да ти предложат разумни цени. Подай ми онази стъкленица с курабии.

— Какво ще правиш? — попитах, след като отворих капака и подуших мириса на канела.

— Овесени ядки с канела — отвърна тя и пусна шепа от тях в найлонова торбичка. — Те постоянно действат така и въпреки това сградите се построяват. Небостъргачи — като онзи на Доналд Тръмп. „Кинг Корп“ може да наеме подкрепяните от профсъюза подизпълнители, без изобщо Джеймс да разбере. И ние да си вземем нашето. ФБР ще получи куп безполезни аудиокасети и няма да може да каже, че не сме помогнали.

— Чу онези агентки. Те ще ни следят. Ще следят всичко, което правим. Всичко, което прави той.

— Знам, скъпи — рече тя, добави пакетче с чипс и прибра готовата торбичка с обяда в хладилника, след което се надвеси над плота и ме целуна по върха на носа.

— Време е за лягане — рече. И добави: — Поради тази причина сделката трябва да бъде осъществена от човек, когото няма да наблюдават.

Усмихна се и каза:

— От мен.

19

Поглеждам към психаря и поклащам глава.

— Как, като двоен агент ли? — пита той.

— Казах й, че човек като Джони Г. няма да прави бизнес с жена. Нали разбираш — всичките онези глупости на италианските мафиоти. Тя ме погледна така, сякаш бях некадърник.

Тя подреди нещата. Отиде направо в централата на профсъюза. И каза, че няма да си тръгне, докато не се срещне с Джони Г. Каза му, че е просто пратеничка. Той навярно захапа. Поне за известно време. Мисля, че не му отне много време да разбере, че аз нямах думата.

— Връщаш се към сценария си? Че си нямал друг избор.

— Точно така — отвръщам.

— Хайде сега, убийството на Джеймс е твой избор.

— Ако някой опре пистолет в главата ти и каже: „Убий онзи, дето влиза през тази врата, инак аз ще те застрелям“, и ти го направиш, това убийство ли е?

— Човек трябва да носи отговорността си.

— Кой е отговорен за това?

— Някой е опрял пистолет в главата ти, така ли?

— Точно така е, по дяволите. Би могло и така се каже.

* * *

Съблякох сакото и ризата си и онзи техник закрепи апаратурата на голо. Двете вещици бяха там и гледаха. Можех да подуша потта си. Побиха ме студени тръпки, скръстих ръце и закрих с длани зърната на гърдите си. Червенокосата се изчерви и сведе поглед към пода. Мъжкараната само изкриви устни, сякаш бе настъпила нещо гадно.

Беше пълна глупост, наистина, да вляза в онази малка жълта къща току до магистралата, която бяха превърнали в ресторант и да видя Джони Г. да седи в ъгловото сепаре в дъното със светнали като на котарак очи. Започна направо, заговори ми глупости за някакъв голям предприемач, с когото искал да работя — предприемач, когото познавах, защото компанията му спонсорираше почти всички благотворителни прояви, за които можете да се сетите. А усмивката на Джони Г. бе колкото присмех над нас, дето се опитвахме да отклоним властите от корупцията си, толкова и над глупостите, които плещеше за честните и легитимни хора, които работели за конкуренцията.

Вече бях убедил Джеймс да организира търг с малко на брой компетентни предприемачи, като изтъкнах, че времето е пари и след като наближаваше мъртвият сезон, бихме могли да се възползваме от услугите на някой от големите играчи, без да се налага да плащаме обичайната премия, която се полага, ако решиш да пазаруваш всичко от едно място. Истинската връзка на Джони Г. щеше да е с една от компаниите финалисти, като името й изобщо нямаше да се споменава в разговора, записван от ФБР.

Имах чувството, че гледам някакъв филм, седя си там и похапвам салата, пържена сепия и спагети канелони в сос с водка, усмихвайки се на един мъж, когото презирах. И на Джони Г. не му беше лесно. Нямаше вид на човек, който просто си седи и се усмихва, след като знае, че държи в ръце каре аса. Имаше един тик, който дотогава не бях забелязал. Мине не мине минута и близваше пръст, след което докосваше с него врата си; улових се, че много ми се искаше да спре да го прави. Но той не спря, тъй че удоволствието да прецакаш ФБР бе провалено от необходимостта да заговорничиш с мошеник, който има тик.

Излязох от ресторанта потиснат, но нещата се подобриха, когато се върнах в онзи долнопробен мотел, в който се бях срещнал с вещиците и техния оръженосец — техника. Те пляскаха победоносно дланите си, радостни от големия си пробив. Бяха на върха. По-добри от нас, останалите, със своите лъскави значки и държавните пенсии, които ги очакваха след края на играта.

— Не изглеждаш доволен — каза Руукс, след като се поуспокоиха.

— Безпокоя се за живота си — рекох, намръщих се в усилие да потисна глупавата си усмивка. — Няма да търсят вас, когато всичко това излезе наяве.

— Никой няма да застреля никого — рече червенокосата и ме погледна с онези свои големи зелени очи, в които се четеше искрена загриженост.

— Да де, кажете го на Майло — сопнах се и се запитах какво би накарало човек, който е с всичкия си, да повери живота си на ФБР.

— Казахме ти — рече червенокосата и сви устни, — че онова бе по-различно.

— Искам само да ви кажа, че ако подписът на жена ми го нямаше върху онези данъчни декларации, щяхте да си имате работа с адвоката ми.

— Още не е късно — каза Руукс.

— Дороти — рече червенокосата, — моля те. Не можем ли да разговаряме спокойно?

Когато се прибрах онази вечер у дома, си организирахме малка семейна вечеря. Джесика изпече пържоли и опържи картофи на едри резени. Томи бъбреше за тренировките си по футбол, а аз се опитвах да съсредоточа погледа си върху него, докато говореше, макар да не можех да сторя същото с мислите си. Не се чувствах много зле заради това. Моят старец никога не поглеждаше към мен, когато седнехме да вечеряме.

След като приключихме, Джесика се зае да разтребва, а синът ми ме попита дали искам да погледаме телевизия.

— Нямаш ли домашни? — попитах.

— Имам, искаш ли да ми помогнеш?

— На мен никой не ми е помагал — отвърнах. — Така човек учи най-добре. Върви и си ги приготви.

— След това мога ли да погледам борба?

— Разбира се.

— С теб ли?

— Ще видим.

— Гробаря ще се бие с Кърт Ангъл.

— Добре. Първо си напиши домашните.

Изгледах го как излиза. Джесика извади бутилка пино ноар и две чаши, отпусна глава върху голямото кожено кресло във всекидневната.

— Би могъл да общува малко повече с теб — рече тя.

Последвах я към креслата. Тя наля вино и ми подаде чаша.

— А ти? — попитах. — Даваш ли му всичко, от което се нуждае?

Тя се вторачи за миг в мен, очите й се напълниха със сълзи, преди да се извърне.

— Обичам го — рекох тихо. Онова, което не можех да й кажа, беше, че винаги когато видех сина си или чуех гласа му, сърцето ми се свиваше. Ненавиждах се за това, но никак не исках да преживея онова, което преживях с Тийг. — Не можем ли да го правим?

— Мисля си, че би могъл да бъдеш просто по-непринуден.

— Знам — отвърнах. — Ще се опитам.

Тя въздъхна, замълча и сръбна от виното си.

— Е — рекох и завъртях чашата в ръката си, като смених и тона, и темата, — кой е в играта с Джони Г.? „Бел кънстракшън“? „Хоугън & Прайс?“

— Как ти звучи половин процент от брутния обем? — попита тя и повдигна вежда ведно с чашата си.

— Господи!

Милиони долари.

— В брой — рече тя. — Когато получиш офертите, ще им съобщиш какво предлагат останалите. Те ще направят така, че тяхната цена да е най-приемлива. Ще приемеш офертата им и ще им дадем възможност да избият разликата с анекси към договора.

Това се нарича „последващо оскъпяване“. Предприемачът предлага ниска цена, за да вземе поръчката, но след това започва да добавя скъпо струващи анекси, които не са били предвидени в първоначалната оферта, но са за неща, без които проектът не може да бъде изпълнен. Досущ като стръв. Рисковано е, ако работиш за някого, който няма да поддаде, но е сладка работа, ако имаш някого като мен — вътрешен човек, който ще одобри анексите.

— Кой е? — попитах.

— „Кон Трак“ — отвърна тях.

Подсвирнах, учуден, че компания с такава безупречна репутация би могла да сключи сделка с Джони Г.

— Ще трябва да одобря тези анекси през главата на Джеймс — рекох.

— Но ти можеш да го направиш — каза тя. — Този път той няма да ни прецака.

20

Опитах се да работя както обикновено, но сигурно съм действал странно, защото няколко седмици по-късно Джеймс ме извика в кабинета си след съвещанието ни в шест и трийсет сутринта и ме попита как съм. Казах му, че съм добре, просто добре, а той ме изгледа с празен поглед — така, както прави, когато е замислен дълбоко върху нещо.

— Утре ще постъпят офертите — каза.

Не отвърнах нищо. А и той не ме попита. В ъгъла на плота на ореховото му писалище имаше бюст на африканска племенна принцеса, издялан от черен оникс — подарък, който Скот му бе донесъл от едно от сафаритата си. Беше повдигнала високо брадичка, гледаше нагоре, сякаш безмълвно си общуваше с боговете.

— Бих искал да ги видя — рече той. — Преди да възложим работата.

— Наистина ли? И защо?

Думите излетяха от устата ми, преди да успея да затворя портите. Бръчките около очите на Джеймс станаха по-дълбоки, когато ми се усмихна така, както бихте се усмихнали на дете, което току-що сте излъгали с някой прост фокус с карти.

— Компанията става публична — рече той, сякаш думите му водеха до очевидно заключение.

Стомахът ми се сви на топка. Извърнах поглед от него и от африканската принцеса и кимнах.

— Хубаво.

— Утре се открива сезонът на лова на елени — рече той. — Ще бъда в хижата. Когато събереш цялата документация, донеси я там. Ще вечеряме заедно и после ще разгледаме числата.

— Би трябвало решението да е лесно.

— Склонен съм да избера „О Би Джи Тек“ — рече той.

Преглътнах с мъка жлъчта в устата си.

— Който даде най-добра цена, нали?

— Не — отвърна усмихнат той. — Това е твърде важен проект. Те ще предложат една от най-ниските цени и освен ако не са смехотворни, ще наемем тях. Те са местна компания.

— Но никога не са строили нещо толкова голямо.

— Става въпрос за доверие — рече той и тонът му отново се сниши. — Нали разбираш?

— Да.

— Добре. Ще се видим утре вечер.

21

Джони Г. бе дал на Джесика телефонен номер, на който да го търси и тя го направи.

— А-а-ало?

— Здрасти. Обажда се Джесика Коудър — рече тя. — Джони ми каза да се обадя, ако имам нужда от него.

— Е, и?

— Ами, нуждая се от него.

— Само ти да си!

— Мога ли да говоря с него?

— Когато го видя, ще му кажа, че си се обаждала.

— Слушай — рече тя, — разбирам, че това ти е работата, но го намери. Трябва да говоря веднага с него. Кажи му, че сме на път да провалим сделката за „Гардън Стейт“. Разполагаме само с един ден да я уредим. Той ще иска да чуе всичко това. Уверявам те.

— Да. Знам.

— Наистина трябва да му кажеш. Кажи му, че ще съм на този номер. Имаш ли го?

— Изписан е на дисплея.

— Не бих искала да съм мястото и на двама ни, ако нещата се провалят.

— Спокойно, миличка. Ще му кажа.

Джесика закрачи из голямата стая. Панорамният прозорец гледаше към езерото. Ранна сутрин. Сива мъгла скриваше далечните хълмове. Бодната повърхност бе развълнувана и на оскъдната светлина имаше цвета на потъмняло сребро. Клетъчният телефон в ръката й бе лъскав от потта, стискаше го толкова силно, че сухожилията на ръката й до лакътя я заболяха. Подскочи, когато телефонът иззвъня, и го отвори рязко.

Той й съобщи името на хижа в Поконос, в планината Гандър. Тя отвърна, че пътят дотам ще й отнеме около три часа. Той й каза да отиде сама.

Вече се бе облякла с торбести маслиненозелени панталони с много джобове, високи туристически обувки от „Тимбърланд“ и широк пуловер. Косата й бе завързана на конска опашка, не беше сложила и милиграм грим. Изглеждаше така, както преди няколко седмици, когато се бе срещнала с него да му предложи сделката. Беше нахлула в централата на профсъюза в Северно Ню Джърси с торбести дънки и едно от горнищата на анцузи на Тейн с качулка. Не искаше някой да я сбърка с някаква мацка с неясни намерения.

Лъскавото шосе тичаше под гумите й, докато слушаше компактдиска на жена на име Карла Уернър отново и отново, а болезнените звуци й действаха някак си лековито. В планините на Пенсилвания небето започна да се прояснява. Когато излезе от магистралата в Ню Джърси, небето бе яркосиньо над покрова от дървета, които водеха към планинския курорт. Един мъж с пригладена назад лъскава черна коса, облечен с дънково яке, стоеше на застлания с калдъръм вход, облегнат на кадилак, почистваше ноктите си с клечка за зъби. Кимна й и тя последва колата му в гората към една усамотена хижа.

Настланата с дребен чакъл алея обикаляше морава с израснала твърде високо поради небрежност трева. Обгърна я силната миризма на гниещи листа и дървета. Една пчела прелетя пред носа й и се блъсна в колата, зашеметена от топлината на слънцето, която се лееше върху откритата затревена площ. В сянката на площадката пред входа мъжът в дънковото яке я спря и прокара метален детектор по тялото й. Докато го правеше, якето му се разтвори и в кобура под мишницата му блесна черен автоматичен пистолет.

— Проверка за подслушвателни устройства — рече той, след това отвори вратата, която тихо изскърца.

Джони Г. седеше край дълга маса, застлана с покривка на карета и пиеше кафе от дебелостенна бяла чаша. Беше обвит в гъст дим. Мръсен облак, който я накара да се закашля. Той угаси цигарата си в бронзов пепелник и издиша дима през носа си.

— Искаш ли? — попита той и вдигна чашата си, като кимна към каничката на печката. — Аз ще ти налея. Седни.

Тя седна, взе чашата с две ръце, за да ги стопли — в хижата бе влажно и усойно. Джони Г. също седна и я изгледа с немигащи очи. Черни дупки в средата им и черни кръгове около тях. Между тях — млечнозелени ириси с цвета на покрито с пяна езеро, чиято дълбочина не можеш да прецениш, както и дали под повърхността му има живот. Тези очи, или може би влагата, я накараха да потрепери.

Съобщи му за провала на плана им и когато той я попита какво, по дяволите, очаква от него да направи, тя му каза.

— Мисля, че трябва да се отървете от него.

Черните дупки се превърнаха в точици и дебелите бузи опънаха устните му и оголиха зъбите. Близна единия си показалец и го избърса о врата си. Тя опита да се престори, че не е видяла.

— Ама и ти имаш бая кураж, знаеш ли? Я се погледни. Съпруга — домакиня. Да не си мислиш, че участваме в някакъв шибан филм?

— Майло не бе като на филм — рече тя и видя как усмивката му замръзва върху лицето.

Джони Г. започна да кима с тежката си глава, сякаш се опитваше да чуе думите на някого, когото тя не можеше да чуе, но и тя закима. Той отново направи номера с показалеца си.

— Той е в хижата — рече Джесика. — А тя е на майната си. Има охранителна система, но Тейн може да ви вкара.

— Мен ли? — попита той.

— Когото изпратите.

— А може да оставим нещата просто така — каза той, облегна се назад и изпод коженото яке изпъкна масивният му гръден кош.

Джесика рече:

— Това е сделка за два милиарда долара. Мъжът ми казва, че ако него го няма, вие двамата ще сложите ръка върху нея.

Джони Г. наклони чашата си и потупа с дъното й върху покривката.

— Това твоето мнение ли е, или неговото? — попита той.

— Какво значение има?

— Пийт — рече той с по-висок глас, — ела тук.

Вратата се отвори и мъжът с лъскавата коса и дънковото яке влезе в хижата.

— Имаме ситуация.

Докато Джони Г. обясняваше, Пийт облизваше малка раничка на долната си устна и мяташе от време на време погледи към Джесика.

Когато приключи, Джесика отпи от кафето си и рече:

— Мисля, че трябва да го направите така, че да изглежда сякаш го е сторил синът му.

— Защо? — попита Джони, смръщи се, склони глава настрани, а челото му лъсна през мъглата на цигарения дим.

— Те се карат. Ще заприлича на последица от последния им скандал. Синът — Скот — държи всичките си ловни принадлежности в собствения си гардероб в хижата. Тейн може да ви го отвори. Можете да използвате ножа на Скот.

— Чу ли я хубаво? — рече Джони Г. и смушка с лакът Пийт. След това усмивката му се стопи и рече: — Но го направи. Харесва ми. Добре. Утре вечер, става ли?

— Има една боулинг зала на магистрала 20, в покрайнините на Скейнителис. „Кедровата къща“. Кой ще дойде?

— Той — рече Джони и кимна към Пийт.

— Тейн ще го чака там в десет вечерта. Ще бъде с черен мерцедес кабриолет. Тази кола ли да очаква? — попита тя и кимна към входа на хижата.

— Не, един екскършън — отвърна Джони Г. — Зелен. Джони Г. се изправи, Джесика — също. Изпрати я до вратата, отвори я, но тъкмо когато тя понечи да излезе, я улови за ръката и я обърна рязко към себе си. Тя усети дебелите му устни да докосват ухото й, усети топлината на дъха му, подуши миризмата на кафе и на цигари.

— Тръгваш си оттук и край. Разбра ли? Не се връщай повече.

— Разбрах — рече тя и той я пусна.

22

— Значи не се е предвиждало ти да го направиш?

— Спомням си, че бях чел нещо за времето — казвам. — Че било нещо като река, нали? И една клечица може да се закачи на някой камък и преди да си се усетил, сума боклук ще заприщи шибаната река и тя ще поеме по ново русло. Чувал ли си за това?

— Айнщайн. Той казва, че времето било като река.

— Нещо съвсем дребно. Клечица. Квитанция за глоба за неправилно паркиране. Това е лудост.

— Квитанция за неправилно паркиране ли?

— Човекът на Джони Г. — Пийт. Имал поне двайсетина квитанции за глоби в Атлантик сити. Отбива от магистралата в Северно Джърси да хапне тако или нещо подобно. Един тип изскача пред колата му в дъжда. Пийт скача върху спирачките и натиска като обезумял клаксона. После се разкрещява на онзи. Двамата си крещят и се псуват. От заведението излиза полицай. Опитва се да ги успокои, но в същото време пуска регистрационните номера на Пийт за проверка. Оказва се, че той има заповед за арест. Заради глоби за паркиране. И заради едно шибано тако[5]…

— И те са казали на жена ти, че щом си вътре, значи си вътре.

Сега вече трябва да се разсмея, защото той още не може да разбере.

— Джони Г. бе готов да се откаже — казвам. — Това обаче го научих по-късно.

Той примигва иззад дебелите лещи на очилата си. Каскадата от бръчки на челото му сякаш става по-дълбока.

* * *

Бях просто побъркан. Бесен. Изплашен. Наранен, засегнат. Такава бъркотия. Класически случай. Сума жени смятат, че когато един мъж заплаче, това разкрива чувствителната му страна. Джесика обаче не смяташе така.

Чакаше ме, когато се върнах у дома след работа. Беше си сложила от любимия ми парфюм. Казва се „Ароматикс“. Аромат, който ми напомняше за онзи ден, когато се запознахме в Ню Йорк, за червената й рокля, под която не носеше нищо друго. Томи бе на гости у приятели и ние се качихме в спалнята. Това бе само началото — да ме размекне. Невинаги бе така. Понякога го правеше, но дали не искаше нещо? Е, мисля си, че то й беше от полза.

След това можех да проспя вечерята и цялата нощ, но тя ме накара да обуя анцуг, тениска и ме изведе навън за ръка.

— Те ще се отърват от него — каза тя и думите й прозвучаха в тишината като удар с чук върху лемежа на плуг.

Тя пое дъх, огледа празния парцел до нас и рече:

— Точно тук ще я построим и ще използваме варовикови блокчета. И ще издържи десет хиляди години. Че и повече.

Забравих за небето, за езерото, за целия свят. Виждах единствено лицето й, взряно в моето. Сурово и неумолимо като онези блокчета от варовик. Пръстите й обвиха здраво китката ми.

— Какво?

— Джеймс — отвърна тя.

— Джони Г. ли ще го направи?

— Ние ще ги вкараме в „Каскейд“ и ще им кажем комбинацията за ключалката на гардероба на Скот, за да вземат ножа му.

— Да не се майтапиш бе, мамка му?

— Нищо не е — рече тя. — Само ще си покажеш ретината пред скенера и си тръгваш.

Безрадостен смях се изтръгна от устните ми, преди да успея да го спра.

— Слушай — рече тя, разтвори ръце и се завъртя в кръг. — Всичко ще бъде наред. Как мислиш е получил Джеймс онова, което има? Как е стигнал дотам? Такъв е светът. Трябва да се бориш за него. Трябва всеки ден да сключваш сделки с хората. Джеймс го е постигнал, може би не с помощта на профсъюза, а на нечестни политици, юристи и бизнесмени и погледни го сега. Ако неговият син се нуждаеше от операция, той щеше да я получи.

Поклатих глава и отстъпих назад.

— Добре ли си?

— Нищо ми няма — отвърнах и избърсах ъгълчето на окото си.

— Скъпи — каза тя, присви очи, изпълнена с решимост като тръгна към мен. — Не ме плаши. Трябва да го направим. Нямаме друг избор. Трябва да го направиш за мен. За Томи. Онези хора… Няма повече да се връщаш. Точно това каза той.

В този миг осъзнах, че бях мухата. Че повече не се борех да се измъкна от паяжината. Изтощен и застинал спокойно, когато вселената трепери и виждаш как паякът приближава към теб. Отначало бавно, а после — по-бързо и уверено, досущ като капка дъжд, която се стича по стъклото.

— Ние сме вътре в играта — каза тя.

— Знам.

— Налага се.

— Знам.

Тя ме улови за ръката и ме поведе обратно към къщата. Каза ми за Пийт и как следващата вечер ще се срещна с него на застлания с чакъл паркинг на „Кедровата къща“. Трябваше да се обадя на Джеймс и да му кажа, че една от офертите е била изгубена от куриерската служба „Федеръл Експрес“, че я търсят и са обещали да я намерят до следващия ден. По този начин той нямаше да ме очаква.

— Ще се справиш — рече тя и отвори бутилка „Опус“, която бе спастрила за специални случаи.

Изпукването на тапата отекна в голямата пуста кухня, пийнахме. Седнали един до друг на дивана.

Вече осъзнавах в какво положение се намирах. С пистолет, опрян в главата ми. Джони Г. Нямаше смисъл да се оплаквам, че тя ни бе замесила в цялата тази бъркотия. Бяхме вътре. Плувахме редом с акулите. И имаше само един начин да се измъкнем.

И тъй, следващата вечер, докато голямата стрелка на часовника ми обикаляше колебливо циферблата, напрягах очи и се взирах през обсипаното с дъждовни капки предно стъкло всеки път, когато чифт фарове се отклоняха от пътя, готов да изпълня ролята си. Знаех, че това трябваше да стане, знаех, че тези бледи ръце, в които се взирах на светлината на синкавите отблясъци от светкавиците, са моите. Ако Джеймс оцелееше, моят живот щеше да свърши или да бъде съсипан. Ако умреше, щях да се спася.

Когато джипът на Джесика се появи от мрака, тежестта в корема ми сякаш се отмести. Знаех какво щеше да се наложи да направя, още преди да ми е казала. Спомних си онзи първи ден, когато се запознахме в Сентръл парк, топъл пролетен ден преди години. Бях радикално настроен новобранец в „Кинг Корп“ и се чувствах силен. Спомнях си американските брястове, учебника й. За нематодите — паразитните червеи, за плесента и онзи бръмбар, който се изкатерва високо по дърветата. Без да знае защо.

След като часовникът ми показа десет и Пийт още не се бе появил, се почувствах досущ като онзи бръмбар. А като видях да идва нейната кола вместо неговата, можех да си представя как червеят пробива кожата ми. Аз бях черупката, приютила нещо много по-силно.

Гледах я — приведена под дъжда и мокрия сняг, тъмна сянка, прехвърчала между двете ни коли. Плъзна се върху седалката до мен и затръшна вратичката. Устните й бяха свити в една чертица, брадичката й стърчеше напред, сякаш се готвеше за битка. Познавах много добре това изражение.

— Той няма да дойде — рекох.

Очите й се разшириха, долната й устна изчезна под резците на малките й остри зъби.

— Ние…

— Аз ще го направя.

Тя улови ръката ми и я стисна силно. Студена кожа и пилешки кости. С другата си ръка обхвана врата ми и ме притегли към себе си, целуна ме по онзи ужасяващ начин, от което по гърба ми пробягаха тръпки.

— Той си го заслужава — рече тя.

Не можах да отговоря дори на тази реплика.

Тя прошепна:

— Мисля, че би трябвало да дойда с теб.

— Не. Не бива.

Тя поседя така около минута, безпомощно момиченце, което гледаше през прозорчето как снежинките валят и кишата се сгъстява. Един голям камион профуча край нас и вдигна мъглив облак подире си. Тя кимна и потрепери, след което стисна отново ръката ми.

— Прав си.

23

След като хапвам картофено пюре и преварени, безцветни зеленчуци, ме отвеждат през двора в административната сграда за следващата ми среща с едрия тъмнокож психар.

Той пише нещо, дебелите му челюсти потрепват от усилието.

Вдига глава от записките си и ме пита:

— Как се чувстваш?

— Като човек, който очаква чийзбургер с истинско телешко — отговарям, докато сядам.

Той кима, бавно прибира книжата си и затваря папката. Потропва върху корицата й от изкуствен материал и казва:

— Казал си на лекаря преди мен, че в един момент си бил убеден, че не ти всъщност си убил Джеймс Кинг. Сега, след като малко те познавам, бих искал да те попитам какво си имал предвид.

— Известно време бе точно така — отвръщам.

— Как?

— Човешкото съзнание е страхотно нещо, не мислиш ли?

— При някои хора — повече, отколкото при други.

— Ще ти разкажа.

* * *

Спуснах се по стъпалата, вземах три за едно и едва не паднах. Картината на борещия се Джеймс и тъмното кърваво петно върху чаршафите продължаваше да се върти отново и отново в съзнанието ми. Понечих да затръшна вратата, но се усетих и я затворих внимателно. Въздухът навън ми се стори по-хладен. Дишах дълбоко.

Снегът вече бе започнал да натрупва по земята и по стълбовете на уличното осветление. Безмълвен покров. Усещах кожата си като изпъната, бях напрегнат. Мълниеносен страх изригна от дълбините на душата ми и хукнах. Когато стигнах до гората и до безопасния й мирис на гниещи листа, спрях да погледна назад. Почти очаквах някой да ме преследва, да чуя някого да ми изкрещи да спра. Силен и тих отблясък от мълния освети небето и в този миг видях криволичещата алея. Тъмни следи от ботуши маркираха пътя ми в кишата. Пъпната връв между мен и трупа на Джеймс.

Вдигнах глава към черното небе и примигнах. Оранжевото зарево от хижата пръскаше достатъчно светлина, за да видя как снежинките се носеха към земята като дъждовни капки. Обърнах се и продължих да тичам, докато не стигнах до колата си. Чувствах дробовете си като пълни с киселина, хълбокът ме болеше. Кръвта пулсираше в слепоочията ми.

На главния път чифт фарове запълзяха бавно към мен. Приклекнах зад колата си и надникнах през замъглените от дъжда прозорчета. Фаровете сякаш намалиха скорост, след това отново ускориха и колата ме подмина. Останах приклекнал, гледах червените габаритни светлини да изчезват зад завоя и колата да се насочва нагоре към град Пуласки.

Влязох в своя автомобил, погледнах в огледалцето за обратно виждане и стиснах толкова силно волана, че ръцете ми се схванаха и се наложи да ги раздвижа. Потеглих бавно, карах по черни пътища, полека изкачих възвишението към „Депо роуд“. Като спрях колата в гаража си, останах навън, замислен колко време щеше да отнеме на снега да запълни онези черни дири от гуми. Когато това стана, пръстите на ръцете ми бяха изтръпнали и безчувствени от студа.

Джесика беше във всекидневната. Огън припукваше в камината, отраженията от оранжевата му и жълта светлина блещукаха върху лъскавата повърхност на мраморната лавица над нея. Беше свила нозе под себе си. Държеше книга в ръка. Всичко изглеждаше толкова нормално, а тя вдигна глава, усмихна ми се по начин, който ме накара да си помисля, че просто съм сънувал всичко случило се.

— Къде е Томи?

— Спи.

Кимнах, погледнах за пръв път ръцете си, видях кървавите петна върху меката кафява кожа. Протегнах ръце към нея да ги види и тя.

— Налагаше се — рече.

— Боже мой! — възкликнах и потръпнах.

Джесика стисна устни и се изправи, свали ръкавиците от ръцете ми. Без да ме поглежда, отвори екрана на камината и ги хвърли в огъня. Когато се обърна, улови лицето му в длани и ме привлече към себе си.

— Това никога не се е случвало — прошепна и се взря в очите ми. — Ето какво трябва да направиш. В съзнанието си. Никога не се е случвало. Това е дело на Джони Г. На неговите хора. Те трябваше да го направят и доколкото ние знаем, те са го направили. Ти си бил тук. С мен.

— А Томи?

— Той е дете. Те дори не могат да говорят с него. Не губи концентрация. Вечеряли сме заедно, сетне сме запалили камината. Аз съм чела книга, а ти — вестник. След това сме се любили. Всичко това е станало. — Замлъкна за миг и продължи: — Трябва само да го видиш.

Усетих как ръцете й се плъзват под ризата ми, как прокарва нокти от двете страни на гръбнака ми. Долепих устни до нейните, стисна ме силно. Разсъблече ме.

Заведе ме горе и ме накара да забравя. Отиде в банята и се върна с чаша вода и нещо друго в ръка.

— Какво е това? — попитах.

— Вземи го — отвърна тя. — Ще ти подейства добре.

Взех едрото бяло хапче и го обърнах на мижавата светлина в банята. Викодин. Таблетките бяха останали след операцията на коляното ми преди две години.

— Ще помогне — рече, — повярвай ми.

Понечих да й го дам, но тя отблъсна ръката ми.

— Да — рече.

Глътнах го.

На сутринта надигнах глава да погледна през високия сводест прозорец. Търбусите на облаците бяха яркорозови, ръбовете им — обагрени от бледолилава мъгла. Простираха се до края на езерото и далеч след него. Мисълта за гърчещия се под възглавницата Джеймс тежеше като камък в стомаха ми. Ръцете и краката ми бяха вдървени. Джесика се събуди, докосна лицето ми и погледна в очите ми. Нейните бяха подути и влажни.

— Не — рече тя бавно с натежал език. — Казах ти. Било е сън. Ти беше тук.

— О, Боже! — възкликнах, обзет от засилваща се паника. Обърнах се на другата страна и повърнах.

— Не го прави — рече и гласът й сякаш одраска ушите ми. — Недей. Не бива.

Прогони ме от леглото под душа, направи ми бъркани яйца с хрупкав бекон, които погълнах.

Когато Томи слезе долу, тя го целуна по главата и го прегърна силно.

— Забрави ли да измиеш зъбите си? — попита.

— Мамо — рече момчето.

Тя само му посочи стълбището.

Томи дойде при мен, целуна ме по бузата и ме прегърна. Стиснах го силно, държах го, докато не почна да се гърчи, за да се освободи. Пуснах го.

— Закъсняваме — рече ми тя. — Трябва да приготвя Томи, а и ти имаш сума работа. Отивай да припечелиш хляба.

Имах чувството, че ме изритват от летящ самолет, но след като излязох, се почувствах по-добре. Не, то не ме остави — гаденето, усещането за замъгленост, при което от време на време на екрана в дъното на съзнанието ми просветваше нежеланата сцена на убийството, но все пак бях в състояние да се справям с рутинните неща. Обадих се на секретарката си и прегледахме календара за предстоящата седмица. Дори пренасрочих среща с групата на наемателите, за да мога да присъствам на спешното заседание, което Джеймс бе свикал с екипа на „Гардън Стейт“ и новия борд на директорите. След това се заех с телефонните разговори — най-вече с предприемачи, които силно желаеха да участват в проекта, и разговарях, докато не пристигнах в „Кинг Корп“.

Кабинетът на Бен бе отвъд широко пространство, заето с шкафове за документи и бюра на секретарки. Вратата му бе отворена и видях, че говореше по телефона, вдигнал крака върху писалището си. Махнахме си за поздрав и продължих по пътя си. Моят кабинет бе до този на Скот. Неговият бе изцяло остъклен и видях празното писалище.

Поздравих секретарката му и я попитах дали го е виждала.

— Той беше снощи в хижата — рече с усмивка тя. — За десет обаче има насрочено заседание с управата на „Джет“, тъй че можете да се свържете с него по клетъчния му телефон, докато пътува за насам.

Благодарих, влязох в кабинета си и тихо затворих вратата. Имах си самостоятелна тоалетна зад него. Наведох се над тоалетната чиния и повърнах закуската си. Пуснах водата, мъчех се да си поема дъх, примигвах при вида на зеленикавата на цвят кожа на лицето си в огледалото, след това седнах зад писалището си и включих компютъра.

Джесика бе права. Трябваше да прогоня всичко това от съзнанието си.

Появи се екранът, пълен с неотворени електронни писма. Аз само го зяпах. Челюстта ми увисна, погледът ми изгуби фокуса си.

Когато Бен се втурна през вратата, сграбчих ръба на бюрото си и замигах срещу него. Като ми каза, че Джеймс е мъртъв, поклатих глава, все едно, че не разбирах.

— Намушкан с нож — рече Бен. Държеше в ръка клетъчния си телефон и го удряше о дланта си, сякаш искаше да изстиска някаква истина от него. — С ножа на Скот. Онзи, дето го донесе от Африка.

Погледна ме. Челото му беше сбърчено. Устните — свити.

— А Скот го няма.

Потръпнах и поклатих глава, доволен, че получих оправдание да изглеждам тъй пребледнял, както онова свое изображение, което бях видял в огледалото в тоалетната.

— Преди да си тръгне, Бъки ги видял снощи да си говорят с Джеймс в бара. Тази заран трябвало да излязат на лов. Колата му я няма и, доколкото разбрах, Емили не го е чувала.

— Боже мой! — възкликнах.

— Не може да е онова, което си мислят — рече Бен и поклати глава. — Няма начин. Трябва да е нещо, свързано с профсъюза, като Майло.

Седях неподвижен и зяпах в нищото. През гъстата мъгла видях Джеймс да се бори под възглавницата.

— Това ще им кажа — рече Бен.

— На кого?

— На полицията — отвърна той. — Току-що се обадиха. Някой си детектив Маккарти. Поиска да отида в кабинета му в два.

— Ще вземеш ли и адвокат? — попитах.

— Защо?

— Не знам — отвърнах. — Така правят хората. Искам да кажа, защо ще иска да говори именно с теб?

— Не знам. Попита и за теб също.

24

Отидох си право у дома.

Джесика беше до кухненската маса, върху която бяха разтворени плановете на къщата. През прозореца зад нея се виждаха слънчевите зайчета да играят по повърхността на езерото и дърветата по склоновете на хълмовете. От включения говорител на телефона се чуваше архитектът, който с метален глас описваше някакви мраморни колони, които бил видял при последното си пътуване до Ню Йорк сити. Като ме видя, тя ме погледна с изцъклени очи, усмихна се лениво и това ме накара да се сетя за таблетките викодин. Каза на архитекта, че трябва да затваря, но ще му се обади скоро.

— Накарах го да премести септичната яма с още стотина метра по-далеч от къщата — рече тя и прокара пръст по плановете. — Той каза, че нямало нужда, но ако беше дишал миризмата на кравешки тор толкова дълго, колкото мен, щеше да поиска да я премести и по-далеч.

— От полицията искат да говорят с мен — рекох, седнах до нея и зарових глава в дланите си.

Като осъзнах, че не ми отговаря, вдигнах глава.

— Не исках да се обаждам по телефона. Детективът се обадил на Бен. Попитах Бен дали ще вземе адвокат със себе си. Навярно не биваше да го питам, нали?

Тя се присегна и докосна ръката ми.

Вторачих се за миг в нея. Кимна бавно и настоятелно, след което ми светна, че тя чакаше от мен да се престоря, че и двамата не знаем какво се е случило, очакваше да изрецитирам репликите си.

Най-накрая рекох:

— Джеймс.

— Какво се е случило? — попита тя. Тонът й бе спокоен, почти апатичен.

— Намерили са го — отвърнах със странно механичен глас. — Мъртъв е, а Скот го няма.

— Какво имаш предвид с това, че го няма?

— Убийството е извършено с неговия нож.

— О, Боже мой. Значи е убил баща си?!

Само я погледнах, възхитен от спокойния й тон. Ъгълчетата на устните й бяха извити нагоре.

— Трябва да се срещна с ченгето, нали?

— Разбира се — отвърна тя. — Ще те пита за Скот.

— И за профсъюза?

— Може би. Има ли някакво значение? Ти беше с мен.

Усмихна се малко по-широко, мозъкът й цъкаше като часовник, наслаждаваше се на всяка минута от играта си.

Паркирах до ръждивата, боядисана в синьо и златисто патрулка, а Бен спря до мен собствената си кола. Участъкът на Нюйоркското полицейско управление и кабинетът на Маккарти се намираха в едноетажна тухлена постройка току до градския площад в Пуласки. Някога щатските власти са възнамерявали да построят голямо пристанище на Великите езера. Но проектът пропаднал, а магистралата бе прокарана прекалено далеч на изток, за да компенсира недостатъчната търговия. Прозорците на горните етажи на малките тухлени сгради на главната улица бяха или с избелели завеси, или заковани със стари шперплатови плоскости. Магазините имаха изписани на ръка табели и в онези, които все още работеха, имаше лавици от дрехи втора употреба, домакински електроуреди втора употреба или неонови реклами за бира зад строените редици мръсни чаши. Прашни, с изронени ситни камъчета тротоари, нащърбени бордюри и стърчащи колчета от автомати за паркиране, отдавна откраднати или унищожени.

Влязохме двамата с Бен в сградата, аз избягвах зрителния контакт с него. Имаше две тоалетни със сиви врати и подуших мириса на дезинфектанта, който се носеше откъм тях. Жената на рецепцията ни поведе през лабиринт от работни клетки и ни настани върху очукани дървени столове пред кабинет, върху чиято врата бе закована пластмасова табелка с името на Маккарти.

Бен увеси глава и въздъхна. Вратата се отвори и видяхме Бъки с камуфлажна шапка в ръце. Къдравата му коса бе разрошена, очите му — зачервени и влажни повече от нормалното. Под тях имаше морави полукръгове. Тъмните му ириси уловиха моите и не ме пускаха. Коремът ми се надигна и благодарих на Бога, че бе празен. Преглътнах и погледнах към обувките си, изчаквайки сянката му да премине покрай мен, за да вдигна отново глава.

Маккарти бе на около петдесет години. Слаб, с очила със златни телени рамки. Късо подстригана побеляваща тъмна коса. Риза с разкопчана яка и блейзър от туид с малка значка на ревера. Задържа вратата отворена и ни покани да влезем. Седнахме на двата стола срещу бюрото му. Върху него имаше фигурка, изработена от поставки за голф топки, прашен телефон, купчина претъпкани с книжа папки.

— Бива си го, нали? — рече Маккарти и кимна към вратата.

— Бъки ли? — попита Бен.

— Аха — отвърна Маккарти. — Снощи видял някакви отпечатъци в снега.

— Как е станало това?

— Не могъл да заспи — каза Маккарти, взе подложка за писане с жълти листи и химикалка. — Видял следи на подходната алея и ги проследил чак до пътя. Но докато се върне, те вече били засипани от снега. Тръгвали от хижата и водели до следи от автомобилни гуми.

— От колата на Скот ли? — попитах.

Преглътнах жлъчката и се изправих, за да виждам по-добре листите му и ми се стори, че видях записано името си.

— Не. Една от камериерките видяла Скот да отпътува в шест сутринта.

— Скот никога не би извършил подобно нещо — рече Бен.

Беше сключил пръсти, поставил ги бе под носа си, сякаш се молеше и мислеше едновременно.

— Така ли? И кое ви кара да мислите така? — попита Маккарти докато пишеше, след което вдигна глава.

— Имаха голям скандал — рекох, вгледан в телефона на бюрото, но с периферното си зрение следях листите. — Джеймс бе решил да направи компанията публична. Скот не искаше.

Обърнах се към Бен, който ме изгледа свирепо и сви устни.

— Наистина ли? — попита Маккарти.

— Това беше преди две седмици — каза Бен и поклати глава. — Просто един спор. Човек не убива баща си за такива неща.

— Знам — рекох и погледнах намръщен Маккарти, като леко поклатих глава. — Но Скот беше бесен. Не искаше компанията да става публична.

— Колко голям скандал? Имаше ли физическа разправа? — попита Маккарти и насочи химикалката си към нас.

— Ами скочи и сграбчи баща си — отвърнах. — Но нямаше юмруци или други такива.

— Ние веднага ги разтървахме — каза Бен. — Не преувеличавай нещата.

— Добре, но него го няма, нали? Кой бяга, когато баща му е убит? — попита Маккарти и си записа нещо, преди да се прокашля. — Само онзи, който го е извършил. Тъй и тъй сме на тази тема, къде бяхте снощи?

— У дома — рече Бен.

— Аз също — казах и се заставих да отместя поглед от листите му. — Трябваше да отида до хижата и да говорим с Джеймс за строителството на един от проектите ни, но не получих всички оферти и се обадих да отменя ходенето си.

— Коя фирма не беше подала офертата си? — попита Бен.

— „Кон Трак“ — отвърнах. — Офертата пристигна тази сутрин.

— И никой от вас не се е чувал със Скот? — попита Маккарти и отново насочи химикалката си.

— Не.

— Бен ми каза, че ножът бил на Скот.

— А на мен Бъки ми каза, че всеки би могъл да го вземе — рече Маккарти.

— Мисля, че го държеше заключен — вметнах. Видях думите „ТРИМА ПРИЯТЕЛИ“ върху листа и се опитах да разчета нещо около тях.

— Къде?

— Цялото семейство… те си имат лични гардероби. Големи като килери, където си държат екипировката. Бъки може да ви ги покаже.

— Не спомена за такова нещо — каза Маккарти и продължи да пише.

На вратата се почука. Той излезе иззад писалището си и отвори.

— Капитанът те вика — прошепна напрегнато жената от рецепцията.

— Водя разпит.

— Веднага — рече тя. — Той каза „веднага“. Да те заведа веднага при него.

Маккарти ни се усмихна и каза:

— Извинете.

— Какво правиш? — попита Бен, след като вратата се затвори.

— Какво?

— Какво правиш? — повтори той. — Знаеш, че Скот никога не би го направил.

— Беше доста ядосан — казах. Погледнах го. Той скръсти ръце, тъй че и аз скръстих моите. — Виж какво. Нямам представа. Просто отговарям на въпросите. Не ставай глупак.

— Ти не ставай.

След това не говорихме. Не мина и минута и вратата отново се отвори. Този път Маккарти не влезе вътре.

— Тейн — рече той, лицето му бе зачервено, — бихте ли дошли с мен?

— Разбира се.

Сърцето ми биеше като лудо, а в ушите ми бучеше прибоят на океана. Дори не погледнах към Бен. Просто се стараех да изляза от стаята, без да се препъна.

Последвах Маккарти покрай няколко бюра и по коридора. Той отвори някаква врата. Вътре имаше дълга маса, две пластмасови чашки с кафе и зад тях бяха жените от ФБР.

25

— Казаха, че летели до Сиракюз тази сутрин — казвам, — за да се срещнат с Джеймс. Човече, лицето на онзи Маккарти почервеня като рак. Човек можеше да види как мърдат мускулчетата на челюстите му. Изглеждаше така, сякаш сам щеше да си строши зъбите. Току-що му бяха измъкнали случая от ръцете. Нали разбираш, специалните отряди на БОП и прочее.

— Значи не смяташ, че е било съвпадение, че те са били там? — пита той.

— Така предположих. Беше странно обаче как непрекъснато се появяваха, когато трябва.

— Вещици, значи?

— Ами може и да са.

— А приятелят ти?

— Бен ли? Видях го чак на следващия ден — отвръщам. — Което ме устройваше. А тогава, когато го видях, нямаше нужда да се безпокоя за приятелските ни отношения. Този кучи син.

* * *

Седнах на дървения стол срещу двете вещици от другата страна на масата. Аманда, червенокосата, затвори вратата и седна до партньорката си. Седяха зад малка масичка. Аманда, облечена в кафяв костюм, изглеждаше като бизнесдама. Дороти беше с яке и онази накъдрена сива коса бе завързана отзад. Между двете имаше мръсен прозорец. Не беше огледално стъкло или нещо подобно, през него просто се виждаха голите дървета и някакви железопътни релси. Също като Маккарти, двете държаха подложки за писане, а върху масичката, близо до мен, бе поставен малък магнетофон.

— Какво можеш да ни кажеш за снощи? — попита Аманда.

— За Джеймс ли става дума, или за Джони Г.?

— Може би и за двамата — каза Дороти и си записа нещо.

— Или за Скот?

— Защо за Скот? — попита Аманда, погледна към листите си, после — към мен.

— Детектив Маккарти каза, че тръгнал от хижата и много бързал. А Джеймс е бил убит с неговия нож, нали? Не е нужно човек да е адвокат Пери Мейсън…

— Много си умен, а? — каза Дороти.

— Достатъчно, за да видя очевидното — отвърнах и се насилих да се усмихна.

— Колко е очевидно къде си бил? — попита Дороти.

— В смисъл, че смятате, че имам нещо общо с това? — рекох, положих длан върху гърдите си и се усмихнах широко.

— В смисъл — за протокола — каза Дороти и вдигна химикалката си.

— Бях с жена си — отвърнах. — В леглото. Достатъчно очевидно ли е?

— Какво можеш да ни кажеш за Скот? — попита Аманда.

Разказах им, като се опитвах да не изпадна в излияния.

И това сработи. Просто продължавах да повтарям историята така, както ми бе казала Джесика, и колкото повече я повтарях, толкова повече увереност придобивах в нея, толкова повече изглеждаше, че се е случило точно така. Беше почти като лепило, като онази невзрачна течност, която изведнъж слепва здраво два големи картона. Те ме гледаха вторачени и кимаха. От време на време се споглеждаха, сякаш знаеха нещо. Но не за мен. Продължаваха да ме разпитват за Скот. Питаха ме дори дали е възможна някаква връзка между него и профсъюза и Джони Г. Трябваше да кажа, че в този бизнес всичко е възможно.

След като излязох от участъка, колата на Бен бе още пред него, но не го видях, а и не исках. Стомахът ми бе още свит на топка, но гаденето намаля. Знаех, че съм се справил добре и нямах търпение да разкажа на Джесика. Пуснах си диск на „Доорс“ и забарабаних в ритъма по волана, докато се носех по завоите. Когато телефонът ми звънна, почти бях решен да не отговарям, но обаждането бе от офиса и съзнанието ми се върна някак си в нормално русло. Но след това образът на умиращия Джеймс ме връхлетя тъй неочаквано и тъй силно, че изгубих дъх, ала все пак успях да грабна слушалката.

Секретарката ми имаше толкова тих глас, че трябваше да намаля музиката. С благоговеен тон ми съобщи, че Майк Алън искал да се срещна със съвета на директорите на „Кинг Корп“ на следващия ден в Ню Йорк сити на извънредно заседание. Майк Алън бе председателят на борда, който Джеймс бе избрал. Искал да говори с мен за управлението на компанията, преди първото предлагане на акциите й на фондовата борса. Секретарката ми каза, че Майк вече наредил един от бизнессамолетите „Чесна Ситейшън X“ да дойде, за да ме откара до Ню Йорк. Отлитане в десет.

Наложи се да спра колата и да изляза от нея. Погледнах небето и свих треперещите си ръце в юмруци. Тя бе толкова добра, Джесика. Достатъчно беше само да я оставя да натиска различните бутони и всичко се подреждаше. Именно тя ме наставляваше, когато влизах в първото си съдружие. Именно тя ме изкачи нагоре по стълбицата. Джеймс Кинг никога не разкриваше повече, отколкото сметнеше за нужно, и Джесика усещаше това инстинктивно. А сега щях да притежавам всичко. След като Джеймс бе мъртъв, а Скот — главният заподозрян, бордът на директорите щеше отчаяно да се нуждае от човек, който да застане на кормилото и да осъществи това първоначално предлагане на акции. Опияняващият дъх на властта щеше да бъде още нещо, което да ми помогне да замъгля онзи образ, който не искаше да ме остави на мира. Качих се отново в колата и настъпих здраво педала на газта.

26

Не можах да спя. На следващата сутрин бе облачно и мрачно. Джесика стана и дойде с мен и през целия път до летището бъбри за онези колони на архитекта си. От светлозелен мрамор, над пет метра високи. Когато пилотът й подаде ръка да изкачи стълбичката на самолета, тя ме погледна с усмивка, от която през гърдите ми протече ток. По едно време самолетът взе да подскача и Джесика отвори бутилката си с вода, бръкна в чантичката си, извади нещо, лапна го и отпи вода. Като видя, че я гледам, рече:

— Ментолче.

Облегна се назад в коженото кресло и затвори усмихната очи.

Забравих това след всичките онези „Да, господине“, „Не, госпожо“ от страна на пилотите. Пилотите на Джеймс. Същото беше и с шофьора на лимузината, който ни чакаше с чадър, за да ни заслони от ситния дъждец. Имахме запазен апартамент в „Палас“ на авеню „Мадисън“. Оставих Джесика да се срещне с архитекта си, след което поех към офисите на „Голдман Сакс“.

Въведоха ме в чакалня с ориенталски килими, кристални лампи и тапицирани с тъмночервена кожа мебели. Една жена, облечена в костюм по поръчка, ми сервира кафе в порцеланова чашка. Сръбнах само две глътки и Марк Алън влезе от друга врата, ръкува се и седна до мен. Беше облечен в тъмен костюм с бяла риза и зелена вратовръзка, която отиваше на очите му. Оредяващата му руса коса бе причесана право назад. Острият му нос и немигащите очи му придаваха вид на граблива птица.

Майк не бе роден със сребърна лъжичка в уста, както се казва. Беше се издигнал в йерархията на UAW[6], след което се бе заел с частен бизнес с неколцина инвеститори от Детройт с компания, занимаваща се с излизащите на мода автомобили SUV[7].

След като разработил компанията си, я продал за цяло състояние. А сега беше в съветите на директорите на дузина големи фирми. Беше от онези мъже, които са запазили приятелски отношения с бившата си съпруга. А така се държеше и с всички останали. От портиера, който чистеше пода във фоайето, до мултимилиардера, с когото бяха дружки. Майк не само беше харесван, но и уважаван до момента, в който бихте могли да докажете, че не го заслужава.

— Всички скърбим — каза той, като сниши тона си и се наведе към мен. — Но имаме задължения по изпълнението на тази сделка. Прекалено много хора могат да се окажат засегнати. „Голдман“ трябва да продължат с първоначалното предлагане на акциите. Вече са ангажирани с това. Необходим ни е лидер и мисля, че точно ти си този човек. Познаваш компанията, знаеш от какво има нужда.

— И аз мисля така — рекох, тонът ми бе снишен като неговия, гледах върховете на обувките си и кимах, прехапвах устната си отвътре, за да не издам ликуването си.

— Знаеш, че той изгради компанията — както се казва от един багер и две лопати в началото. Този проект бе делото на живота му. Тъй че връщай се там и не се оставяй да те объркат. Трудна работа. Но виж, не мога да кажа, че сделката е приключена, ала бих могъл да река, че държа много на нея.

— Ами Скот? — попитах.

Зениците му се разшириха и отвърна:

— Не смятам, че той го е направил, но не можем да рискуваме със сроковете. Тази работа вече е задвижена. Мисля, че все пак ти си най-подходящият човек.

— Благодаря ти, Майк.

— Спомняш ли си, когато върна онази отразена топка и победихме отбора на флота? Ти я спаси и ние победихме. Хайде!

Майк ме прегърна през рамо, минахме през тясно мраморно фоайе и той ме въведе в дълга, с висок таван зала, в която доминираше махагонова маса и голяма скулптура от „Тифани“. Около масата седяха членовете на директорския съвет. Осемнайсет души. Повечето мъже, по-възрастни, облечени в закопчани догоре тъмни костюми.

Усмихнах им се и поех дълбоко дъх.

Бях уморен, но силен. Натъжен, но изпълнен със сила.

Въпреки шантавата ситуация, в която се намирах, това бе най-хубавият ми миг като човек.

* * *

Докато слизахме надолу, в асансьора се качиха още неколцина души, всички се отместваха безшумно, за да им направят място, забили погледи в пода. Когато вратите се отвориха към фоайето, аз излязох пръв и усетих вълната подире си. Някой ме настъпи по петата и като извърнах глава, се блъснах в някого. Достатъчно силно, за да усетя твърдостта на костта.

Инстинктивно посегнах да го уловя, да не падне, мрънках извинения, които мигновено секнаха, когато видях кой бе той. Сините очи на Бен бяха широко отворени, примигна иззад квадратните си очила. Върху дългия му черен шлифер блестяха капчици от дъжда. Него не го бяха чакали с чадър на входа.

— Какво правиш? — попитах.

— Бордът — отвърна и сви рамене. Устните му се разтеглиха в лека усмивка.

— Няма да отменят първоначалното предлагане на акции — рекох.

— Знам.

— Искат аз да поема управлението на „Кинг Корп“.

— Може би — отвърна той.

Опита се да ме заобиколи, но аз застанах пред него.

— Няма „може би“ — рекох. — В този момент го гласуват.

— Така ли ти казаха? — попита той. — Ще видим.

Поизправих се и го погледнах от горе на долу. Той прехапа устната си от вътрешната страна и се шмугна покрай мен.

27

Излязох от сградата и махнах на шофьора си, казах му да ме чака зад „Палас“. Подложих се на влажния студен въздух и разхлабих вратовръзката си.

След като изминах разстояние от няколко пресечки, напъхах ръце в джобовете на сакото. Краката ми бяха мокри, мокасините „Бали“ бяха лъскави, но инак — пълен боклук. Побиха ме студени тръпки. Таксита свистяха по улицата и спираха със свирене на гумите на светофарите, чиито светлини бяха като размазани в ситния като мъгла дъждец. В далечината зави сирена и сцената на убийството отново изплува в съзнанието ми. Извадих клетъчния си телефон и набрах номера на шофьора, изчислявах наум колко разстояние бе изминал и колко време щеше да му отнеме да се върне. Свързах се с гласовата поща.

Пред мен имаше станция на метрото. Спуснах се тичешком по стълбите, блъсна ме една едра жена с маратонки и найлонова шапка за баня на главата. Отвратителна воня на гнилоч се носеше от лекия ветрец, изпомпвана навън и навътре в тунелите от пулсациите на влаковете. Погледнах окачената на стената карта. Някак си бях успял да пребродя цялото разстояние до зелената линия. Чух зад себе си някой да се смее досущ като Джеймс. Почувствах киселини в стомаха си. Взех шестицата до гарата Гранд Сентръл и се оставих тълпата да ме изхвърли нагоре към мократа улица; небето бе по-тъмно, отколкото като влизах в метрото.

Портиерът на „Палас“ се поколеба, преди да ми отвори, след това ме проследи с поглед, докато прекосявах мокър мраморното фоайе. В асансьора се взрях в огледалото в слепналата се коса и изпъкналите очи на треперещия маниак в прогизнал тъмен костюм. Това бях аз.

Всекидневната на апартамента ни гледаше към „Парк авеню“. На масичката пред тапицирания с кадифе диван имаше сребърна купа. От гънките на бяла ленена кърпа се подаваше гърлото на бутилка шампанско. Издадох звук, който можеше да мине за смях и се заех със златистата обвивка, искаше ми се да пийна нещо. Тапата рикошира в кристалния полилей и предизвика тих звън.

Вратата се отвори рязко. Джесика и Майк Алън. Смееха се с глас и смехът им изведнъж секна, като ме видяха.

— Тейн? — рече Джесика, направи крачка напред и спря.

В последвалото неловко положение се опитах с все сили да се усмихна.

Майк пристъпи напред и рече:

— Хей, да не би да празнуваш без нас, а?

Ченето ми увисна. Майк протегна ръка.

— Поздравления — рече ухилен. — Знаех си, че ще успееш.

— Аз… благодаря ти.

— Не, аз ти благодаря — каза Майк и улови Джесика за лакътя. — Не съм ви казал още това, но вие двамата ще ударите камбанката на откриването в четвъртък. Ще го предават по CNN. И ще ти кажа, че имаш страхотна жена.

Джесика преплете пръсти пред гърдите си, огъна ги назад.

— Не и аз — каза тя. — Няма да се показвам по телевизията.

Майк й кимна, все още усмихнат. Взе две чаши за шампанско от подноса и ми ги подаде. Налях.

— Защо си мокър? — попита той, докато подаваше едната чаша на Джесика.

— Просто реших да обмисля всичко и тръгнах пеша — отвърнах и напълних и своята чаша. — Нямах представа, че дъждът е толкова силен.

— Има доста за обмисляне — рече Майк и вдигна чашата си. — За „Кинг Корп“, за мъжа, който я основа, и за мъжа, който ще й вдъхне нов живот.

Чукнахме се и отпихме. Джесика ми хвърли един поглед над ръба на чашата си.

— Майк ще ни води на вечеря — рече тя. — Защо не се преоблечеш?

— Разбира се — отговорих и оставих празната си чаша.

— Вие пийнете по още едно. Връщам се след секунди.

Съблякох се и бях вече под горещия дух, когато тя влезе.

— Какво стана?

— Къпя се — рекох.

— Къде беше?

— Видях Бен.

— И?

— Джесика — казах й и посегнах да уловя ръцете й. — Мисля, че той знае.

— Знае, че си главен изпълнителен директор. Това знае — рече тя шепнешком, но с напрегнат глас. — Само това би могъл да знае. Всичко ще е наред.

Поклатих глава.

— Продължавам да го виждам. Джеймс. Как се бори с мен. Кръвта. Гади ми се.

— Смяташ ли, че щях да се омъжа за теб, ако не беше силен? — попита тя. — Ти си силен.

— Съжалявам.

Тя положи длан върху бузата ми и ме целуна леко.

— Побързай, чуваш ли? Просто продължавай напред. Не си мисли за нищо друго, освен за това да се облечеш, за вечерята. За простички, глупави неща.

Повярвай ми — продължи тя и ми показа гладкия белег върху дланта си. — Понякога се случват ужасни неща. Но ако продължиш напред, те избледняват.

Оставих горещата вода да отмие вонята на метрото от кожата и косата ми, избърсах се бързо. Дрехите ми бяха приготвени върху леглото. Маслиненозелен костюм. Ръждивочервената вратовръзка, която тя харесваше толкова много. Чисти кафяви обувки и подхождащият им колан. Насилих се да се усмихна, когато отидох при тях, този път успях да възпроизведа звук, подобен на смях, тъй че изглеждаше, че ми е приятно. Джесика се бе преоблякла в зелена сатенена рокля с дълбоко деколте. Беше вдигнала косата си, така се разкриваше шията й и загатнатите извивки под нея. Контрастът с обичайното й облекло бе поразителен.

Майк ни заведе в „Левър Хаус“ — дълъг, бял тунел със стени като пчелни пити и дълбоки сепарета. В края на помещението имаше трапецовидна дупка в стената и повдигната върху подиум дълга маса за празненства — почти като сцена, която всички да виждат. Нашата маса. Много от членовете на борда се присъединиха към нас, някои — със съпругите си. Изглежда всички се познаваха. Аз продължавах да очаквам Бен и пиех шампанското като вода, но той изобщо не се появи.

Вниманието на цялото заведение бе насочено към нас. Очите на Джесика искряха, беше ме прегърнала през рамо, от време на време си играеше с косата ми или докосваше с устни ухото ми. По някое време сервитьорът постави пред мен парче от изпечена на скара риба тон. Излапах го на едри хапки, с мъка ги преглъщах и ги отпращах към бездната на разстроения си стомах. Усещах как виното ме сгрява. Ушите ми зажужаха тихо и обгърнах с пръсти крака на Джесика. Тя се изкикоти.

И двамата бяхме пияни.

В средата на залата един мъж излезе от сепарето си, тръгна към тоалетната и привлече вниманието ми. Беше едър и як. С бяла грива коса. Устните ми пресъхнаха. Стиснах силно очи и ми се поиска рибата да си остане на мястото, в стомаха ми, преди да ги отворя отново.

— Стига, Тейн — рече Джесика и отблъсна ръката ми от крака си.

— Джеймс — рекох полугласно, когато мъжът изчезна в тълпата около бара.

— Десертът — каза Джесика тихо. — Какво ще вземеш? Погледни менюто.

Майк ме потупа леко по рамото, наведе се към мен откъм другата ми страна, бузите му лъщяха като ябълки.

— Какво ще е първото нещо, което ще направиш, след като удариш камбаната? — попита. — Какво мислиш?

Погледнах го, възстанових донякъде ориентацията си, прехапах силно бузата си отвътре, за да се върна в действителността.

— Ще уволня Бен — рекох и се изсмях.

И Майк се разсмя. Вдигна чашата си, отпи още вино.

— Не, питам те сериозно.

— Напълно съм сериозен.

— Не можеш да го направиш.

— Главният шеф може всичко — рекох и сърцето ми подскочи. — Нали аз ще управлявам, забрави ли?

Не гледах към него, не гледах към нищо. Думите звучаха сюрреалистично в главата ми. Джесика слушаше, лицето й се отдръпна от рамото ми, сякаш се отдалечаваше.

— Пийна си малко множко — каза тя.

Разцъфна в усмивка към Майк и в тази усмивка можех да видя острите връхчета на кучешките й зъби.

28

— Кучешки ли?

— Онези, острите — отвръщам.

Гледам го и виждам объркването му, затова дърпам с палец и показалец устната си и прокарвам език по собствените си остри зъби.

— Като зъбите на куче — казвам.

— Това сега ли го измисли? — пита той. — Или си го помисли тогава.

— Тогава — отвръщам, — просто си го помислих. И очите й сякаш ставаха кривогледи.

— Значи така изглеждаше, когато ти заговори за Бен?

— Ще ти кажа кога друг път е изглеждала така — казвам и се взирам в решетките на прозореца и малката пукнатина в стъклото, която дотогава не бях забелязал. — Същата беше усмивката й и когато бяхме в присъствието на Джони Г., и той отвръщаше със същата усмивка.

— А ти ревнуваше?

— Не ставай глупав.

Той ме гледа, без да примигне, след което свежда поглед към папката си.

— Никога досега не си говорил за това, нали?

— Може би не.

— А кога сте били всички заедно?

— Нали знаеш как й казах, че онези типове от профсъюза няма да искат да сключат сделка с жена? И съм сигурен, че никога не са го правили. Но при нея, човече… тя просто можеше да ги разбие. Беше красиво момиче. Но ставаше въпрос за бизнес. Това е.

Поклащам глава. Скръствам ръце и се облягам назад, само на задните крака на стола. Мръсното стъкло блясва с някаква замътена светлина от слънцето, след това избледнява като потъмнял калай.

— Разкажи ми — казвай той, — за случаите, когато тримата сте били заедно.

* * *

Това бе вечерта, преди да ударим камбаната на „Уолстрийт“.

Имаше благотворителен бал в новия център на „Тайм Уорнър“. Присъстваха всички, които представляваха нещо в този град, и предполагам, че Джони Г. с политическите връзки, които имаше профсъюзът, бе един от тях. Две стъклени кули, които гледат към „Сентръл парк“. Петдесет и пет етажа високи. Новото място в Ню Йорк. Препълненият с лимузини „Кълъмбъс съркъл“, бели шатри за приемане на гостите, от фасадата на сградата до улицата. Вътре Cirque du Soleil изнасяше представление във високото четири етажа фоайе, мъже в смокинги режеха месото от животински бутове на тънки парченца и ги сервираха в чиниите със сребърни щипци.

Бяхме гости на Майк Алън и той ни запозна с всички големи играчи. Сивокоси мъже с играещите ролята на съпруги любовници, а някои — дори с оригиналите. Играчи, комбинатори, които впиваха погледи в Джесика досущ като комари в плътта. Пихме, ядохме, усмихвахме се, говорехме глупости, докато накрая не загубихме Майк в тълпата някъде около мястото, където режеха и раздаваха агнешко.

Над нас се виеше оцветеният от въртящите се прожектори дим. Един мим излетя от трапеца в пространството. Направи две салта и се гмурна като лебед. Виждаше се, че не може да стигне до следващата люлка. Сърцето ми се сви и чух другите около мен да ахкат и охкат, но той я улови със зъби.

Откъслечни аплодисменти надделяха над жуженето на хиляда души, които говореха за себе си. Джесика бе отметнала глава, оголила шията си и малката издутина на бюста си, която се подаваше над деколтето на вечерната й рокля от „Вера Уонг“. Косата й обрамчваше лицето, поддържана само от една шнола от черупката на костенурка.

Когато ме погледна и вдигна чашата си с шампанско, си спомних думите на Майк Алън: „страхотна жена“. Такава беше. Бях замаян и това се дължеше само отчасти на виното. Улових ръката й, притеглих я към себе си и я целунах по устните. Когато се отдръпнахме, видях Джони Г. да се усмихва с онази усмивка, оголваща зъбите. До него стоеше тъмноруса блондинка, чупливата й коса бе вдигната, а имплантантите надуваха гърдите й като две сфери.

Лицето на Джони бе зачервено почти колкото изкривената му копринена вратовръзка и надипления пояс. Издаде гърлен звук и ме прегърна, отърквайки лицето ми с четината си. Представи съпругата си — Тина. Джесика се ръкува с нея, но гледаше към Джони с онази характерна и за двама им усмивка.

— Хубав е животът, нали? — рече Джони, намигна ми, удари ме леко с юмрук по рамото и ливна част от червеното вино от чашата си. — Какво ще кажеш за всичко това? Опита ли от онези опашки от омари?

Прегърна голото рамо на жена си и го привлече към себе си.

— Знаеш ли, много обичам хубавите опашки.

Тина го плесна по ръката и отърка муцунка в ухото му.

— Обичаш ли омари? — попита той Джесика.

— Разбира се — отвърна тя и вдигна чашата си като за тост, преди да отпие. Прозя се.

— Тогава вие двамата трябва да дойдете с нас — рече той и кимна с едрата си глава към вратата, близна показалеца си и докосна врата си.

— Тук сме с някои от хората на „Кинг Корп“ и инвестиционни банкери — отвърнах и откъснах парче месо от котлета си. — Но благодаря все пак.

— Е, дошли сте с тях, но ще си тръгнете с нас — каза той и сви рамене. — Имам едно място, което много ще ви хареса. Не е толкова шумно като това. Малко място в Ийстсайд. Истинският Ню Йорк. Сума телевизионни звезди ходят там. Топят опашките в капикола[8] с малко зехтин и ги поливат с грапа.

Джони целуна връхчетата на пръстите си.

— Хайде — каза той. — Ще бъдете мои гости. И Антъни Конджеми ще е там.

— Кой? — попитах.

— Онзи от „Млади и неспокойни“ — отвърна Джесика.

— Аха — каза Джони. — Същият.

— Тук сме с други хора — повторих и хвърлих кокала върху чинията, след което взех нова чаша шампанско от подноса на преминаващия покрай нас сервитьор. Намигнах му. — Но благодаря все пак.

Лицето на Джони потъмня. Огледа се.

— Наистина ли? Е, няма да усетят липсата ви, нали? Хайде.

Отмести поглед от лицето ми, обърна се и прегърнал жена си през рамо, се заклатушка към изхода.

Джесика се усмихна като малко момиченце, повдигна вежди и стисна ръката ми.

— О, хайде да вървим. Истинският Ню Йорк. На сто милиарда мили от кравешкия тор.

Поклатих глава, но като ме дръпна за ръкава, я последвах.

Отвън Джони го чакаше лимузина — дълъг мерцедес с двама мъже на предните седалки — и двамата като гардероби. Седнахме на седалките срещу барчето. Джони седна отзад и протегна крака, бомбетата на обувките му — в различни посоки, под надигнатите крачоли на панталоните му над чорапите се мярнаха космати крака. Жена му загърна плътно шията си с червена лисица и се сгуши в него.

— Пийнете нещо — каза Джони и посочи барчето.

— Какво се пие в тези коли? — попита Джесика.

— „Грей гус“ — отвърна той. — Има изстудени чаши в хладилника. И аз ще пийна с теб.

Тина издаде долната си устна напред, погледна Джесика с унилите си очи, докато двамата вдигаха тост.

Пътуването бе кратко. Ресторантът бе с малка, остъклена фасада на Трета улица и беше доста късно, тъй че трафикът бе рехав и лимузината съумя да спре току пред заведението. Преди да успеем да излезем, още двамина хипопотами в смокинги изскочиха от ресторанта и отвориха вратите за Джони.

Беше дълго и тясно помещение, препълнено с хора. Димът се виеше към тавана и мъглата бе доста гъста. Виждаха се огънчетата на пури, осветяващи яки челюсти, златни копчета за ръкавели, часовници и пръстени с диаманти. Гърлен смях, досущ като репликите на онези, които приветстваха Джони, надигайки се от местата си, целуваха го по бузите и го прегръщаха силно.

— Издават същите звуци, сякаш са седнали върху тоалетната — прошепнах в ухото й.

Джесика смръщи носле.

— Вий с Джони ли сте? — попита възрастна жена с високо вдигната къдрава коса и очила с дебели лещи. Кимнахме утвърдително и тя пое палтата ни с тънката си като птичо краче ръка и ги притисна към себе си като наръч дърва. След което каза: — Насам.

В дъното имаше голяма кръгла маса с табелка „Запазена“ по средата на бялата покривка. Жената взе табелката, вълненото палто на Джони, лисицата на жена му и изчезна през малка врата в дъното. Поръчахме питиета на млад сервитьор, който въртеше средното копче на ризата си. Трима души зад бара изпълниха поръчката ни.

Онези, които не бяха успели да се прегърнат с Джони по пътя му, се наредиха на опашка на главния проход между масите, за да могат да се видят с него за малко пред масата ни. Той ни ги представи. Съдия, който не бе съдия. Счетоводител с висящо дело за борчове. Актьор на име Конджеми, когото всички освен мен познаваха; той целуна ръка на Джесика. Събирач на средства за предстоящата предизборна кампания на губернатора, както и много по-млади мъже с пригладени назад напомадени коси. Часовници ролекс, силни нюйоркски акценти и вратовръзки „Хермес“ за по четиристотин долара.

Бях пиян и Джесика беше пияна, и всичко ми изглеждаше сюрреалистично и замъглено.

Изобщо не поръчахме, но храната започна да идва. Големи чинии със сепия, препържени тиквички, пълнени гъби, печени чушки, гълъби, пилешки дробчета, студени скариди, сирене моцарела с гарнитура от домати — всичкото това се носеше и се отнасяше, за да стори място за следващите блюда. Всяко ястие бе по-вкусно от предишното. Разкопчах най-горното копче на панталоните си и продължих да ям. Бутилки с вино се отваряха и се преливаха в гарафи на светлината на свещите — тежки вина с богат аромат, лъхащ на подправки, плодове и на дъгите на бъчвите.

След това дойдоха омарите. Четири чинии фламбе, вдигнати високо — всяка с по две опашки, мумифицирани в капикола и шунка. Сервитьорите угасиха синкавите пламъци и се оттеглиха. Положих длан върху корема си, поех дълбоко въздух и издишах. Тина отдавна бе отишла да изпуши цигара, малка и тънка като клечка за зъби, ала Джесика и Джони оголиха зъби в онази тяхна усмивка.

Взех вилицата си, откъснах парче от омара, натопих го в топеното масло и го лапнах. За пръв път от дни наред изпитвах глад, а ястието бе прекалено вкусно, за да се спра. Приключих с едната опашка и се заех с втората. Джесика хапна само веднъж-дваж, но дъвчеше бавно, изглеждаше погълната от разговора, който водехме с Джони за резервните играчи на „Янките“.

Имаше сметанови торти, плодове и кафе, заработихме с лъжичките. Донесоха кубински пури в дървени кутии, както и стар портвайн. Джесика си взе пура и остави Джони да се пресегне й да я запали през масата. Повдигнах вежда и поклатих глава. Още усмивки. Димът и шумът от смеха, звънтенето на посудата и стоновете на мъжете завъртяха главата ми. Щом бях пиян, значи и Джесика бе в същото състояние.

Наведох се към нея, долепих устни до ухото й и рекох:

— Хайде, време е.

— За какво? — попита тя, извърна се от мен ухилена, с пура в уста.

— Да си вървим — отвърнах тихо.

— Той е уморен — каза високо тя, та да я чуе Джони, и издуха син облак дим.

Тина изкудкудяка. Джони ме плесна по гърба. Тина продължи да кудкудяка, а след това подскочи. Джони се засмя толкова силно, че лицето му се зачерви като морков.

— Хайде, детенце. Има един клуб в Сохо, който много ще се хареса на момичетата. — Бръкна в джоба на палтото си, извади малка златна кутийка и я постави пред мен. Към капачето й бе прикрепена малка лъжичка.

— За мен стига толкова — рекох и махнах с ръка. Поизправих се. — Утре ще трябва да удрям камбаната. За пускането на акциите ни на „Уолстрийт“.

Джони изригна пръски от портвайна — едновременно се смееше и се давеше, и удряше длан по масата.

— Извинявай — рече, избърса очи с ъгълчето на ленената салфетка и се облегна на жена си. — Много ми хареса как го каза. Сякаш ще играеш за Супербоул[9] или нещо такова. Много ми хареса.

Джесика също се смееше, прикрила уста със собствената си салфетка, очите й блещукаха, сред очерталите се бръчици. И аз се разсмях с тях и поклатих глава.

— Добре де, знам, че съм пиян. Много важно, нали?

Станах, пристъпих и се улових за стола на Джесика, за да не падна. С периферното си зрение видях Джесика да взема златната кутийка от Джони. Претегли я на дланта си и я скри зад гърба си. Бях замаян. Всички бяхме.

— Трябва да вървя.

— Добре — каза Джони, дръпна от пурата си и издуха голям синкав облак към мен. Присви очи. — Ние ще се погрижим за госпожата.

Джесика ме погледна, усмихна се и рече:

— О, хайде. Ще бъде забавно.

— Не, тръгваме си.

— Тра-ла-ла — каза тя, мушна пурата в устата си и ми махна за довиждане.

Хванах китката й и без да се замислям, я дръпнах от стола. С другата си ръка я улових през кръста и я повлякох към вратата. Пурата й отскочи от пода в рой от искри. Чух Джони да изревава. Бяхме на половината път до бара, когато актьорът ни се изпречи. Голяма ръка ме улови за врата, две други сграбчиха ръката ми. Пуснах Джесика и се завъртях, олюлявайки се.

Попаднах в нечий нос и чух изпращяването. Топла течност обля кокалчетата на юмрука ми. Краката ми излетяха изпод мен и подът ме връхлетя мигновено с удар в тила ми. Някаква жена изпищя, а в лицето ми бе завряно дулото на пистолет.

29

Той не казва нищо, но поема дъх, издишва бавно през носа, кима, сякаш вече е разбрал всичко.

— Баща ми работеше на шламоотвалите на „Алайд Кемикъл“ — казвам. — Аз самият, като всяко дете, се фуках с баща си, с това колко важна бе работата му. Моят пропуск към залата на славата бе „космическият“ скафандър, който татко трябваше да носи, с шлем, с маска за дишане и гумени ботуши. Молех го да ме вземе на работата си и да наложа една от онези маски.

И една събота, след като мама най-накрая отстъпи и му издаде съответната заповед, той ме взе, облече ме в костюм, на който трябваше да навие ръкавите и крачолите, напъха ме в някакви ботуши и двама поехме към една от онези млечнозелени ями; и трябва да ти кажа, че бях изплашен до смърт, ала летях в небесата. Върху повърхността на шлама се отразяваха малките пухчета на облаците. Повървяхме известно време, дишахме през онези маски, а той бучкаше в стените с дългия си метален прът; най-накрая се успокои достатъчно, за да забележа разръфаното въже, завързано на кръста му, което бе преметнал през рамо.

Досущ като онези въжета, по които се катериш в училищния физкултурен салон — дето миришат на конска пот и са едновременно и изтъркани, и остри под дланите ти. Попитах го за какво му е.

— Ако паднеш в тази яма — рече той, — няма излизане, ако нямаш въже.

— Попитах го защо някой не би могъл да ти хвърли въже и той отговори: „Като паднеш в шлама, вече е твърде късно. Той поглъща всичко. Няма да можеш да се задържиш на повърхността, или да завържеш въжето около себе си, ако ти го хвърлят. Трябва да имаш собствено въже.“

Тогава казах: „Аз нямам въже.“ Вгледах се в мътната яма, водата в нея се въртеше — бавно, бавно, като змия, която се готви за скок, и отстъпих няколко крачки назад.

— Да, нямаш — рече той, сякаш за пръв път се замисли за това, обърна се и се изкатери по стената, а аз буквално щях да го съборя, за да го изпреваря.

Психарят клати глава и сбръчква чело.

— Случвало ли ти се е някой да ти завре пистолет в лицето? — питам.

Той поклаща глава и измърморва нещо тихо.

— А? — питам пак.

— Не и в лицето.

— Аз бях паднал в шлама — казвам. — Разбираш ли? Надълбоко. И нямах въже. Нямаше помощ. Можех единствено да държа главата си над повърхността.

* * *

Усетих как лицето ми пламна като чух всички да се смеят, сякаш не беше кой знае какво да опреш пистолет в нечие лице. Това отрезви и Джесика. Върнахме се в хотела, на следващата сутрин ударихме камбаната на „Уолстрийт“, като никой от двама ни не се чувстваше добре.

Майк Алън ни откара със собствената си лимузина до Титърбро, където ни чакаше „Ситейшън X“. Джесика го целуна по бузата и изчезна в самолета. Аз улових перилата на стълбичката и също понечих да се кача.

— Можем ли да поговорим за минутка? — попита Майк.

Заслоних очите си от слънцето, за да го погледна и слязох отново на пистата.

— Какво има?

— Нещо си унил — рече той.

— Тежка вечер.

— Виж — каза и сложи длан върху рамото ми, — знам колко ти е трудно. Знам какво означаваше той за теб и знам, че всичко това изглежда малко кораво сърдечно.

Стиснах силно устни и повдигнах рамене.

— Но големите лидери… те надмогват нещата. Ти си като моя Ханибал, който ще прекоси Алпите със слоновете си. Погребението е утре.

— Знам.

— Ти трябва да осъществиш този проект — рече той.

— Вече имаме акционери. „Уолстрийт“ не се вълнува от погребения. Интересува го само дали е на червено, или на зелено. Дали е спечелил своето. Това е.

Погледнах го в очите и разтърсих ръката му.

След това се качих в самолета и по време на целия полет до дома слушах бъбренето на Джесика за плановете за къщата и за това къде щели да отидат новите колони. Имала в града някакви срещи с доставчиците на килими и затова ме остави в офиса и каза, че ще мине да ме вземе след няколко часа.

Преди да сляза от колата тя рече:

— Искам да организирам едно парти, става ли?

— За какво?

— Заради теб — отвърна. — Заради нас. В „Каскейд“. Майк каза, че идеята била добра. Ще поканим всички съдружници. Предприемачите. Банкерите — също. Нещо оптимистично на фона на този мрак.

Поставих ръце в скута си и се загледах в преминаващия покрай нас трафик. Някои хора вече се прибираха у дома.

— Утре е погребението — рекох и очите ми се замъглиха.

— Става въпрос за след около две седмици — отвърна тя. — То ще е за теб, разбираш ли? Да съберем хората заедно. За онова лидерство, за което Майк Алън непрекъснато говори.

— Наистина ли можем да продължим с всичко това? — попитах и се взрях в лицето й.

Ъгълчетата на устните й увиснаха.

— Чуй ме. Белезите заздравяват.

И протегна дланта си към мен.

— Просто продължавай напред — рекох, погледнах през прозорчето и кимнах.

— Ще се оправиш.

— Ами Бен?

— И Бен — също — отвърна Джесика. — Жена му избяга от него с някакъв професор и с банковата му сметка. И той направи ли нещо по въпроса? Зарови си главата в пясъка като щраус.

— Ами ако поиска да говорим по въпроса?

— Ще му кажеш, че не можеш да говориш. Че ти е необходимо известно време. Така се прави с подобни неща.

— Той знае — изплъзнаха се думите от устните ми.

— Хайде сега, Тейн — рече тя. — Имаш работа за вършене. Ще те взема към седем.

Казах й „добре“ и влязох вътре, след което свиках общо съвещание в кабинета си. Когато се събрахме, се обадих на президента на „Кон Трак“ да му съобщя, че възлагаме поръчката за „Гардън Стейт“ на неговата компания и че искаме да започнат веднага. Той бе доволен, но не се справи със задачата да се престори на изненадан. Уговорихме се юристите да подготвят документите по сделката до края на седмицата.

Имах повече електронни писма, отколкото можех да прочета, трябваше и да издиктувам няколко писма и това ми подейства оздравително — просто да вървя напред, да се занимавам с писмената работа упорито като термит. Някъде по средата на цялата тази дейност изведнъж установих, че не виждам. Осветлението не беше запалено, а навън вече се здрачаваше. Запалих лампите и продължих. Малко след това вратата на кабинета ми се отвори.

— Извинявай — рече Бен и се пльосна на креслото с кожена тапицерия пред писалището ми. — Но това е лудница.

Погледнах го за миг, ръцете ми стискаха здраво дръжките на стола. Вентилационният отвор на тавана жужеше тихо, а навън свистеше трафикът по улицата.

— Няма нужда да се извиняваш — рекох. — Спомняш ли си как се състезавахме всеки ден през лятото по онази дълга две мили писта?

Той поклати глава и рече:

— Знам. Въпросът не е в това, че са избрали теб, вместо мен. Въпросът е, че просто не мога да повярвам.

— Майк Алън ми каза, че Джеймс би желал да довършим работата. „Гардън Стейт“ бе неговият магнум опус — най-голямото дело в живота му. Разбирам какво имаш предвид, но дай просто да го построим.

Бен ме погледна, озадачен.

— Аз просто не смятам, че Скот…

— Бен — рекох и погледнах към документите пред себе си и извадих един лист. — Не мога да го направя. Трябва да преодолеем белезите. Те зарастват. Искам да отидеш утре на строителната площадка. „Кон Трак“ започват да копаят в понеделник.

— „Кон Трак“ ли?

— Те дадоха най-ниска цена — отвърнах.

— А аз си мислех, че „О Би Джи“ ще вземат поръчката, защото са местна компания.

— „Кон Трак“ дадоха ниска цена — рекох и запрелиствах книжата пред себе си. — Току-що говорих с Ланс Парсънс. Сделката е сключена.

Намерих копие от договора с „Кон Трак“ с бележките на Джеймс в полето и вдигнах глава. Бен гледаше покрай мен към прозореца. Изчаках го.

Той кимна и се изправи.

— Ей — рече той, — спомняш ли си как подпалихме наблюдателната кула на треньора?

— Аха — отвърнах и се размърдах на място.

— И ни прибраха всички, а аз им казах, че аз съм го направил и че не познавам другия — някакъв пиян колега, с когото съм се срещнал на улица „Маршъл?“

— Защото идеята бе твоя — отвърнах. — Това каза, а аз трябваше да плащам за пиците и бирите до края на годината.

— Да, идеята беше моя — каза той. — Но това не е единствената причина да го направя. Направих го, защото беше мой приятел и така трябваше да постъпя.

Погледнах го, изстисках една усмивка, но знаех, че изражението ми бе глупаво.

— Скот е и мой приятел — рекох.

— Да, знам.

30

— Мама винаги казваше, че е хубаво, когато на погребение вали — казвам.

— Ние винаги пускаме музика — отвръща той. — За повишаване на духа.

— Мисля си, че след като някой бъде погребан, следващият път, когато завали, ще те натъжи отново.

— Смяташ ли, че това е вярно?

— Не знам — казвам. — Но си мисля, че всеки път, когато погребвах някого, валеше.

* * *

Усещах мъглата на дъждеца по лицето си. Валеше тихо и небето бе доста светло. Повечето листа на дърветата обаче бяха увехнали и изпадали, тъй че свистенето на капките бе по-силно, отколкото обичайното. Бях прегърнал Джесика, а с другата ръка стисках голям чадър и се мъчех да предпазвам и двама ни. С всяка стъпка изпод обувките ми в тревата изригваха малки гейзери. Щяха да се нуждаят после от лъскане.

Ковчегът блестеше под покрова от розови рози, свещеникът размахваше напред-назад кадилница с тамян и напяваше на латински. На отсрещната страна на гроба бе семейството. Съпругата на Джеймс Ива и другите му деца. Всичките пораснали. Всички — живеещи в различни места на страната, като Далас, Палм Бийч, Сан Диего. Отдясно на Ива имаше празно място. Там, където би трябвало да бъде Скот.

Непосредствено зад семейството стоеше Бъки. Лицето му бе посивяло, устните — свити на чертица, сякаш нарисувана с въглен. Торбичките под зачервените му очи се бяха спуснали още по-надолу, ала онези тъмни ириси бяха приковани непрекъснато в мен. Най-накрая го погледнах право в очите и кимнах. Изражението му си остана каменно.

След като свещеникът приключи, членовете на семейството започнаха да хвърлят върху ковчега малки бучки пръст, които вземаха от сребърна купа. Коленете ми се бяха вдървили, но Джесика ме дръпна, извърнах се от гроба и поех покрай надгробните камъни, избягвайки по-дълбоките локви.

На хълма, издигащ се над мястото, където бяхме паркирали, имаше каменна крипта, върху която бе изписано „Бароус“. Когато завихме зад ъгъла й, видяхме тъмносин краун вик. От ауспуха му се виеше тънка струйка пушек. Върху таблото имаше хартиени чашки за кафе, които димяха и замъгляваха предното стъкло. Видях през него сивокосата да лапва нещо и да облизва пръстите си. Червенокосата сръбна от кафето си.

Джесика ме улови за ръката и ме дръпна по стъпалата, водещи към една от гръцките колони, поддържащи фронтона на криптата. Взе от мен чадъра, сви го, след това се прилепи към мен и ме бутна към колоната.

— Какво, по дяволите…? — прошепнах.

— Ш-ш-ш-т.

След минута изпод група борове, извисяващи се над някакви стари гробове, се появи Бен. От дъжда русата му коса бе потъмняла и прилепнала към черепа, огледа се бързешком преди да хукне и да измине на бегом последните десетина стъпки до колата на вещиците. Габаритите на колата им просветнаха за миг и след това тя бавно се спусна по настланата с чакъл алея.

— Мамка му! — рекох.

— Аха — каза Джесика и кимна, сякаш бе подозирала именно това. — Подлец и издайник.

Само я погледнах.

Тя също ме погледна, намръщи се и рече:

— Не съм ти казвала какво направи, след като жена му го напусна.

— За какво говориш? — попитах и усетих как ме стягат гърдите.

— Не е чак толкова добър приятел — каза тя. — Аз се опитах да го забравя. Знаех, че е потиснат заради напускането й и заради децата.

— Това какво общо има с теб?

— Хайде, хайде — рече тя, разтвори чадъра и тръгна надолу по стълбите.

— Какво? — попитах, настигнах я, взех чадъра, но го държах над главите и на двама ни.

— Ти беше в Ню Йорк — започна тя, мушнала ръце дълбоко в джобовете си, леко прегърбена. — Той дойде у дома и каза, че имал нужда да поговорим. Плачеше. Дожаля ми за него, а той ме покани да пийнем по нещо в „Шърууд“. По пътя отби колата в Санди Бийч и угаси двигателя.

— Не си ми казвала досега — рекох, напрежението вече избиваше през гърлото и през ушите ми.

— Опита се да ме докосне — продължи тя, спря се и ме погледна. — Каза ми, че си мислел за мен. Аз слязох и понечих да си тръгна за вкъщи, но той ме сграбчи и пусна ръка… под роклята ми.

— А аз къде съм бил, по дяволите?

— Беше на вечеря с хората от „Латъм и Уоткинс“. Със Скот Гордън. Знаех, че работиш по сделката за Торонто и не исках да те безпокоя.

— Ще го убия, копелето! — рекох.

— Видя ли? Ето защо не ти казах — рече тя, прегърна ме и склони глава върху гърдите ми.

— Мамка му! — възкликнах и зарових нос в мекото гнездо на косите й. — Опитал се е да те изнасили, така ли?

— Не, по-лошо е — отвърна тя. — Той се опитва да прецака всички нас.

— Малката марионетка на Джеймс — рекох. — Бих могъл да извърша същото и с малката кукла Бен. Знаеш ли?

— Знам — рече тя и потърка чело о вратовръзката ми. — А може и това да стане. Но ако се наложи, аз ще ти кажа кога да го направиш. Нека да го направим както трябва.

31

— Точно тогава разбрах, че говори сериозно — казвам.

— Не го ли знаеше и преди?

— Виж, в университета ние бяхме като братя — казвам. — Да, после малко се поотчуждихме. Съпругите ни не се разбираха. А и човек се ангажира с деца и прочее.

— Но той е бил и заплаха — казва психарят.

Свивам рамене и продължавам:

— Човек не сваля жената на приятеля си. Но като си мисля сега, след като си извършил нещо, което аз сторих с Джеймс, разбираш, че няма повече какво да губиш. Какво значение има в крайна сметка? Дали ще получиш една или хиляда доживотни присъди?

— Всеки път, когато си извършвал престъпление, си рискувал — казва той, — и вероятността да те заловят е ставала все по-голяма. Трябва да си бил наясно с това.

— Така ли?

— Не го ли знаеше?

— Беше същото, като си тръгнахме онази вечер от благотворителната вечер с Джони П, сякаш можехме да направим каквото си поискаме, а ако не направиш онова, което искаш, защо тогава те има? Това каза Джесика и аз си мислех, че е права. Човек трябва да живее.

Ние получихме онези самолети — продължих, взрян през прозореца, а мислите ми се носеха в сивото небе, улавяйки чувството на свобода. — Дори когато бяхме вече замесени, можехме да идем където си поискаме, да правим каквото си поискаме. Все едно бяхме богове. На връх Олимп. Над облаците. Правехме го, защото го можехме.

Поглеждам опърпания жълт пуловер; към раздърпаните краища на яката му; към десеткаратовия златен пръстен, и казвам:

— Нали разбираш, така живеят хората. Кинозвездите и милиардерите. Всички останали на света са затънали във вонята, пълзят и се борят за трохите хляб.

* * *

Като дете винаги рисувах водата с яркосиня боичка — цвят, който не бях виждал, докато не посетих Бермуда. И скалите — също, огромните вулканични скали, като на детска рисунка. Чисто черни. Прогнозата за времето в Сиракюз беше за седмица с облаци, студ и дъжд и Джесика каза:

— Хайде да се махаме от тук.

Уговори Ейми да гледа Томи три дни, за да не пропуска училище, след което резервира апартамент в „Коръл бийч клъб“. Отлетяхме за там, само двамата, все едно отивахме да пием по кафе. Каза, че и двамата сме имали нужда да се махнем и беше права.

Когато кацнеш на някой остров с големия частен самолет, хората се разтичват да те обслужат. Отварят ти вратите, за да влезеш. Създава се една забързана атмосфера, хората се трудят непрестанно, дори когато хвърлят крадешком погледи към теб и красивата ти жена.

До клуба ни отведе лимузина. Спряхме за минута на терасата, да вдишаме мириса на живи растения и соления ветрец, който се носеше от морето. Розовият плаж блестеше под яркото слънце, в клоните на дърветата чуруликаха птички. Далеч над водата бяла граблива птица с разперена като хвърчило опашка се спусна от стотина метра височина и се гмурна с плясък.

Когато се качихме в стаята си, багажът ни вече бе там — отворен — и ни чакаше. Бризът къдреше прозрачните бели завеси, които галеха ръба на голямото легло, което, помислих си, бихме могли да използваме веднага. Но Джесика искаше да излезе на слънце и ме отблъсна с обещание за нещо по-специално вечерта.

Тъй и не разбрах какво щеше да бъде то, но целият следобед на плажа я зяпах в онези нейни бели бикини, досущ като двамата тийнейджъри, които ходеха непрекъснато напред-назад по брега.

— Това е второто ми любимо място на света — рече тя сънливо.

— А кое е първото?

— Знаеш, че обичам Комо. Искам някой ден да живея там. Италианците знаят как да живеят. Храната. Виното. Господи, как ми харесва там.

— Като приключим с проекта, ще отидем — рекох.

— Добре.

Тя заспа усмихната.

Аз се печах на слънцето и я гледах, докато не зърнах управителя на хотела, който прекосяваше плажа, облечен в синия си двуреден костюм, затъвайки с черните си мокасини „Гучи“ в пясъка. След като разбрах, че се е насочил към нас, се поизправих на шезлонга си и свалих слънчевите очила.

— Господин Коудър? — рече той с едва доловим британски акцент. — Много съжалявам, че ви безпокоя, сър, но изглежда ви търсят по спешност.

Изправих се с разтуптяно сърце и свит на топка стомах, помислих си, че ето, пак нещо ни се случи.

Джесика се събуди. Изправи се в седнало положение и ме погледна над рамките на слънчевите си очила. Гърбът й бе като вдървен.

Облякох ризата си и я закопчавах, подтичвайки до управителя по плажа; минахме покрай басейна и влязохме през стъклените врати. По средата на мраморното фоайе, до една висока бяла колона, имаше бамбукова масичка с телефон.

В ъгъла бръмчеше тихо машина за лед, един папагал цвъртеше увиснал с главата надолу в бронзовата си клетка до прозореца. Запуших едното си ухо и вдигнах слушалката

— Да вземеш да озаптиш шибаното си приятелче и то веднага!

Беше Джони Г. В първия миг изпитах облекчение и дадох знак на Джесика, която пресичаше задъхана фоайето, че всичко е наред.

— Боже мой, Джони. За какво става дума?

— За шибания ти съдружник. Той отстрани „Кон Трак“ от целия шибан проект. Ако не бяха ни наемели федералните заради тази история с Майло, щях да му… А ти си на шибания плаж, така ли?

— Виж какво — рекох с приглушен глас, като се питах как бе успял да ме открие, но знаех, че нямаше да го попитам, — оттук нищо не мога да направя. Ще се върна след два дни.

— Не, ти изглежда не си наясно как стават тези неща — рече Джони. — Сега работиш за мен. И не можеш да си ходиш на море по средата на всичко това. Вдигай си задника и се връщай, веднага.

— Веднага ли, казваш? — повиших тон, задъхах се и погледнах Джесика в очите. — Да не си мислиш, че ще ме стреснеш?

От другата страна настъпи мълчание. Чувах го как диша, слабото, носово хриптене.

— Имам един малък магнетофонен запис — рече накрая той. — Как онази твоя хитра курветина казва: „Не се безпокой, моят мъж ще се погрижи за Джеймс Кинг.“

И пак — шумно дишане. Джесика, палмата в голяма саксия и плетените мебели — всичко се размаза пред очите ми. Смехът на папагала долиташе някъде отдалеч.

— Ще се върна веднага щом мога — рекох.

— Хей, а как отиде там? — попита той.

— Имаме фирмен самолет.

— Аха — рече той, — и аз така подочух. Качвай си задника на фирмения самолет. Ще те взема от Титърбро лично.

32

— Ще се оправим — каза Джесика.

По пътя към стаята ни й говорех непрекъснато, но сякаш не говорех аз. Тя бе съвсем делова, кимаше и събираше багажа ни, каза ми да се обадя на пилотите, да вземат разрешение за излитане и да ни поръчат шофьор. Когато спряхме до хангара на Титърбро, Джони Г. стоеше там с ръце в джобовете на кафявото си кожено яке. До него бе застанал мъж с торбички под очите и пригладена назад лъскава черна коса.

— Това е Пийт — рече Джесика, която надникна над рамото ми през малкото прозорче на самолета.

— Е, поне тази вечер се появи — казах. — Не се е отбил да си купи тако. Погледни го само. Боже мой!

Пийт опипа с пръст яркочервена раничка на долната си устна. Джони бе отметнал глава назад, тъй че виждах тъмните отверстия на ноздрите му. Нямах представа как бяха успели да излязат чак на пистата, но когато слязохме по стълбичката, Джони ме прегърна и ме потупа по гърба, сякаш бяхме братя, събрали се за погребение на някой от семейството. Пийт стоеше зад него и човъркаше раничката си. И двамата не погледнаха към Джесика.

— Виж какво, мога да се справя с това — рекох. — Няма да е от полза да се навъртате наоколо. Познавам го. Далеч по-лесно ще е, ако не ви види.

— Той ни познава — рече Джони и сви рамене. — Ние само ще те откараме до площадката.

— Имам кола.

— Само ще те откараме — повтори Джони и се обърна към терминала. — В знак на морална подкрепа.

Казах на пилотите да изчакат и поехме подир Джони. Той и Пийт бяха спрели зеления си екскършън на покритата алея току пред фоайето на терминала. Помислих си да кажа на Джесика да не идва, но си затворих устата. Качихме се двамата отзад в колата на Джони. Докато стигнем до площадката, слънцето вече бе залязло и небето тъмнееше.

Скелетът на търговския център се простираше на почти четвърт миля дължина. Бе висок три етажа, а в средата му се издигаше седеметажна кула. Гроздове ярки светлини на високи стълбове осветяваха различни места, където булдозери и бетоновози-миксери бръмчаха в праха. Бученето на верига от преносими генератори удавяше песента на щурците и тровеше въздуха с воня на изгоряла нафта.

— Мислех си, че работата е спряла — рекох.

Джони се обърна на седалката си и каза:

— За нашия човек е спряла. Виждаш ли железарията на „Кон Трак?“

Под железария имаше предвид булдозери, катерпилари и миксери. Пийт спря пред портала и един униформен пинкертон с предпазна каска излезе от малката барака с тефтер и радиостанция в ръка.

— Возя Тейн Коудър от „Кинг Корп“ — каза Пийт и кимна към нас.

Пазачът надникна зад него. Подадох лице на светлото и махнах с ръка.

— Имате ли документ за самоличност?

Подадох му шофьорската си книжка. Пинкертонът я разгледа, след това се обади по радиостанцията си и отвори вратите. Спряхме току до района на кулата, където работата кипеше с пълна сила. Гредите се люшваха от мрака към ярко осветените от халогенните прожектори места. Миксерите помпаха бетон в основите. Повечето от техниката беше със зелено-белите емблеми на „О Би Джи“. Кръвта ми кипна.

Изскочих от колата и дръпнах един бригадир.

— Къде е Бен Еванс?

Мъжът посочи нагоре, към върха на кулата. Там между гредите бе съоръжена платформа и видях трима мъже надвесени над импровизирана маса. Имаше асансьор с една клетка и голям червен и зелен бутон. Влязох, натиснах зеления и поех нагоре. Екскършънът ставаше все по-малък и по-малък. Всички останаха в него, но ми се стори, че виждам лицето на Джони Г. да се взира нагоре през предното стъкло.

Асансьорът спря, отключих клетката и излязох на нощния въздух. Оттук се виждаха гирляндите светлини на моста „Джордж Вашингтон“, а отвъд него — сиянието на Ню Йорк сити. Бен и двамина от „О Би Джи“ разглеждаха някакви планове, от време навреме се надвесваха от перилата на платформата да посочат това или онова. Отидох до масата и застанах там в очакване да ме забележат.

Двамата от „О Би Джи“ се сепнаха първи, погледнаха към мен, после — към Бен, докато той не се усети, че нещо се бе променило и вдигна глава.

— Тейн.

— Какво е това?

— Кое?

Грабнах каската от главата на мъжа, който бе най-близо до мен, и забих пръст в емблемата на „О Би Джи“.

— Това! — изкрещях.

Той се обърна към двамината мъже от „О Би Джи“ и ги помоли да ни оставят насаме за минутка. Те се качиха в асансьорната клетка и скоро изчезнаха от полезрението ни.

Бен пое дълбоко дъх и рече:

— Те крадяха.

— Кой? Какво?

— „Кон Трак“ докараха хора от профсъюза. Имаше два камиона, пълни с оптични кабели, а сега има само един. Срязаха ключалката на оградата.

— Това може да е дело и на други — рекох. — Не можеш да отстраниш компания като „Кон Трак“ от такава поръчка.

— Направих го — отвърна той. — Това е само едно от нещата. Онези хора просто идваха на работа и сядаха да играят карти. Това са глупости, Тейн. Ти ми каза да строя. И ето, това правя.

— Имаме договор с „Кон Трак“ — рекох. — Просто ги върни на работа.

Бен ме гледа известно време, след това се извърна към моста. Асансьорът се върна и издрънча. Гърдите му се повдигаха и спускаха все по-ускорено. Най-накрая се обърна отново към мен.

— Разбирам — рече той и пристъпи към клетката.

Препречих му пътя, вгледах се през правоъгълните стъкла на очилата му в яростните му сини очи. Представих си как го бутам през тези високи седемдесет сантиметра перила и приключвам всичко на място. Злополука. Подхлъзнал се и край.

— Какво разбираш? — попитах през зъби.

— Всичко — отвърна той.

33

Вдишвам дълбоко, издишвам през носа и казвам:

— Индианците апахи са твърдели, че човек преценява силата на един мъж по враговете му.

— Смяташ, че Бен ти е бил враг? — пита психарят.

— Джони Г. бе моят враг. Искаш да кажеш, че съм минал откъм другата страна ли? Казвам го. Моите врагове бяха приятелите ми.

— Най-опасният вид врагове — казва той.

— Опасни ли? Опасен беше Бъки — рекох.

— Ловният водач ли? — пита психарят.

Кимам и казвам:

— Дори Джеймс знаеше, че у него има нещо. Беше неумолим. Веднъж бяхме на лов в планините в Ню Мексико и ни връхлетя неочаквана буря. Стъмняваше се и водачите събираха всички хора в лагера.

Вятърът свиреше през цепнатините на хижата, не голяма хижа като „Каскейд“, а проста дървена колиба, и когато последната група се прибра, през вратата нахлу три инча сняг, преди да успеем да я затворим. Точно тогава забелязах, че две ченгета от Бостън липсваха. Бяха останали да дебнат един лос, докато водачът им бе по следите на друг ранен лос заедно с онзи, който го бе ранил.

Джеймс попита водачите от Ню Мексико кой ще отиде да ги потърси, а те се ококориха и му казаха, че разстоянието до тях било осем мили, минавало се през два прохода и било невъзможно да стигнат до тях в тази буря, камо ли пък да се върнат. Бъки не изрече и думица. Имаше спорове, изрекоха се доста горчиви думи и никой не забеляза какво прави Бъки, докато той не нарами раницата си и не излезе от хижата. Десет минути по-късно вече беше тъмно като в рог, водачите извадиха водка и започнаха да употребяват думата „самоубийство“ така, сякаш той вече се бе обесил на гредите на тавана.

Психарят ме поглежда и изчаква.

— Никой не знае как го направи — продължавам и барабаня с пръсти по масата. — Ченгетата дори не бяха в съзнание. Беше пет часът сутринта, когато той влезе през вратата, преметнал по един на всяко рамо.

Не съм глупав — рекох. — Не съм искал да ме хванат.

— Никой не твърди обратното.

— Този човек бе невероятен — казвам. — И след като веднъж бе поел подире ми, нямах никакъв шанс да се отърва.

— А как те нарочи той? — пита психарят.

— Почти съм сигурен, че знам.

34

Бъки се събуди в два и половина сутринта. Все още бе дълбока нощ, но беше време да тръгва. Джуди, жена му, лежеше по гръб и продължаваше да стиска оръфано книжле с меки корици. Очилата й бяха стигнали някак си до нощното шкафче. Бъки обичаше да е на открито и спеше на отворен прозорец, докато температурите не спаднат под нулата. Тази октомврийска температура малко над нулата му допадаше най-много, но това не му попречи да отиде бързешком до топлите плочи на пода около печката.

След като стъкми огъня, се изми набързо, облече камуфлажните си дрехи и започна да чупи яйца в тигана. Приготви ги бъркани, след това опече шест наденички, докато не потъмняха. Трябваше да разбърква купа с овесени ядки, докато се готвеха другите неща, както и да свари кафе. Това бе достатъчно, за да се потисне миризмата на бор, с която бе просмукан домът им.

След като излезе на пътя, пое по разделителната линия, сигурен, че наоколо нямаше никого. Насочи се на север към голямото езеро. Бяха му необходими няколко дни, за да реши загадката. Никой не бе виждал Скот. Колата му бе изчезнала, но той никога не носеше пари в брой, а според един от познатите на Бъки помощник-шерифи, кредитните карти на Скот не били използвани.

Бъки познаваше всички приятели на Скот и, съдейки по тона им, бе сигурен, че никой не го бе виждал. Тогава отговорът му дойде изведнъж и той вече знаеше къде е отишъл Скот — така, както знаеше къде ще се скрие едно ранено животно. За Бъки невинаги бе нужно да вижда следите. Можеше само да огледа терена, течението на потока, някое дере, склон, или китка къпинак и да му стане ясна цялостната картина.

Лъчите на фаровете му пронизаха мъглата над залива и осветиха цяла армия от бели корпуси със сини покривала, които му заприличаха на шапки за баня. Повечето от лодките бяха върху трейлърите си, но някои просто бяха подпрени с блокчета. Съдове за развлечение, притежавани от юристи, лекари и архитекти от града. Но не всички хелинги в дока бяха празни. Имаше и неколцина, които също като Бъки караха лодките си до късна есен, за да се възползват от пасажите на океанската пъстърва. Този риболов бе уморителен и на студено. Не беше за новобранци.

Бъки мина покрай сградата от ръждясали ламарини и фаровете му пробиха мъглата надолу към дока. Неговата деветметрова яхта „Рийл ту рийл“ („Макара до макара“) я нямаше. Избелелите й сини вързала висяха отпуснати на коловете си. Не се усмихна, а присви малко очи и поглади дългите краища на мустаците си, докато реши коя лодка да вземе — спря се на тази на Франки Деното. Знаеше, че Франки крие ключовете си между възглавничките на капитанското място, а и беше човек, който винаги ще държи два пълни резервоара с бензин.

Бъки се обади и остави съобщение на телефонния секретар на Франки, след това отвърза рибарската лодка и скочи в нея. Лъхтящите двигатели изпълниха нощния въздух с дим. Мъглата бе достатъчно гъста, за да останат изпаренията около лодката, докато не излезе на широка вода в пристанището. Усещаше инстинктивно пространството около себе си, виждаше изплуващите срещу него навигационни светлини — цветни точици в мъглата. Започна да изпреварва дима от двигателите на лодката си, вдъхна мириса на море и риба, намали малко, докато минаваше покрай вълноломите, като се стремеше да се държи достатъчно далеч от кулите със зелени и червени светлини.

Извън пристанището имаше леко вълнение. Регулира хода на двигателите по най-добрия възможен начин, ала въпреки това пътуването до Канада щеше да бъде тежко. Беше изминал половината път, когато оранжевото кълбо на слънцето се появи над хоризонта откъм десния борд. Мъглата започна да се стопява и скоро виждаше около себе си само водата и небето, както и слабото слънце, което грееше върху лодката през високата омара.

Когато видя острова, лицето и ръцете му бяха изтръпнали, а виещата се тънка струйка дим потвърди подозренията му. В северната част на острова имаше заливче, към което водеше тесен проход, достатъчно дълбок, ако вдигнеш навреме винтовете на извънбордните двигатели. Бъки видя собствената си яхта и спря до нея от другата страна на малкия док. Върху едно възвишение под високите смърчове се бе сгушила хижа, от която се издигаше димът.

Бъки пое по криволичещата, покрита с борови иглички, пътека. На фона на светлината от едно от квадратните прозорчета зърна някакво лице и черното дуло на пушка. Когато стигна до хижата, се спря за миг на площадката пред входа, вслуша се и влезе. Скот вдигна глава от купата с изстинали овесени ядки и чашата кафе. Дванайсеткалибровата пушка бе опряна на мивката.

— Боже мой, не мога да повярвам, Бъки — рече Скот. — Затварям очи и ето го пак — да лежи там, плувнал в онази кръв.

Бъки отиде до печката, взе от окачалката й една нащърбена чаша, наля си чаша кафе и седна.

— Не си го направил ти, нали? — попита.

Беше се зарекъл да не пита, ала се оказа, че не можа да се сдържи. Въпросът сам изскочи от устата му.

Вторачен в очите на Скот, сам можеше да види отговора — ужасът при мисълта, че би могъл да нарани баща си.

— Колко пъти съм му казвал, че имаме нужда от по-сериозна охрана — рече Скот и удари с длан по масата. — Само Карл в офиса и толкоз, което е страхотно, освен ако Карл не поправя бойлера и някой смахнат тип не влезе през парадния вход с автомат узи в ръце.

Хм — продължи Скот и изпухтя в нещо като смях. — Ами хижата? Кой нямаше допуск чрез сканиране на ретината? Сигурно сто човека можеха да влязат безпрепятствено през портата и после да си заминат. Ако изобщо е заключена. Но той не искаше да чуе, Бък, и най-накрая го убиха. Разбира се, че ще го убият. Чудо е, че не го сториха по-рано.

— Те смятат, че ти си го направил.

— Защото избягах ли? — рече Скот и изгледа бесен Бъки. — Това е глупаво.

— И заради ножа ти.

— Глупаво — повтори Скот и поклати глава.

Бъки кимна.

— Убиха Майло, а сега и него — рече Скот. — Предположих, че аз ще съм следващият. Затова избягах от там. Не казах дори на Емили. Ще я оставят на мира, след като не знае нищо.

Господи, толкова време ти отне да ме откриеш. Май остаряваш, а?

Върху лицето на Скот се появи полуусмивка и Бък му се ухили в отговор.

— Не знам дали убийството наистина е дело на профсъюза — каза Бъки и върху лицето му отново се изписа униние.

— Бъки, ти знаеш, че не съм аз.

— Знам го.

Бъки сведе поглед към кафето си, отпи глътка. На дъното на чашата утайката се изви като вихрушка от чер дим, преди отново да се уталожи. Вдигна глава и заговори с тих и равен тон:

— Аз видях следите на мъжа през онази нощ. В снега. Обувки около 13 номер. Първото нещо, което си помислих, беше, че го е направил Тейн. Той трябваше да се срещне с баща ти и сметнах, че са останали до късно, след което той е излязъл да се поразходи. Когато видях какво е станало, вече знаех, че следите са били на убиеца на баща ти. Но снегът вече ги беше затрупал, а проклетите полицаи си бяха заврели главите в задниците.

— Тейн ли? — рече Скот.

Бъки го погледна.

— Той ми е като брат — додаде Скот.

— Случвали са се и по-смахнати неща — каза Бъки.

— Каза ли на полицията?

— Разбира се — отвърна Бъки. — Но те решиха, че се опитвам да те защитя.

Скот остана известно време безмълвен, вторачен в пода. След което попита:

— Какво ще правим, Бък?

— Ще бъда откровен — каза той. — Мисля си за това и ако той наистина го е направил…

— Може и да не е той, нали? Не мога да повярвам. А обувки 13 номер може да носи всеки.

— Възможно е — каза Бъки. — Но ако той го е направил, или ако по някакъв начин е обвързан с профсъюза, той ще допусне грешка.

— Не мога просто да стоя повече тук — рече Скот, скочи от мястото си и закрачи из хижата.

— Когато преследваш голям белоопашат елен — каза Бъки, без да изпуска Скот из очи, — колкото повече приближаваш, толкова по-предпазлив става той. А когато влезе в обхвата на пушката ти — знаеш това — ти просто спираш. Не помръдваш и едно мускулче. И тогава, когато решиш, че вече си го изтървал, той ще помръдне с ухо, или ще размаха опашка. И тогава го събаряш.

Бъки погледна през малкото квадратно прозорче. Небето вече бе изсивяло, облаците се носеха към Нова Англия.

— Не — рече Бъки и допи кафето си, — ние ще стоим неподвижни и ще наблюдаваме.

— Той ще се измъкне.

35

За „Кинг Корп“ денят, в който се открива ловът на елени винаги е бил почивен. Предишната вечер беше дадена голяма празнична вечеря за съдружниците и за най-важните клиенти. На вечерята и за лова бяха поканени и съпругите. В хижата и в няколкото обновени селски къщи в резервата можеха да се настанят почти сто души. Вечерята щеше да се състои в голямата зала, която гледаше към езерото, високият й три етажа таван приличаше на големите европейски катедрали.

Джесика използваше ежегодното събитие като ден за коронация — това бе онова празненство, за което бе споменала.

Разпратени бяха покани до най-важните банкери и изпълнителните директори на големите търговски вериги и строителни компании в страната. Флотилията от четири „Ситейшън X“ трябваше да докара и откара VIP-гостите. Някои от старите приятели, онези от ранните дни, когато Джеймс имаше само ВиК компания, бяха изхвърлени от списъка, а от самата фирма бяха поканени само най-важните хора.

— Не си поканила Вайтър? — рекох, докато преглеждах списъка на закуска. — Той приготвя бялата лазаня.

— Реших да се спра на агнешки котлети — каза Джесика, докато сипваше пържени яйца в две чинии, които донесе и постави пред мен и Томи. — Масите ще бъдат украсени с рози.

— Може ли и аз да дойда? — попита Томи.

— Изпий си портокаловия сок, приятел. Това е свързано с работата събитие, но след няколко години вече ще си достатъчно голям, за да ловуваш и ще идваш с мен — отговорих, протегнах ръка и го разроших. Погледах над главата му към Джесика. — Как можа да не поканиш Вайтър?

— Хората вече не ядат спагети толкова късно — рече тя и постави чинията на масата. — Тук става дума за теб, за нас, за нашите приятели. Джеймс го няма вече.

Намръщих й се, погледнах към Томи.

— Какво има? — попита тя. — Ние с Томи вече говорихме за това. Същото е като в „Цар Лъв“ — цикълът на живота. Всичко, което е било живо, трябва и да умре.

Потръпнах и поклатих глава.

— Ти се погрижи за лова — рече тя и ме потупа по гърба. — А аз ще се заема с храната и със списъка на гостите. И без друго вече е твърде късно.

Тя улови списъка и го издърпа от ръцете ми. Взех вилицата си. Тя седна пред компютъра, поставен върху бюро в единия ъгъл на кухнята, за да провери електронната си поща. Джесика не закусваше.

— Мога да му се обадя — рекох, докато обирах с хапка препечен хляб последния жълтък от чинията си. — Вайтър ми харесва.

Джесика продължи да набира някакъв текст, без да откъсва очи от екрана.

— Иди си вземи чантата, Томи — рече тя.

Въздъхнах, изправих се и отнесох чиниите си в мивката. Багажът ни бе приготвен и поставен до входната врата. Натоварих го в хамъра, който Джесика бе купила, за да замести моя ескалейд. Когато й казах, че сме готови, тя излезе, подсвирквайки си, с ръце, пъхнати в джобовете на кафяво кожено палто, последвана от Томи, когото щяхме да откараме до училище. Взех го в скута си и му дадох да шофира хамъра по подходната алея.

Денят в хижата бе изпълнен с работа. Към мен и Джесика се задаваха непрекъснато въпроси и ние установихме „щаба“ си в заседателната зала до главния вход на хижата, като персоналът щъкаше напред-назад и жужеше като рояк пчели.

Освен това трябваше да се занимавам и със строежа на „Гардън Стейт“. Ден не минаваше без някакво оборудване или материали да не изчезнат по загадъчен начин. Медни тръби на стойност половин милион долара — с цената на злато. Два самосвала. Дузина генератори. Един ден дори изгубихме десет преносими тоалетни. Джеси ме увери, че получаваме своя дял от всичко изчезнало, а аз уверявах служителите си, че това просто е част от нещата, когато въртиш бизнес в щата.

Някъде след обяда осъзнах, че сума от останалите без отговор въпроси относно откриването на лова могат да бъдат решени единствено от Бъки. Кои ловци в кои коли ще се качат? Кога ще тръгне първата група? Ще сервираме ли кафе в чакалата?

— Виждал ли си го? — попитах Марти, управителят на хижата, когото Джеймс бе примамил от хотел „Риц-Карлтън“ в Нейпълс, Флорида.

Марти сви рамене и каза, че не го бил виждал. През целия ден.

— Прати някого да го намери — рекох. — Трябва да решим някои въпроси с него. А, Марти, и погрижи се да занесат дузина жълти рози в спалнята.

— Не червени, така ли?

— Помирисвал ли си някога червена роза? Те вонят. Жълти да бъдат.

До четири следобед не видях повече Марти. Бях долу, в голямата заседателна зала с Дейв Уикършъм, един от архитектите, проектирали хижата. Дейв бе извадил бележника си и бе разтворил върху масата план на залата. Показах му къде искам да бъдат поставени пътечките за тичане и плазмените екрани. След като ръководех компанията, а „Каскейд“ бе нейна собственост, можех да си правя каквото си поискам и имах намерението да превърна това място в свое.

— Винаги съм се питал защо Джеймс не го направи? — рече Дейв, докато си отбелязваше местата.

— Защо да тренираш на пътечка, като можеш да вървиш навън? — рекох. — Не помниш ли?

— О, Боже, тези ужасни преходи — каза Дейв и поклати глава. Нагоре-надолу и през онова ужасно блато до имота на Хюз.

Но — продължи той, следа като се загледа за миг в нищото, — човек поне можеше да види това-онова.

— Върху пътечката може да „изгориш“ повече калории — рекох, — и едновременно с това да гледаш телевизия.

Дейв ме изгледа за секунда над рамките на очилата, след което каза:

— Точно така е.

Марти слезе по стълбите и попитах Дейв дали сме се разбрали за всичко. Така беше. Той си тръгна и аз се обърнах към Марти. Погледът му щъкаше насам-натам.

— Няма го — рече накрая.

— Кой? Бъки ли? Какво искаш да кажеш с това „няма го“?

Марти поклати глава и каза:

— Претърсих цялото място, риболовната барака, обора на патиците, навсякъде. Никой не го бе виждал, затова отидох до дома му. Събърбънът му го нямаше, но попитах Джуди и тя каза, че бил в Ендикът на лов.

— Какъв лов?

— С някакви стари приятели. Хората на Харолд Синсибо.

Едва се сдържах да не се разсмея.

— Ами, нали ловът се открива утре.

— Струва ми се, че просто не е съобразил — рече Марти и закърши ръце.

— Намери го по телефона — повиших тон.

— Нямат телефон. Проверих — отвърна Марти.

— Къде е Ръсел? Люк?

— С него.

— Мамка му! Тогава кой е тук, Марти? Това е твоят шибан персонал, нали?

— Джеймс никога не ме е карал да се занимавам с водачите на Бъки.

— А трябваше ли Джеймс да разчита на Бъки за всяка шибана подробност? Та утре се открива ловът, по дяволите! Днес даваме вечеря.

— Не знам — рече Марти и отстъпи крачка назад. — Може би е решил, че не е нужно да идва.

— Марти — казах, съкратих дистанцията помежду ни и го улових за рамото, — прати някого да го намери и да доведе до довечера тук. Казах — до довечера.

— Искате ли аз да отида?

— Не можеш да отидеш, даваме вечеря. Намери някого. Кой е останал? Кой в това място не е обвързан с Бъки?

— Адам може да отиде.

— Добре, който и да е — рекох и леко го отблъснах. — Просто го докарай тук.

Марти излезе бързешком. Качих се горе в голямата зала, където щеше да се състои вечерята и казах на Джесика за Бъки.

— Мисля, че това е лъжа, а ти? — попита тя и вдигна една червено-бяла салфетка към светлината.

— Той разпределя хората по чакалата — рекох. — Той държи всички заедно, когато тръгнат през гората, или когато нещата се объркат.

— Скъпи — рече тя, изправи се и ме погали по бузата с опакото на ноктите си. — Кой го е еня? Хората могат просто да си отспят.

— Мъжете ще искат да излязат на лов.

— Кои мъже? Крие Тоньола от Дойче банк? Хауърд Рийз? Тим Кингстън? Я стига, моля те.

— Джим Хигинс ще поиска.

— Онзи от „Бас про шоп“ ли? — попита тя и цъкна с език. — Хората идват тук да видят хижата.

Тя остави салфетката и се огледа, за да се увери, че сме сами. Присви очи. Сниши гласа си и рече:

— Ако се безпокоиш за това какво мислят хората, може би трябва да уволниш някои, които не си вършат работата. А ако живеят в имоти, собственост на компанията, това може би не трябва да продължи.

— Бъки ли имаш предвид?

— Всички, които се опитват да те представят в лоша светлина. Всички, които смятат, че не ти ръководиш това място — рече тя и премести една винена чаша от другата страна на чинията. — Ако оставиш хората да ти се подиграват, това няма да продължи дълго. Изритай го.

— От къщата му ли?

Тя се усмихна мрачно, оголи онези свои остри зъби, заби показалец в гърдите ми и рече:

— Тази къща принадлежи на компанията. Ти управляваш компанията. Какво казваше Джеймс, забрави ли? Яж, или ще те изядат. Сега ти си на върха на хранителната верига.

— Джуди е там — рекох.

— И мен ме изритаха от дома ми — отвърна тя, сви рамене, духна върху една лъжица и я избърса о ръкава си. — Но оцелях.

Остави лъжицата върху масата, погледна ме и попита:

— Какво правеше, когато играеше футбол и някой се опитваше да те прецака? Забравяш, докато не се пробва отново?

Обърна се и пое към кухнята. Изгледах я как се скрива, лицето ми бе пламнало, а напрежението в съзнанието ми се засилваше. Спуснах се тичешком по стълбите към подземния гараж, където заварих Адам, облечен в дебелото си яке „Кархарт“, с дънки и високи гумени ботуши, да се качва в пикала си. Настаних се на дясната седалка.

— Идвате с мен ли? — попита той.

Кръглите му бузи, които и без друго винаги бяха розови, се зачервиха, очите му се разтвориха широко зад очилата с телена рамка.

— Няма да ходим у Ендикът — рекох. — Откарай ме До Бъки.

— До дома му ли? — попита Адам и запали двигателя.

36

Джуди, жената на Бъки, беше в стаята с ловните трофеи и четеше книга до камината. Препарираните глави гледаха надолу със стъклени очи. Планинска коза. Гигантски бизон. Две големи пуйки в полет. Имаше десетки животни от всичките шест или седем континента.

— Джуди — рекох, — съжалявам много, но трябва да напуснете.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя.

Беше кротка жена с къдрава кестенява коса и очила. От онзи тип жени, които очакваш да видиш зад бюрото в приемната на обществената библиотека.

— Трябва да напуснете — рекох. — Адам ще ви помогне да си съберете най-необходимото от багажа. Разполагам само с десет минути, тъй че трябва да побързаш.

— Какво? Какво се е случило?

— Бъки е уволнен — отвърнах. — Тази къща е собственост на компанията. Не мога търпя повече глупости, както не би ги търпял и Джеймс. Ако Бъки беше сторил същото на Джеймс преди деня на откриването на лова, Джеймс щеше да постъпи като мен.

Говорех тихо, но властно. След като видях колебанието й, повиших тон:

— Казах — веднага!

Тя погледна към Адам, чийто бузи вече бяха лъскави и морави на цвят. Адам сключи длани и се вторачи силно в изцапаните си с кал големи гумени ботуши. Тя схвана идеята ми и дванайсет минути по-късно тя и Адам товареха няколко издути куфара в колата на Джуди, докато аз говорех по клетъчния си телефон и се правех, че не ги виждам.

Двамата с Адам изгледахме как колата й пое надолу по алеята и изчезва към пътя край блатото. Сърцето ми тупкаше силно и бързо. Виждах в съзнанието си усмивката на Джесика, онази същата, с каквато й бе отвърнал и Джони Г.

— Нали онзи голям багер е още зад обора на патиците? — попитах Адам.

— Аха — отвърна той.

— И ти умееш да го управляваш, нали?

Знаех, че умееше. Бях го виждал как с Бъки събарят различни стари хамбари, обори и къщи в годините, когато Джеймс поглъщаше имотите на съседите си и бавно разширяваше резервата.

Той кимна.

— Качвай се — рекох. — Аз ще шофирам.

Откарах го до хамбара, зад който машината седеше в израслата високо кафеникава вече трева.

— Закарай го до къщата на Бъки — рекох.

— Добре де, ама защо?

— Ще я събориш.

— Къщата на Бъки ли? Не, не мога да го направя — рече той, ченето му увисна и очите му трепнаха.

— Тогава и ти си уволнен — рекох. — Аз самият мога да свърша тази работа.

Адам живееше в границите на имота в една стара селска къща, заедно с младата си жена. Тя страдаше от диабет. И поради това се източваха здравните застраховки на компанията.

— А можеш да събориш къщата му и да поемеше неговата работа.

— Кой, аз ли?

— Да не би да ти говоря на чужд език?

— Но това е неговата къща.

— Не, къщата е собственост на компанията — повиших тон. — А компанията я управлявам аз. Или до полунощ сриваш тази сграда, или твоят дом ще бъде следващият. Какво ще кажеш? Вече почна ли да разбираш какво казвам?

Адам отстъпи назад към машината. Качи се и седна в кабинката, без да ме изпуска от поглед. Аз влязох в пикала и последвах машината му, която се клатушкаше по Блатния път към дома на Бъки. Спря се за малко пред къщата и ръждивият ауспух изригна гадости във въздуха.

Най-накрая погледнах часовника си и изскочих от пикапа. Прогоних го от машината, вдигнах по-високо предното й гребло и се засилих към ъгъла на къщата. Дадох заден ход и го направих още веднъж, втори и трети път, докато покривът не хлътна към земята.

Слязох и, надвиквайки шума на двигателя, изкрещях:

— Сега разбра ли? Разбра ли вече?

Адам облиза устните си и кимна. Изчака докато се отдръпна, след което се качи в кабината, след това развъртя машината и започна да блъска по покрива с кофата й. След като вече се захвана за работа, действаше с умението на зидар — нанасяше ударите на точните места, за да рухне цялата конструкция.

Дрънчаха стъкла. Пращеше дърво. Бетон се пукаше и се трошеше. Денят вече преваляше, но когато потеглих с пикапа му, видях в огледалцето за обратно виждане как лицето му лъщеше като тиган на месечина.

Гостите започнаха да пристигат и край дългия махагонов бар до голямата банкетна зала вече сервираха напитки. Хората се сбираха на групички или седяха по креслата и дървените табуретки, тапицирани с тъмна кожа. Във въздуха се носеше празнично жужене. Джесика и аз отидохме ръка за ръка в голямото и уютно пространство, хората идваха при нас да се усмихнат, да се ръкуват и да ни предложат поздравленията си.

Взех чаша шампанско от подноса на едно от момичетата и я изпих навреме, за да взема втора, докато Джесика поемаше първата си. Всеки път, когато се обръщах, някое от тези момичета минаваше с поднос покрай мен и малцина от тях си тръгваха, без да вземат празната ми чаша и да ме оставят с пълна. Усещах как пенливото вино повдига духа ми и започна да ми се струва, че това празненство беше първото събиране след смъртта на Джеймс, което не бе помрачено от скърбене по него.

Помещението бе пълно и оживено и в ушите ми шумът започна да звучи като океански прибой. Зъбите ми бяха изтръпнали, и в разговора си с Хауърд Рийз от Световната банка, усетих смътно как завалях думите. Млъкнах, когато забелязах, че Марти се бе покачил на един стол и удряше по водната си чаша с лъжица. Минаха пет минути, преди шумът да утихне достатъчно, за да може той да обяви, че вечерята е сервирана и да помоли всички да отидат до челната маса и да намерят табелките с местата си.

Поех към салона, видях Джесика и улових ръката й.

Голямата овална маса в средата бе мястото, където винаги садеше Джеймс с Ива, Скот и Емили, както и с най-важните гости извън компанията. Отвъд двукрилите прозорци бе просторната веранда, зад нея — черната вода и полуостровът отсреща. Джесика и аз заехме местата си — местата на Джеймс и Ива — в средата на масата и гърбом към прозорците.

Седнах върху дланите си, стиснал здраво устни. Стаята се накланяше леко на една страна, после на другата. Притворих наполовина очи, но Джесика ме сбута с лакът в ребрата. Всички ни гледаха. Беше време за тост.

— Мислех си, че традициите нямат значение — рекох, след като се наведох към нея. — А сега изведнъж се оказва обратното. Мамка му!

Тя се насили да ми се усмихне, погледът й се стрелкаше из залата. Изправих се и се подпрях с ръка върху масата. Сто лица се пръснаха в морето от кръгли маси, всяка с по три свещи, заобиколени от разцъфнали жълти рози. Вдигнах чашата си и усетих как всички се обърнаха към мен. Отворих уста да заговоря, но се спрях и присвих очи.

Зад блещукащите светлинки на свещите, в празното пространство на бара, където стълбите водеха нагоре към спалните, осветлението бе намалено. Но погледът ми улови движението на човек, който се спускаше по тях, почти машинално, уловил се за перилата от ковано желязо.

Когато стигна до долната площадка, усетих как стомахът ми се свива на топка. Не можех да видя чертите на лицето му, но на слабата светлина забелязах, че имаше царствена осанка, от темето му се спускаше водопад от бяла коса.

Усетих пръстите на Джесика върху ръката си.

Видях носа. Високите скули и силните челюсти. Гневният поглед изпод снежнобелите вежди, сведени към пода. Погледнах към Джесика, премигнах към силуета, докато и тя не впери поглед натам. Чашата се изплъзна от ръката ми и се строши някъде далеко.

Отдръпнах се от масата и се стоварих обратно върху стола си. Чух тихи викове и вълна от шепот.

Пребледнялата Джесика се надвеси над мен, дръпна ме за ръката, помогна ми да се изправя.

— Добре сме, ще се оправим — рече тя, вдигна ръка към публиката, след което прибра кичур коса зад ухото си. — Моля ви, вечеряйте.

Прехвърли едната ми ръка през рамото си и се напрегна под тежестта ми. Краката ми се преплитаха, а погледът ми се премрежи, докато ме извеждаше от залата.

37

— Още ли го виждаш? — пита психарят.

— Нали тъкмо за това ми дават тези хапчета — казвам.

— Не, бих казал, че са повече заради депресията. Има ли хора, на които не си разказвал за това? Каза, че виждаш жена си. В килията си.

— Да, като затворя очи — отвръщам, затварям ги за миг да му покажа. — Но ти имаш предвид Джеймс, нали? Призраци.

— Така ли си помисли — че е призрак?

— Предполагам, че това ме е побъркало, а? — казвам.

— Така ли се чувстваш? — пита той.

Устните ми се свиват презрително.

— Вие — хората като теб — казвате, че съм луд. Какво обаче означава един етикет? Фикция. С помощта на парите човек може да създаде каквато си поиска фикция. „Моята жена проектира това крило на музея. А аз съм само един соло играч. Тя е блестяща колекционерка.“ Ей такива глупости. И всички ги приемат.

— Ти имаше ли фикция? — пита той.

Сплитам пръсти зад врата си и се облягам назад.

— Щастливата двойка. Като от роман на Хорейшо Алджър[10]…

Спускам стола напред с трясък и се навеждам над масата.

— Виждал съм умрели мъже, за Бога. Джони Г. ме държеше изкъсо. ФБР пък бяха пуснали Бъки на каишка да ме преследва като вълкодав.

— Интересен избор на думи.

— Кои? — питам и пак се облягам.

— Вълкодав.

— Защо? Защото ръцете ми са оцапани с кръв ли? — питам.

— Той наистина ли сътрудничеше на ФБР?

— Всички работеха заедно срещу мен — рекох. — Ето защо Бен трябваше да си отиде.

Той прелиства книжата си, зачита се намръщен в нещо, след това вдига глава и пита:

— Заедно значи? Всички? Това е нещо ново.

— Не и за мен.

38

Бен отби в подходната алея, зави и видя синия събърбън на Бъки, спрян пред купчина чакъл. Дървената хижа изглеждаше като смачкана скулптура от кибритени клечки. Назъбени дървесни стволове стърчаха от изкривената маса тръби, жици и метални листи.

Една глава се подаде от тази бъркотия. Две тъмни очи и четинести, увиснали мустаци под ръба на камуфлажната шапка. Бен угаси фаровете и излезе.

— Бъки! — извика той.

Бъки изчезна за малко, за да се появи отстрани на хижата с пушка в едната ръка и препарирана глава на газела в другата. Държеше я за оцелелия й рог. Другият бе счупен, но въпреки това Бъки отвори задната врата на събърбъна и я сложи вътре.

— Искаш да се махна ли? — рече Бъки и го погледна втренчено. Не бе насочил пушката срещу Бен, но все пак дулото й сочеше в неговата посока. — Много от тези неща тук са мои.

Бен поклати глава.

— Ти не разбираш. Адам ми каза какво е станало. Той нямаше право да постъпи така.

— Но Джеймс вече го няма, нали? Сега единствено ти и той въртите работата.

— Бък — рече Бен, поклати глава и се взря в пламтящите му очи. — Аз не участвам в това. Опитах се да убедя борда да ме сложи начело. Господи, та той вкара профсъюза в „Гардън Стейт“. Петнайсет години сме се борили с тях, а сега вече са там и играят покер във фургона.

— Предполагам, че всички си имаме своите проблеми — рече Бъки и кимна към купчината развалини.

— В това сме на една страна, Бъки — рече Бен.

— Чия е тази страна? — попита Бъки, свали пушката и тръгна към купчината.

— Не ми вярваш, така ли? — последва го Бен.

— Те се отнасяха и към двама ви като членове от семейството — каза Бъки, отмести една греда от пътя си и пристъпи да вдигне будилник с радио с едната си ръка и настолна лампа — с другата.

— Виж това — каза Бен, извади визитка от джоба си и я подаде на Бъки.

Той пусна будилника на земята, взе картичката и я отдалечи на една ръка разстояние, за да я прочете.

— Е, и? Аз вече говорих с тях. Те смятат, че Скот го е убил. И ти ли така мислиш? — попита той.

— Аз също говорих с тях — каза Бен. — Опитах се да им обясня какво всъщност става тук.

— Което е?

— Мисля, че убийството е дело на профсъюза — отвърна Бен. — И може би Тейн им помага.

— Кой друг би могъл да влезе? — попита риторично Бъки, взе будилника и лампата и ги отнесе в колата си.

— Видях следи. Номерът на обувките бе като на Тейн. Идваха от долния вход, до оръжейната. От там се влиза след скенер.

— Не мога да си представя, че е бил Тейн — каза Бен, като продължаваше да върви подир Бъки. — Може да е пуснал някого от тях, но не и да го направи см.

— Имаше следи само от един човек — каза Бъки и се спря.

— Може да ги е пуснал през друга врата?

— А може би скунксът не вони.

— Можем ли да докажем, че е влизал? — попита Бен.

— Скенерът има ли записващо устройство? Кой кога е влизал и тъй нататък?

— Мисля, че е само ключалка, а окото ти е ключът, но не знам със сигурност — отвърна Бъки. — Не можах да разбера. Онези от компанията „Ай Пас“ не поискаха да ми обяснят нищо, както и да опитвах.

— Защото не си служител на компанията.

— Така е. Е, и?

— Но аз съм — рече Бен. — Не знам дали там има нещо, но ако има, аз ще го открия.

Той протегна ръка и Бъки я стисна.

39

Аманда се втурна в стаята, като пътьом оправи една гънка на блузата си. Всички останали вече седяха край заседателната маса. Настани се до Дороти и не обърна внимание на погледите на останалите, а се взря в лъскавата плешива глава на шефа си. Дори той я гледаше някак странно.

Погледна към рамото си и видя трохите от бисквита „Поп-Тарт“. Изтръска ги и се взря в уголемените от дебелите стъкла на очилата очи на шефа си. Той се прокашля и заговори. Аманда с мъка се опитваше да се съсредоточи върху списъка от дреболии. Скарване между наемен убиец и братовчед му. Фалшив чек, попълнен от жената на уличен бандит. Таен запис, който разкрил единствено роман на тийнейджър и марката на предпочитаните от него презервативи.

Най-накрая стигнаха до нея. Аманда погледна към Дороти, видя стиснатите й устни и се изправи.

— Ами, сюжетът се усложнява — каза тя. Всички погледи бяха насочени към нея. — Един от източниците ни твърди, че друг източник е отговорен за убийството на Джеймс Кинг.

— Кой е източникът? — попита нетърпеливо шефът.

— Бен Еванс — снимката му я няма там — смята, че Тейн Коудър или е убил Джеймс Кинг, или е помогнал на някого от организацията на Джони Г. да го тори. Но е възможно и самият Еванс да е замесен. Трябват ни още сили. Да следим всички.

— Били ли са Джони Г. или Питър Романо някъде наблизо до тази хижа?

— Джони е бил на политическо събитие за набиране на средства — рече тя. — Пийт е бил в ареста в Мористаун, Ню Джърси за някаква неплатена пътна глоба.

— Мамка му!

— Еванс е другият приятел, нали? — попита едно от ченгетата от Нюйоркското управление.

— На сина на Джеймс Кинг — отговори Аманда.

— Когото подозирахме, че е убиецът — рече друго ченге.

— И когото никой не може да открие — допълни шефът.

— Някой действа съвместно с профсъюза — каза Аманда и кимна към лъскавата снимка на Джони Г. в средата на таблото. — Не знам кой е той. Синът. Този — Бен Еванс. Профсъюзът е поел целия строеж.

— Може би нашата бивша футболна звезда Коудър — рече Дороти, облегна се назад, сплела пръсти зад врата си, — е замесен. Данъците са само началото. Също и жена му. Прилича на момиче от Скаутската организация, но е змия. Хладнокръвна.

Аманда хвърли на партньорката си тревожен поглед, макар че намесата й не бе неочаквана. Дороти бе споделила мнението си, когато се прибираха предишната вечер.

— Върху какво се основават подозренията ти? — попита шефът, очите му зад увеличителните стъкла не примигваха.

— Вечерял е с Джони Г., за което не ни каза — рече Дороти и започна да изброява на пръсти причините. — Единственото му алиби за онази нощ е жена му. А ловният надзирател твърди, че в нощта на убийството около хижата имало отпечатъци от високи обувки с размера на Коудър.

— В хижата се влиза след скенер на ретината — добави Аманда. — Поискахме заповед за обиск, за да разберем дали има запис кой е проникнал в сградата и кога.

— Монти? — рече шефът и се обърна към агента, на когото екипът разчиташе, когато възникне проблем с информационните технологии.

Монти сви рамене и каза:

— Зависи от нивото на системата. Някои имат записващи устройства, други — не.

— Защо не проверихме това още в самото начало? — попита шефът.

— Защото разполагахме с окървавения нож на сина, а самият той бе избягал — отвърна Дороти. — Никой не си помисли, че е било възможно някой друг да се промъкне в къщата.

— Наш пропуск — каза Аманда.

— Не е наш — рече Дороти.

— Вие двете да нямате някакъв проблем помежду си? — попита шефът като поглеждаше ту едната, ту другата.

— Бъки Лейнхарт, той е ловен водач в хижата — обясни Аманда. — Обзалагам се, че би казал всичко, ако е от полза на Скот Кинг. Никой друг не е видял онези следи. А пък те междувременно са се стопили.

— Номер тринайсет — каза Дороти. — Номерът на Коудър.

— Така казва той.

— Ловните водачи са специалисти по следите, не смяташ ли?

Аманда забеляза, че другите около масата се подхилваха. Очевидно бяха доволни, че не на тях, а на нея й се налагаше да слуша дрънканиците на Дороти.

— Вече вложихме много време в разследването на Коудър — каза Аманда. — Интуицията ми подсказва, че е чист. Не знам. Ако Коудър бъде дискредитиран по някакъв начин, Бен Еванс ще поеме управлението на компанията. А ако Еванс е извършителят, сигурна съм, че профсъюзът ще предпочете той да ръководи компанията вместо Коудър.

Думите й предизвикаха силна реакция, всички се разприказваха, обсъждаха, докато Дороти не каза:

— Интуицията ти е пълен боклук.

В залата се възцари тишина.

Шефът им се прокашля и рече:

— Вземете заповедта за обиск. Вижте какво ще излезе от скенера и няма да се налага да обсъждаме интуицията на когото и да било. Ако онази нощ Коудър е бил там, значи лъже.

40

Отначало си помислих, че къщата гори. Небето над дърветата бе изпълнено с гъст тъмен пушек, осветяван от залязващото слънце. Когато минах през портите, видях, че къщата си стои висока и чиста. Пушекът идваше от съседния парцел и не бе причинен от пожар. Пет големи багера бълваха във въздуха дим от изгоряла нафта. В земята зееше огромна яма. Високи купчини пръст. Постоянен поток от самосвали пълнеха кошовете си и поемаха по черния пък към главното шосе, ръмжаха при смяната на скоростите и изчезваха в здрача.

Вкарах колата в гаража, излязох и заобиколих къщата. Част от оградата бе махната и имаше проправена пътечка в тревата от долния етаж на къщата към строителната площадка. През плъзгащите се стъклени врати видях импровизирана маса върху дървени магарета, която бе отрупана с чертежи. Около масата, с оранжеви предпазни каски, стояха Джесика и двама от строителите с кални ботуши.

Погледнах към площадката. Бумтящите машини тресяха земята и свежият мирис на прясно изкопана пръст се смесваше с дима от ауспусите им. Едва тогава забелязах, че боядисаните в червено машини бяха с емблемата на „Кон Трак“. Направих две крачки към площадката, привлечен от нейните мащаби, но веднага се върнах към къщата и масата с чертежите.

— Какво, по дяволите…? — възкликнах, преди да са успели да обърнат глави към мен.

— Тейн — рече Джесика, изтича до мен и ми лепна една целувка по бузата. Тя също беше с работни ботуши и с поръбено с мек вълнен плат дънково яке. — Започнахме.

— Къщата ли? — попитах и огледах сърдитите мъже с работни комбинезони.

— Джони каза, че имали няколко машини, които могат да изкопаят основите за два дни — рече тя. — И няма да ни струва нищичко.

— О, значи безплатно, така ли? — повиших тон.

Тя се намръщи. Кимнах й и двамата се качихме горе. Джесика затвори внимателно вратата и се обърна смръщена към мен.

— Мислех, че ще се зарадваш.

— Да видя яма в имота си ли?

— Така си спестяваме почти сто хиляди. Джони каза, че просто щели да дойдат и да изкопаят бързо основите, докато нямат работа на строежа. Не разбирам защо правиш това.

— Джони, значи — рекох, поклатих глава, взрях се в лицето й. — Кога, по дяволите, говори с него?

— Чухме се по телефона — отвърна тя. Беше стиснала силно челюсти, предупреждаваше ме.

— Не можеш да изкопаеш такива основи просто ей тъй, между другото — рекох. — Само докарването на тези машини тук струва трийсет хиляди. Тук има техника за десет милиона долара. Нищо не е безплатно.

— Е, формално погледнато — каза тя, — те не са тук.

Вдигнах ръце и ги разперих към големия панорамен прозорец, зърнах за миг червените чудовища, които впиваха стоманените зъбци на кофите си в земята.

— Страхотно. Това е страхотно — рекох и се обърнах към нея. — Вече закъснявам с две седмици от графика си, а тук, в задния си двор имаме техника за десет милиона долара. Нямаш представа какви ги вършиш.

— Чакай да ти донеса едно питие — каза тя.

— Не ща питие. Искам да престанеш да насилваш нещата.

— Това насилване ни изведе дотук — рече тя, извади бутилка вино и измъкна с тирбушон тапата й. — Помисли си какво щеше да стане, ако бе достатъчно настоятелен в онази нощ, когато умря бебето ни.

Вторачих се в нея, забелязах зачервените ръбчета на очите й, злобната острота на фокуса им.

— Значи ще го направиш, така ли? — попитах и гласът ми се разтрепери.

— Искаш ли да играем на Xbox-а?

И двамата се обърнахме. Томи бе слязъл долу, нахлупил наопаки бейзболна шапка с логото на „Сиракюз“.

— Какво ще кажеш да поиграем, след като се върнем? — отвърнах. — Ще вечеряме навън. Иди се преоблечи, приятел, става ли? И хвърли тази шапка.

Той сви рамене и се качи отново горе. Двамата с Джесика се взряхме един в другиго.

— Вземаш ли от онзи викодин? — попитах тихо.

— Питаш, защото казвам онова, което и двамата знаем ли?

— Питам, защото постъпваш безразсъдно — отвърнах.

Лицето й се изкриви в гримаса, след това се отпусна. Тя се усмихна.

— Всичко ще бъде наред, чуваш ли? Те вече са тук. Ще изкопаят основите и ще се върнат на строежа. Ще отида да им кажа да побързат. Защо не махнеш този костюм и не отидем да вечеряме. Томи е гладен.

Поклатих глава, въздъхнах и се качих горе да облека чифт дънки. Влязох в банята да се погледна в огледалото. Нямаше го. Гола стена, разтрошен гипс там, където е било лепилото. Имаше друго огледало, на гърба на вратичката на гардероба й. И него го нямаше. Влязох в спалнята за гости, в нейната баня. Никъде нямаше огледала.

— Томи — извиках и синът ми подаде усмихнат глава през открехнатата си врата, — има ли огледало в твоята баня?

Лицето му посърна и той сви рамене. Влязох, минах покрай големия телевизор и кълбото от кабели, дистанционни устройства и пултчета за управление, и надникнах в банята. Нямаше огледало. Декоративното огледало долу, във вестибюла, бе заменено с картина.

Влязох в библиотеката си. От там през два прозореца можех да виждам в голямата всекидневна на партера. И ето я там — с онези мъже, да обсъжда изкопа си. Лицето й грееше, тъмната коса бе причесана зад ушите й, сочеше ту чертежите, ту машините, след което всички се разсмяха.

Седнах зад писалището и насочих вниманието си към блестящите като скъпоценни камъни светлини на отсрещния бряг, които гаснеха една подир друга. Езерото потъмня, машините спираха една по една, докато най-сетне не настана потискаща тишина. Чух я да се сбогува, сетне — стъпките й по стълбите. Застана зад мен.

— Готов ли си да вървим? — попита, все още възбудена.

— С Розали всичко наред ли е?

— Разбира се. Ще отида да взема Томи.

Вечеряхме в мълчание — салата от цветна цикория, спагети и агнешки котлети, — всичко поглъщах на големи хапки. Чак когато бях по средата на третата си бутилка вино, си помислих, че бях направил от мухата слон. Забелязах Томи да побутва с вилицата и ножа си топящо се ледено кубче напред-назад по масата, като че играеше футбол.

Направих му врата, като опрях палци върху масата и събрах показалците си над тях.

— Стреляй — рекох.

Той го направи и вкара. Леденото кубче мина над ръцете ми и ме плесна по лицето, след което всички се засмяхме.

— Скъпи — рече Джесика, — намираме се в ресторант.

— Добре — отвърнах. — Само два опита още.

Томи изстреля ледчетата по мен, пак се посмяхме, след което му казах, че мачът е свършил и трябва да отиде да измие червения сос от лицето си. Изгледахме го как офейка.

— Съжалявам, че ти се нахвърлих така — рекох след минутка и взех ръката й в своята.

Тя се поусмихна и тогава за пръв път забелязах грима й. Беше малко небрежно поставен. Червилото преливаше очертанията на устните й. Линията около очите й бе малко по-плътна от едната страна. Ружът бе малко прекален.

— Ей, какво е станало с огледалата? — попитах.

Тя се напрегна, извърна очи и отвърна:

— Просто една нова идея в обзавеждането. Четох някъде за това. Нещо от школата на Баухаус, което Джулия Робъртс била направила.

— Доколкото знам всичко от Баухаус е с главата надолу — рекох. — Тръби, прекарани пред стените и прочее глупости.

— Ами, просто една идея — рече тя и прибра кичур коса зад ушите си.

— Искаш ли да говориш за нея? — попитах.

— Дай да не си разваляме хубавата вечеря.

— Нямах предвид с мен — рекох.

— А с психар ли? — нацупи се тя.

— И двамата сме в такова състояние, сякаш запушваме с пръсти една дига, за да не рухне.

Тя ме погледна и ми даде знак с очи към Томи, който се връщаше от тоалетната. После поклати глава и много изразително изрече мълчешком думата „Не“.

Платих сметката и поехме към дома, слушайки радио „Дисни“. След това изиграх с Томи една игра „Гоуст рекън“ на Xbox-а, после оставих Джесика да му почете. Лежах на леглото ни само по боксерки и чаках. След малко я чух да влиза в банята, изтракването на хапчета в шишенцето им, после влезе в гардероба си и чак тогава светлините изгаснаха. През прозореца светеше резен луна, тъй че когато застана до леглото, видях високо изрязаните й на бедрата, бели, копринени бикини.

— Трудно е да бъдеш на върха — рече тя. — Хората непрекъснато се опитват да те съборят, да ти го отнемат. Трябва да се бориш. Трябва да се грижим за себе си, един за другиго.

Прилепи устни към моите и ме целуна дълбоко. По средата на акта тя изстена, заби нокти в гърба ми и разкъса кожата. Изобщо не обърнах внимание. Когато се отделихме един от друг, аз лежах задъхан, докато не заспах. Не знам колко съм спал — две минути, или двайсет — но доста скоро тя ме разбуди. Стаята се къпеше в слабата бяла светлина на луната. Усуканите чаршафи и възглавници, влажни от потта, бяха изтикани в края на леглото. Беше сгушила глава под ръката ми и връхчето на носа й докосваше гърдите ми.

— Мислех си — рече тя толкова тихо, че трябваше да се напрягам да я чуя, — мислех си за онова, което казах. За това, че трябва да се погрижим за себе си. Трябва да отделим малко пари настрани. Просто за всеки случай.

— Добре — отвърнах уморен. — Разбира се.

— Парите направо се леят в онзи строеж — каза тя. — Банките нямат представа къде отиват. Бихме могли да си основем една офшорна компания.

— Офшорна ли? — попитах и се обърнах на хълбок. Вече бях съвсем буден.

— Мислех си какво би станало, ако имахме сто милиона в една такава сметка? Няма да имаме повече никакви грижи.

— Това е истината — рекох, разсмях се и поклатих глава.

— Няма да е никак трудно — каза тя, надигна се на лакът, очите й бяха широко отворени.

— Няма — казах. — Просто ги вземаш.

— Точно така — рече тя и стисна ръката ми.

— Хайде, хайде.

— Хората го правят непрекъснато — каза тя отново шепнешком, но настоятелно.

— И влизат в затвора.

— Мисля, че просто трябва да скриеш парите — в швейцарска банка, например.

— Ще проверя.

Затворих очи, лежах по гръб и дишах през носа си. Раничките на гърба ми започнаха да смъдят.

41

— Как е синът ти? — попита Джони Г.

Държеше в едната си ръка малка кафява торбичка с шамфъстъци. Лапаше ги един по един, като ги мяташе в уста от трийсетина сантиметра разстояние, извличаше ядката и изплюваше шлюпките.

Намираха се на един пуст път в блатото зад Медоуландс и крачеха между разположените на голямо разстояние стълбове на уличното осветление. Ченгето от Ню Йорк бе пъхнало ръце дълбоко в джобовете на коженото си палто.

— Добре е — каза то след кратко мълчание. — Благодаря ти.

— Удивително е, нали? — рече Джони Г. — Въпреки всичкото разстояние от тук до Слънчевия щат (Флорида), го държа в безопасност.

Джони изплю една шлюпка, поклати глава и пое дълбоко от зловонния въздух край блатото.

— Ще излезе през април — каза тихо ченгето.

— И какво ще правя тогава? — попита през смях Джони, като разроши посивялата грива на полицая. — Кой ще ме държи с две крачки преднина пред останалите?

Очите върху унилото лице на ченгето продължаваха да гледат към далечните светлини на града.

— Не и ти, нали? — рече Джони. — Е, ти се справи добре, докато траеше всичко. Но кой знае? Може пък той да сгази лука по време на пробацията си?

Джони потупа ченгето по гърба. Презрението, което забеляза в изражението му, го накара да се изкиска.

— Да, моят чичо винаги ми казваше: „Джони, можеш да изчукаш жената на някого, но никога не се бъзикай с децата му“. Тъй ми казваше и аз знаех, че е прав, но смятах, че като говореше за деца, имаше предвид хлапета, които още карат велосипеди и прочее, а не такива, които влизат в престрелка с ненормалници. Но сега си мисля, че възрастта на децата няма значение. Всеки човек обича децата си, нали? И е готов на всичко за тях.

Ченгето не каза нищо. Просто вървеше с мушнати дълбоко в джобовете ръце и с каменно лице.

— Не искам повече убийства — каза полицаят, вперил поглед в магистрала 767, чийто рев се носеше откъм Нюарк и заглушаваше шепота на тръстиките.

— Странно обаче, нали? — рече Джони. — Ченге като теб, със син, престъпил закона, и всички онези богаташи там, на юг, му искат главата заради кучката си. Знаеш ли къде е моят син? Зъболекар е в Сакраменто. Какво ще кажеш за това? Запознал се с тамошно момиче в университета. И лекува зъбите на хората, докато твоят продаваше крек на хлапетиите. Странна работа е животът.

И като казваш, че не искаш повече убийства… — Джони се изплю толкова силно, че с шлюпките отиде и ядката, — знам, че имаш да ми снесеш добра информация, а мен пък ме чакат за партия покер, тъй че казвай.

— Те знаят за Тейн Коудър — каза ченгето и го погледна.

— Каза ми, че Коудър работи за вас — рече ухилен Джони. — Нарече го важен свидетел.

Полицаят въздъхна и отвърна:

— Казвам ти само онова, което съм чул.

— Продължавай.

— Онзи Бен Еванс… Може да съществуват записи, които да доказват дали Коудър е влязъл, или е пуснал някого в хижата през нощта, в която е бил убит Джеймс Кинг. На входа на хижата има скенер на ретината, само така можеш да влезеш.

— Добро приятелче, нали? — рече Джони и лапна поредната ядка.

— Кой?

— Прав си — каза Джони, обели ядката, изплю се и задъвка бавно ядката. — Те си заслужават съдбата, нали? Както ти и момчето ти.

— Нима ще го направиш? — попита ченгето и въздъхна. — Защо?

Джони присви едното си око и погледна полицая.

— Не ти харесва, така ли? Тогава върви и търси защита на твоя боклук някъде другаде. Имаш късмет, че не съм закарал жена ти да обслужи целия екип на строежа.

Ръката на ченгето изскочи от джоба, мушна се под палтото и изскочи с пистолет .357-и калибър, който насочи към лицето на Джони. Някакъв голям реактивен самолет изрева над главите им и дулото потрепна.

Когато ревът на двигателите най-сетне отмина, Джони се усмихна и рече:

— Има два вида ченгета, които вадят оръжие. Онези, които стрелят първи, и другите, които никога няма да го направят. Ти си изпуснал шанса си преди много време.

Усмивката не слезе от лицето на Джони, докато минаваше покрай ченгето към очакващата го кола. Мислите му бяха заети само с едно: Бен Еванс.

42

— Джесика беше права — казвам. — Когато си на върха, всички са се прицелили в теб. Убиваш, или те убиват. Това е.

Психарят само ме поглежда, очите на маститото му лице примигват няколко пъти.

— В този щат има смъртно наказание — казвам. — Знаеш, че трябваше да постъпя така с Джеймс, тъй че бях под напрежение. Не е необходимо да наръгаш някого с нож, или да дръпнеш спусъка срещу него, но си е все едно и също и Бен се опитваше да ме убие.

* * *

Знаех, че не за добро Майк Алън искаше да се срещне с мен в Ню Йорк. Това си мислех, докато преминавахме през малкия терминал на Титърбро и видях пред него да чакат две лимузини, а не една. Джесика бе извикала Ейми да гледа сина ни, за да може да дойде с мен, и тя се запъти към задната лимузина.

— Няма ли да дойдеш с мен? — попитах.

— Ти си имаш работа — отвърна тя. — Ако нямаш нищо против ще напазарувам някои неща.

— Какви неща? — попитах и сведох глава настрани, за да видя дали ружът й не бе малко в повече.

— Знам ли? — отговори Джесика. — Обувки. Може би някоя рокля. Бельо от „Виктория Сикрет“.

Усмихнах се и я целунах, махнах й с ръка, когато потегли. Но на входа на магистралата Джърси нейната кола зави на север, докато моят шофьор пое на юг. Веднага набрах номера на клетъчния й телефон и я попитах какво прави, мислех си, че се е запътила към Манхатън.

— Ще минем по моста „Вашингтон“ — отвърна тя. — Шофьорът ми смята, че ще стигнем по-бързо, отколкото през тунела.

Строящият се търговски център също бе в северна посока. Както и Джони Г.

— А, така ли? — рекох. Добре. — Ще се видим за вечеря. В осем, нали?

Когато излязохме от тунела „Линкълн“, моят шофьор пое на юг. Майк Алън държеше апартамента на последния етаж на сграда до парка „Батъри“ с изглед към Нюйоркското пристанище. Асансьорът бе облицован с розов гранит с никелирани лайстни, а когато излязох от него, жилището на Майк Алън ми се видя като банков трезор. Две големи врати. От полиран метал. И вместо дръжка — никелирано колело с пет дебели спици.

Позвъних и един висок, с остри черти на лицето иконом отвори и ме въведе вътре. Пространствата бяха обширни и бели, стаите бяха обзаведени с минималния брой кожени кресла с необичайни форми, а в една от тях имаше само аморфна оранжева статуя. Прозорците се издигаха от пода до тавана. Майк Алън се появи от кухнята, облечен с жълт пуловер за голф и островърхи обувки, които потракваха по мраморния под.

— Тейн? — рече той. — Едно питие?

Раздрънка чашата си с джин и тоник към мен, лимончето се въртеше в ледената течност. Беше нарамил дървен стик за голф.

— Благодаря.

Смигна на иконома си и ме поведе към друг асансьор.

— Само гледай. Питието ще е там, преди да сме стигнали — рече той, докато вратите се затваряха.

Когато те се отвориха отново, добих странното усещане, че съм попаднал в друго пространство и време, досущ като насън, само дето бях буден. Зелени дървета, някои високи до четири метра, и храсти рамкираха съвършено синьото небе над яркозеленото хълмче от голф площадка. Усещах мириса на тревата, докато се изкачвахме по хълмчето, върху което имаше пейка и устройство за измиване на топките, усещах и мириса на пръстта, когато Майк я разрови с обувките си.

— Това е едно от любимите ми местенца — рече Майк и се усмихна, очевидно доволен от удивлението, изписано върху лицето ми.

Една жена, облечена в жълта униформа на прислужница, се появи иззад дърветата и ми подаде питието, след което изчезна, без да каже и думица. Когато се изкачихме на върха на хълмчето, пред нас се разкри гледката на Нюйоркското пристанище. Мостът „Гьотълс“, свързващ остров Стейтън и Ню Джърси. Остров Елис. Зеленикавата, сякаш плесенясала Статуя на свободата. До пейката имаше кофа, пълна с топки. Майк взе една, сложи я върху поставката и я изстреля в пространството.

— Е, значи си имаме проблеми — рече Майк, докато зареждаше следващата топка.

— Тук светът е съвсем различен — отвърнах.

Майк вдигна глава, усмихна ми се и оголи зъби.

— Разбираш защо това не бе за телефонен разговор, нали? Знаеш какви чувства изпитвам към теб, но имаме истински проблем. Бен…

— Господи, пак ли той?! — възкликнах и вдигнах едновременно и очи, и ръце, изплисквайки част от питието си.

— Той си има поддръжници — рече Майк и усмивката му се стопи. — Уважаван е в бранша, а това е публична компания. Седмица след първоначалното ни излизане на борсата акциите ни стигнаха 20 пункта. Вчера са паднали под осем. Това никак не е добро за репутацията ни. Хората говорят за строежа. За профсъюза.

— Тук не можеш да построиш нищо без тях — отвърнах. — И хората го знаят много добре.

— Знам, знам, но никой не отлага откриването с една година — рече Майк и изстреля още една топка, преди да изчака отговора ми. — Банките започват да нервничат.

— И в Бостън отложихме откриването — рекох, като се опитвах тонът ми да не прозвучи като вайкане.

— И пиенето. На онази вечеря, когато припадна, имаше много хора — каза Майк. Говореше благо, за да ми подскаже, че е приятел. — Подобни неща не носят добро.

— Майк, напих се в компанията на приятели.

— Наистина ли смяташ, че всички там са били твои приятели? Виж, още нищо не е загубено. Ето защо поисках да се видим. Но ти трябва да направиш нещо. Говори с Бен. Измислете нещо. Ако двамата обедините усилията си, ще можете да се справите.

— А ако не го направим? — попитах, макар вече да знаех отговора.

Майк се усмихна и рече:

— О, хайде сега. Това е като в политиката. Правиш съюзи, коалиции. Вие двамата се познавате толкова отдавна. Ще се справите.

Прицели се в съвършено бялата топчица и я удари с все сила. Гледах я, докато можех — докато не се превърна в едва забележимо петънце, което потъна в огромното пространство.

43

Седях в бара на „Даниъл“ и пих водка с тоник, докато зъбите ми не изтръпнаха. Всички сервитьори носеха еднакви тъмни костюми и розови вратовръзки с жълти райета, ала тапицираното с кожа столче до бара бе достатъчно удобно, за да не поискам да се преместя. Когато видях бармана да се ококорва, се обърнах и зърнах Джесика да съблича палтото си от норки до мястото на метр д’отела.

Косата й бе гъста, тъмна и лъскава като палтото, беше пригладена назад с тънка диамантена диадема. Беше облечена с рокля в перлен цвят с дълбоко деколте, носеше обувки с високи токове. Небрежно сложеният грим обаче й придаваше вид на момиче на повикване. Станах и й махнах за поздрав. Тя дойде при мен, разтворила ръце, и ме целуна по устните.

Метр д’отелът ни попита дали бихме искали да седнем на маса и ние го последвахме в салона за вечеря, където високите колони и дългите плътни завеси правеха тавана да изглежда на мили разстояние. Мраморният под в средата на залата бе леко хлътнал. Той ни поведе по галерията към една маса, сгушена в ъгъла, от която се виждаше цялата зала. Понечих да седна, но Джесика стоеше като вцепенена, извърнала и свела глава надолу.

— Бихме ли могли да седнем някъде другаде? — попита тя, все още извърната.

— Това е най-добрата ни маса — каза с лек смях метр д’отелът. — Особено за господин Коудър.

Отместих поглед от Джесика към метр д’отела, а после към огледалото в златна рамка.

— Какво ще кажете за ей там? — рече тя и посочи срещуположния ъгъл, където имаше маса, заобиколена почти изцяло от висока турска шатра.

— Там е мястото за партита — рече метр д’отелът. Като видя стодоларовата банкнота, която му бях приготвил, се поколеба. — Имаме празненство, което трябва да започне в девет и половина.

Отброих още девет банкноти.

— Насам, моля — рече той с дълбок поклон.

Влязохме под пурпурната палатка с жълти вертикални райета и остър връх. Трима сервитьори бързешком заприбираха всички прибори и чаши, освен онези в края на масата, където седнахме.

— Романтично — каза Джесика. — Благодаря ти.

Поръчахме бутилка „Дом Периньон“, но им казах да ми донесат междувременно още една водка с тоник. След което останахме насаме.

— Какво стана? — попитах, след като допих питието си.

— Срещата ти с Майк Алън не мина добре, така ли? — запита на свой ред тя.

— Не, добре мина — отвърнах. — Политики. Искат да се държа сговорчиво с Бен.

Джесика присви очи и сведе поглед към масата. Един сервитьор ми донесе новото питие.

— Бен, значи — рече тя, когато той се оттегли и скръцна с дребните си зъбки.

— Бизнесът си е бизнес.

— Бизнес ли беше онова, което се опита да направи с мен? — попита тя и очите й блеснаха.

— Той не е мой приятел.

— Да, не е — рече тя и поклати глава. — Той е по-лош, отколкото изобщо можеш да си представиш. По-лош дори от онова, което се опита да ми стори.

Пресегнах се и положих длан върху китката й.

— Видях се с Джони.

— Мостът „Вашингтон“, значи — рекох и поклатих глава. — Защо не ми каза?

— Опитвам се да помогна и на двама ни — отвърна тя с повишен тон и издърпа ръката си.

— Този човек е мафиот.

— Този човек е наш съдружник — рече тя и ме изгледа бясна. — Това е бизнес.

Грабнах чашата си и я изпих до дъно, след което я тръшнах на масата и я погледнах не по-малко бесен.

— Точно така — каза тя. — Вземи си лекарството. Упой се до пълна забрава.

— А ти не можеш дори да се гледаш в огледалото, нали? Вземи още едно хапче.

— Бен Еванс ще се опита да вземе записите от скенера на ретините за Ф-Б-Р! — рече тя и се наведе напред, кипяща от гняв.

— Ти ми каза да го направя — само да си покажа окото на скенера и да си тръгна.

— Нямаше да е лошо, ако ми беше казал, че е възможно скенерът да има и записващо устройство.

— Ти беше човекът, който дърпаше лостовете — рекох. — Дръпнала си погрешния и сега искаш да обвиниш мен.

— Не говори толкова високо — изсъска тя, огледа се и се наведе към мен. — Само се оплакваш, а аз се грижа всичко да бъде наред. Да се държим заедно.

— Кои, ние ли? — попитах.

Дойде сервитьорът със сребърна купа и започна да се суети с шампанското. Казах му да ми даде бутилката и да остави чашите. Той се намръщи, но като видя изражението ми, се подчини. Изстрелях тапата в страничната стена на палатката и налях от димящото гърло.

— За нас! — рекох, изкривих устни и вдигнах чашата си.

— Трябва да се отървеш от него — каза тя.

— Разбира се, че трябва — отвърнах. — Лесна работа, нали?

Наведох се над масата, улових я под лакътя и изсъсках:

— Няма да убивам никого.

— „Няма да убивам никого“ — повтори подигравателно тя.

Изпих шампанското си.

— Пий още едно — каза тя.

— Благодаря, ще го направя — отвърнах и напълних чашата си. — Ще измисля нещо. Да го вкарам в играта, да делим. Да го привлека на наша страна.

— Да делите — рече тя, сви презрително устни и отметна глава настрани, досущ като кукла. — Най-добрите приятелчета. О, Боже, какъв глупак си!

Юмрукът ми се стовари върху масата и всичко върху нея подскочи. Хората в средата на залата извиха вратове към нас, гледаха ни през широкия вход на шатрата. Един сервитьор надникна иззад ъгъла и изчезна.

Изправих се, тя — също. Тръгнахме към вратата, бутахме се с лакти, но вървяхме бързо. Тя се спря да вземе палтото си. Минах покрай нея и изскочих навън, в нощта.

44

— Спомням си… веднъж бях на почивка в Барбадос — казвам. — Седях една сутрин на терасата, която гледаше към океана. Пиех кафе. Малко зелено гущерче пробяга по перилата, настигна една буболечка и я лапна. Имаше огромни очи и те просто гледаха в нищото, докато дъвчеше. След това тръгна надолу по стената и някаква птица пикира от една палма. Лап — и край, няма го вече гущерът.

Седя и го гледам, преди той да се прокашля и да рече:

— Е, и?

— Просто такава е природата. Големите изяждат по-малките. Още по-големите изяждат големите и нещата си вървят.

— Но ние не сме животни — възразява той.

— Но от тях сме произлезли, нали? — отвръщам. — Такава е природата ни. Или наследството ни. Плужеци в собствената си слуз.

— Какво се случи през онази нощ?

Свивам рамене и отвръщам:

— Върнахме се в хотела и се приготвихме. Тя бе измислила всичко. Имаше хиляди възможности да стане по друг начин, но Бен бе като мушица, кръжаща над лагерен огън, без да обръща внимание какво може да му се случи в пламъците.

Поклащам глава и се взирам в плота на масата помежду ни. Той е светлосин и върху него се отразяват флуоресцентните светлини на тавана.

— Никога не съм казвал на никого какво се случи — казвам.

— Знам — отвръща тихо той. — Но мисля, че би трябвало.

* * *

Сутринта се обадих в кантората на „Ай Пас“. Опитах се да се свържа с шефа им, но той бе в отпуск. Заместничката му ми даде име и телефонен номер на човек, който би могъл да ми помогне. Минах през цяло кълбо свързани една с друга секретарки и административни помощници. Опитах се да остана спокоен, но когато пристигнахме на летището Титърбро, имах чувството, че съм отново в началото.

Когато се приземихме, вече бях постигнал известен напредък. Човекът, който ми трябваше, бе шефката по технологичните въпроси. Тя бе на заседание и секретарката й обеща да ми се обади веднага щом приключат. В „Каскейд“ ме очакваха десетина японски банкери. Томи вече бе отишъл на училище, затова Джесика дойде с мен там. Докато преминавахме по моста, откъдето се вижда отражението на хижата във водата на езерото, жената от „Ай Пас“ ми се обади.

Казах й какво искам. Тя ми съобщи, че имали запис от системата в „Каскейд“. Била частна собственост на „Кинг Корп“ и моят изпълнителен директор току-що си тръгнал с чипа със записа. Бен Еванс. Разполагали само с този запис. Тръшнах телефонната слушалка и казах на Джесика, че сме закъснели. Офисите на „Ай Пас“ се намираха в Рочестър, тъй че Бен можеше да стигне до седалището на ФБР за по-малко от два часа.

— Трябва да се върнем — рекох и спрях по средата на пътя.

— И какво да направим? — попита тя. Гледаше право напред и мислеше напрегнато.

— Да го спипаме — рекох. — Аз трябва да вървя.

Тя просто си седеше, лицето й бе неподвижно, с изключение на очите. Те щъкаха непрекъснато.

— Ти върви на срещата си — каза Джесика.

— И да го оставя да отиде във ФБР?

— Трябва да го привикаме при нас — каза тя. — Ако се опитаме да го пипнем, той ще хукне да бяга. Но ако можем да го примамим тук… точно това трябва да направим.

— Но…

Тя вдигна ръка да ме прекъсне.

— Отивай на срещата си. Хайде. Закъсняваш. Имай ми доверие.

Спрях пред главния вход на хижата и влязохме вътре. Тя ми каза да не се безпокоя и изчезна зад вратата на библиотеката.

Японците подхвърляха деветцифрени суми така, сякаш не представляваха нищо. И в моето съзнание бяха нищо. Нито едно число нямаше да има значение, ако не съумеехме да спрем Бен.

Бях се вторачил в главния банкер, но едва го виждах, когато вратата на заседателната зала се отвори рязко. Видях очите на Джесика. Тя промуши пръст и ми даде знак да изляза.

Извиних се, кланяйки се дълбоко, измъкнах се и я последвах към библиотеката. Очите й блестяха.

— Той идва насам — рече.

— Тук ли?

— В Западната хижа.

Западната хижа бе първата, построена от Джеймс, когато купил парцела. Намираше се посред гората, на почти половин миля разстояние от главната хижа.

— Как го примами?

Тя положи длан върху ръката ми.

— Просто го направих.

— Той какво си мисли? Че ще спи с теб?

— Мисли, че съм изпаднала в беда. Намира се на „Труей“. Вече пристига.

— Чакай да приключа там — рекох и кимнах към заседателната зала.

— Не се притеснявай — отвърна Джесика. — Току-що е тръгнал от Рочестър. Разполагаме с около два часа. Не прави нищо необичайно. Приключи към четири часът и дай на всички да разберат, че отиваш на лов.

Японците бяха доволни да свършим в четири, без друго бяха изморени от полета и часовата разлика и искаха да пийнат по нещо в горещия басейн преди вечеря. Изнесох им цяло представление как ще изляза на лов за елени. Облякох камуфлажни дрехи, взех радиостанция и пушката си „Бенели“, дванайсети калибър от гардероба, който някога принадлежеше на Джеймс. Дишах ускорено, плитко, сякаш имах нужда да помисля, но Джесика мислеше и за двама ни.

Чакаше ме в хамъра, приведена на задната седалка, за да не я види никой, че тръгва с мен.

Резерватът представлява голям квадрат от гори, пресичани от потоци, които се леят от двете страни на хребета на север и на юг. В югозападната му част, на върха на продълговатите, изпружени като пръсти на човешка ръка хълмове, се намираше Западната хижа. В подножието им откъм западната и южната страна имаше дълбоко блато. Покрай бреговете му се точеше калната пътека на елените към водата.

Когато спряхме пред хижата, Джесика посочи към гората и рече:

— Чакай там. След като той влезе вътре, излез от колата и чакай отстрани.

Там бе „персоналното“ чакало на Джеймс, изградено в короната на стар бряст, досами хижата. Дървена „кутия“ с размери метър на метър и двайсет, боядисана в защитен цвят, на почти три метра височина в дървото. Не се виждаше от пътя, но от него имах изключително добра видимост към подхождащия към хижата път.

Влязохме в нея и Джесика ме накара да запаля огън.

— Все едно съм тук и го чакам — рече тя.

Намекът за интимност ме побърка и се запитах дали тя не го направи нарочно.

Разбрах, че е така, когато каза:

— Забрави за онова, което се опита да направи с мен на Санди Бийч. Става въпрос за двама ни. За семейството ни. Ако не го направиш, с нас е свършено.

Даже нещо по-лошо — добави после.

Кимнах, опитах се да преглътна сухата буца, заседнала в гърлото ми. Поспорихме дали да го застрелям отблизо, най-накрая тя се предаде и осъзна, че щеше да бъде по-добре да го прострелям отдалеч. Не исках да виждам лицето му. Не можех.

— Тогава си стой в чакалото, по дяволите, но не пропускай. Върви — рече, целуна ме силно и ме избута през вратата. — И не се показвай.

Чакалото в дървото бе на не повече от десетина метра от пътя — лесен изстрел за всекиго. Трябваше да изчакам, докато той излезе. Тя щеше да говори с него, да се увери, че чипът със записа е у него. Ако се окажеше така, щеше да светне лампата над входната врата, когато той си тръгва.

И тогава трябваше да го направя.

Слънцето вече се стопяваше от оранжево към червено, преди да изчезна в тъмната паяжина на дърветата, с които бе обрасъл съседният хребет. Тръгнах по пътеката и в гората бе тихо, ако се изключи тихото пропукване на съчките под стъпките ми.

Изкачих се по стълбата, отпуснах се върху тапицираната седалка, задъхан, но тих. Облегнах се назад и зачаках, знаех, че остават още двайсет минути преди гората да оживее отново с цвъртенето на търсещите храна горски зидарки и катерици. Чух в далечината плясъкът на вода, когато първата сърна напусна скривалището си и се спусна към езерото.

Започнах да разнищвам случващото се, досущ както човек разплита заплелата се корда на въдицата си, развързва едно възелче, колкото да установи, че то е само малка част от по-голямо заплитане. Не изпитвах познатото спокойствие, което ме спохождаше, когато седя неподвижен в гората. Не чувствах контакт с природата. Бях потънал в нея, но имаше нещо извратено и тъмно.

Когато чух гумите на кола да хрущят по чакъла на алеята, сърцето ми сякаш се уголеми и адреналинът шурна в кръвта ми като от спукан радиатор. Задъхах се, мускулите зад ушите ми затрептяха. Приклекнах и замръзнах на място, като с все сили се стремях да заглуша неравното си дишане.

Видях белия лексус през един процеп в дъските на чакалото и стомахът ми се сви. Бен излезе и пъхна ръце в джобовете на кадифеното си яке от „Л. Л. Бийн“ и изчезна в малката хижа. Беше стиснал силно челюсти и под мръсната му руса коса се виждаше едно намръщено лице. Седнах отново на седалката, поставих дулото на пушката си върху перилата и фиксирах червената точица на лазерния прицел върху входната врата.

Не я изпусках из очи и мина сякаш цяла година, докато се молех лампата над входната врата да не светне, когато той си тръгне. Но вратата изскърца, отвори се и лампата веднага светна.

Проследих го с червената точица, насочена в средата на тялото му. Беше изминал половината път до колата си, когато Джесика изскочи на площадката пред входа и изкрещя: „Направи го по дяволите! Веднага!“

Затворих очи и дръпнах спусъка.

45

Усещах тежест в гърдите си, въздухът изведнъж стана прекалено разреден. Отворих бързо очи, за да видя бледите черти на лицето на Бен да проблясват към мен, преди той да хукне от алеята към една криволичеща пътека.

— Настигни го! — изкрещя Джесика.

Едва не паднах от чакалото, някак си изгубих представа за времето, докато слизах по стълбата. Изтичах нагоре по склона към онова място на алеята, от което Бен бе изчезнал. Чувах все още как Бен троши клонки по пътя си от другата страна на хълма. Може би щях да го улуча. А може би — не. Клонките пращяха. Зърнах някакво движение и хукнах по пътеката, вдигнал пушка на рамо, отчаяно търсех чисто пространство, за да се прицеля.

Видях размазания му силует да се появява на една поляна, неприкрита от дървета, на стотина метра разстояние. Стрелях отново. Гърмът на патрона бе последван мигновено от тъпия звук на изстреляния куршум. Бен се строполи, но отново се изправи и побягна. Стрелях като обезумял по тичащия силует. Той зави надолу по склона, залегна, след това скочи в един гъст шубрак. През него минаваха следи от елени, кални пътечки, през които не би могъл да минеш другояче, освен пълзешком.

Стигнах до мястото, където мислех, че се е скрил и спрях. Положих длани върху коленете си и се опитах да успокоя дишането си, за да мога да чувам. Но когато собственото ми пухтене стихна, не можах да чуя нищо. Нито щурци, нито жаби. Малките животинки или се криеха от идващата зима, или бяха измрели. На седем-осем метра от мен дърветата и храсталаците чезнеха в здрача. Вече почти се бе стъмнило.

Погледнах към алеята и видях силуета на Джесика, взираща се в мен. Промъкнах се покрай шубрака, първо надолу — към блатото, после по пътеката покрай водата, след това се изкачих по другия склон до хребета, откъдето можех да видя тъмните очертания на хижата и алеята, на която бе спряна моята кола и лексусът на Бен току зад нея. Джесика ме забеляза и се затича към мен, притиснала ръце към гърдите си, за да се предпази от вечерния студ. Спуснах се към алеята и към нея, като се спирах на всеки метър, за да се ослушам за шум откъм храсталаците. Нищо.

— Къде е той? — попита задъхана Джесика. — Какво още чакаше, по дяволите?

— Не знам — отвърнах шепнешком. — Хайде. Сигурен съм, че го улучих.

Имах в джобовете на палтото си чифт камуфлажни ръкавици. Сложих ги и отворих вратата на колата на Бен. Лампичките вътре светнаха и зазвъня звънче, докато не извадих ключа. Затворих вратичката и се огледах. Видях от другата страна на ниския хребет фаровете на идваща по крайезерния път кола. Чувах бръмченето на двигателя й. Потиснах страха си и замръзнах на място, затаил дъх, вслушвайки се в шума на колата, приближаваща по алеята, взрян с широко отворени очи в болезненото изражение на Джесика.

Колата подмина.

— Трябва да го намериш — рече Джесика.

— Необходим ми е фенер.

— Знаеш ли как да го направиш?

— Просто следваш кървавата диря.

Тя ме последва към хижата. Влязох и намерих дълго метално фенерче, Джесика също взе едно, след това се върнах на пътеката и се изкачих на половината на склона. Не бях съвсем наясно къде точно Бен се бе мушнал в шубрака, но бях сигурен, че това бе пътеката. Тя се спускаше от алеята надолу, почти до самото блато и бе почти шейсет метра дълга.

Един глас ме сепна и ме накара да се обърна мигновено, а Джесика тихо извика.

— Тейн, тук е Марти. Тейн?

В суматохата бях забравил, че носех преносима радиостанция в джоба си. Извадих апаратчето и с трепереща ръка го вдигнах към лицето си.

— Казвай, Марти — рекох и преглътнах жлъчта в устата си.

— Ще се връщаш ли скоро? Мисля, че тези хора са готови да вечерят.

— Сервирай им, щом са готови — отвърнах. — Ударих един голям мъжкар и сега го търся.

— Искаш ли да ти пратя Адам?

— Не — отвърнах и се взрях в Джесика. — Не го пращай. Аз го ударих. Искам сам да си свърша работата. Не пращай никого. Просто започвайте вечерята и им кажи, че скоро ще се върна.

— Адам би могъл да…

— Марти! Ще се справя сам!

Последва половин минута мълчание, изпукване на статичното електричество, след което отново се чу гласът на Марти:

— Добре. Извинявай.

Погледнах часовника си. Беше почти шест и трийсет. Вече бе тъмно, ако се изключат лъчите на фенерчетата ни и слабото зарево от сърпа на месечината, която се бе появила изненадващо в небето от изток. От пътечката светнах през гората към шубрака. Имаше няколко малки, като входове на пещери дупки, пресичащи калните следи на животните. Започнах с най-близката до мен, вторачен силно в калта. Огледах следите, оставени от копитата на елените.

Не бях следотърсач от класата на Бъки, та дори и на Адам, но знаех достатъчно, за да разбера, че там, накъдето се бе запътил Бен, в тази кал, неминуемо щеше да има някакви следи. Нещо, което да наруши равномерния ход на копитата. Спуснах се надолу към следващата пътека и веднага открих дирята. Следа от обувка. Приклекнах на четири крака и с помощта на фенерчето успях да видя следите на мястото, където се бе подхлъзнал и паднал на колене. Забелязах отпечатък от дланта му. И тогава видях нещо, което накара сърцето ми да подскочи. Досущ като ягодов пулп върху шоколадовата заливка на торта, пръските на яркочервена кръв бяха оформили локвичка върху тъмната кал.

— Виж — казах, погледнах назад към Джесика и забих лъча на фенерчето в земята.

Беше прострелян.

46

Кръвта бе тъмночервена. От рана в гърдите. Осветих с фенерчето сплетения храсталак. Тънки сенчици потрепнаха, свиха се, уголемиха се, след това се стопиха в нощта. Нищо.

— Стой тук — прошепнах й аз.

Очаквах някакво възражение, но тя просто стисна устни и кимна.

С пушката в дясната си ръка и с фенерчето в лявата бавно пропълзях в гъсталака от тръни и клони. Открих на едно място пръски кръв, после — още. Лъчът на фенерчето на Джесика мина над главата ми и покрай мен, сякаш и тя търсеше откъм началото на шубрака. Сърцето ми биеше силно и дишах ускорено в неравно стакато. Спирах при всички пръски, пронизвах мрака с лъча на фенерчето, търсех проснатия силует на мъж, който дебне, или дори може би е застинал в мъртвешка поза.

Бях в самия център на шубрака, под малкия покров на една задушена от храсталаците ябълка, когато видях нещо, което ме накара да задишам ускорено. Яйцевиден отпечатък на човешко тяло в калта. Навсякъде — кръв. Блестяща локвичка на дъното — достатъчно дълбока, за да натопя пръсти в нея. Проверих температурата й. Засвятках с фенерчето около себе си, въртях се по задник, ритах лианите и къпинака, които се бяха впили в краката ми.

Дъхът ми излизаше на големи бели облачета. Устата ми бе съвсем пресъхнала. Той бе тук. Някъде тук. Може би само на метър-два от мен в мрака. Потреперих и отново очертах кръг с лъча на фенерчето и този път го спрях върху изкривения ствол на старо, паднало и гниещо дърво. Под него течеше малко поточе и чух лекото му ромолене. Вдигнах пушката, облегнах се на дънера на ябълката и щателно огледах с фенерчето всеки сантиметър от храсталака, очаквайки Бен да изскочи от него като пъдпъдък.

След като изминаха цели пет минути, коленичих отново и поех към гниещото дърво. Едва докоснах меката му, влажна страна с кокалчетата на пръстите си и в следващия миг от храсталака изскочи нещо с трясък. Обърнах си мигом и видях силуета му — залиташе. Беше се изправил и се мъчеше да слезе по склона. Беше се върнал обратно по следите си и ме бе чакал да го отмина. И сега бе най-добрата му възможност да се опита да избяга. Аз бях в капана на гъстия шубрак и нямах никаква възможност да се прицеля.

Останах приклекнал и бавно запълзях назад — натам, откъдето бях дошъл. Не можех да греша за местоположението на Бен — шумът от борбата му с храстите изпълваше нощния въздух, а и той започна да реве и да вие като обезумял. Наближаваше блатото и трябваше да предприема нещо. Пробих си път в шубрака и хукнах надолу по пътеката.

Корени и клони се блъскаха в лицето ми и някъде по пътя изпуснах фенерчето. Улових здраво пушката и продължих. Ако успееше да ме изпревари по пътеката до езерото, можеше да стигне и до пътя. Спомних си за колата, която бе преминала преди малко по него.

Но въпреки че имаше първоначална преднина, с това кървене Бен не можеше да се мери с моята сила. Сведох глава надолу и се втурнах през храсталака. Чух Бен да излиза от него.

Бях твърде надалеч. Никога нямаше да го стигна.

Точно тогава чух трясъка — като от удар с бейзболна бухалка — и неговия писък. Джесика също изпищя. Чух нещо да пада с плясък в благото и се затичах още по-силно.

Пет секунди по-късно излязох от шубрака. Джесика бе там — коленичила в калта, насочила фенерчето си към пътеката и залитащия силует на Бен. Вдигнах пушката, затаих дъх, насочих червената точица в средата на трупа му и стрелях. Той падна, понечи да се надигне, преди да се строполи възнак върху пътечката и да се изтърколи в блатото. Хукнах с все сила.

Когато стигнах до него, крайниците му бяха неподвижни. Само гърдите му се издигаха и спадаха. Косата му, както и дрехите, беше пропита от калта и кръвта. Очите му бяха изсветлели и ме гледаха, изпълнени с ужас. Заблестяха на лунната светлина. Сълзи.

— Уцелих го — рече задъхана Джесика зад мен.

В лъча на моето фенерче попадна нейното. Ръбовете му бяха окървавени, изцапани с червена плът и мръсни руси коси.

Приближих. Черепът на Бен бе сцепен от удара с фенерчето и по лицето му се стичаше кръв. Ръцете му притискаха ребрата долу вдясно. Между пръстите му бликаше тъмна кръв, която се стичаше към водата.

— Боже мой! — рече той с гъргорещ, истеричен тон.

Изхлипа. Звук на издишване, примесено със слуз и сополи.

— Ти си ми приятел — рече едва разбираемо.

Вече стоях на не повече от метър и половина от него, дулото на пушката ми сочеше средата на гръдния му кош. То затрепери първо леко, а после — по-силно. Фокусът ми се размаза и потрепнах, захлипах заедно с него.

Не знам колко време стоях там, преди да усетя, че и тя бе дошла до мен. Улови ме за ръката.

— Направи го — рече тя и стисна до кокал.

Поклатих глава и призовах Господа.

След това дръпнах спусъка.

47

Издишвам всичкия въздух от дробовете си.

Той ме поглежда. Връхчетата на пръстите му са доближили брадата. Погалва я.

— Какво? — питам.

Той поклаща глава, все едно се отърсва от лош сън.

— Ти ли го направи? Ти ли дръпна спусъка? Или тя?

— Има ли значение? — питам.

— Не, мисля, че няма — отвръща той.

— Нека те попитам нещо: може ли приятел да се опита да чука жена ти? Може ли да снася на ченгетата за теб?

— Аз не съм съдията, човече.

— Така ли? — казвам. — Виждам изражението ти.

— Продължавай — казва той. — Хубаво е всичко да излезе наяве.

Въздъхвам и казвам:

— Както искаш. Тя ли го направи, аз ли? И двамата? Знам само, че тя имаше план. Следвайки я, бях стигнал толкова далеч, че мисля, че не можех да спра.

— Като убиеш най-добрия си приятел?

— Беше по-лесно, отколкото с Джеймс.

— В какъв смисъл по-лесно?

— По-лесно да се направи. По-лесно да мисля ясно. Да асимилирам нещата. Като при онзи експеримент, при който сложили на хората очила, през които виждали нещата с главата надолу. След около три седмици започнали отново да ги виждат в нормалния им вид. Мозъкът се приспособява.

Поглежда ме, сякаш очаква заключението ми.

— Кривата на познанието — казвам. — То е като някое тайно място в гората. След като веднъж го намериш, просто знаеш как да стигнеш там следващия път. Ние знаехме какво точно трябва да направим.

* * *

Докоснах ушите си, които бяха писнали от изстрела.

— Трябва да се отървем от него — рече тя, бръкна в джоба му и извади сребристия чип с размерите на запалка.

Видях я как го метна в черната вода и той потъна в нея с лек плясък.

— Знам как — рекох. — Знам.

Ръцете ми трепереха, потискаше ме миризмата на гниещи листа и гъста кал. Подпрях пушката на едно дърво и вдигнах Бен за глезените — така, както се повдига ръчна количка, и го повлякох.

— Накъде го влачиш? — попита тя.

— Към плаващата тиня.

— Ще ти помогна.

Тя го улови за ръцете и го понесохме през блатото. Ловните ми ботуши бяха гумени и високи почти до коленете, сякаш бяха предназначени да влачиш труп през мъртвата мокра трева. С помощта на Джесика не бе трудно да го извлечем по-надалеч от пътя. В плитката вода нямаше да останат кървави следи.

Мястото, до което трябваше да стигнем, бе на около четвърт миля разстояние. Джесика се препъна и го изпусна, трупът се заплете в някакъв трънак, но аз забих здраво пети и го измъкнах. Тя отново го улови и загазихме към по-дълбокото.

Преди две зими участвах в лов на елени тъкмо в тази част на гората и блатото. Когато ловът завърши, Ръсел и Скот се оказаха отвъд главната водна артерия, която преминава през блатото. Нямаше вятър и имаше едно място във водата, където можеше да се види дъното. Изглеждаше дълбоко около метър. Листата и клонките бяха потънали в кал. Ръсел и Скот бяха вече измокрени до кръста, тъй че не им представляваше трудност да прецапат с вдигнати над главите си пушки.

Но когато Ръсел измина три четвърти от пътя, изведнъж изчезна. Във водата се появи голям облак и на повърхността изплуваха мехурчета от метана. Скот не бе много надалеч зад него и имаше солидна опора под краката си, пресегна се напред, улови пушката, която Ръсел все още стискаше здраво с две ръце и с херкулесово усилие го издърпа от тинята.

Ръсел изглеждаше като че са го потопили в течен шоколад и Скот и аз му се посмяхме доста, след като престана да кашля и плюе. След това двамата заобиколиха по обиколния път, а после Бъки ни каза, че блатото било пълно с такива места, където тинята е мека и дълбока понякога до метър и половина. Каза, че ако Скот не го е изтеглил веднага, и кран не би могъл да измъкне Ръсел от онази тиня.

— Ако затънеш до метър, метър и двайсет, тинята те всмуква като прахосмукачка — рече той. — И колкото повече се бориш, толкова по-силно те всмуква.

Точно до входа на заливчето имаше една крива бреза и дори на слабата светлина не бе трудно да открия мястото. Понесохме го в плитката вода до брега на заливчето и спряхме до мекото място, което знаех. На брега имаше закръглени камъни с големината на хлебни самуни и успях да откъртя пет от тях.

— Ще ги напъхаме в джобовете му — казах на Джесика.

Напъхахме камъните в палтото на Бен, под мишниците му. Пръстите ми изтръпнаха от студа, но успях да закопчея палтото му до горе. В големия джоб на панталона си носех късо въженце, с което да измъквам убитите елени от гората. Извадих го и завързах здраво Бен през кръста, за да не изпаднат камъните.

— Аз какво да правя? — попита тя.

— Нищо, ще се справя сам.

Седнах на брега и си намокрих дъното на панталоните. Оттам можех да избутам трупа на Бен към мекото място с крака, като се придържам към сравнително по-солидното дъно на заливчето.

— Сложи ръце върху раменете ми — рекох. — Ще се отблъсна от теб.

Тя ме стисна силно, до кокал и ръцете й се вдървиха. Свих се и ритнах с крака. Бен се претърколи в по-дълбоката вода и потъна в нея. Продължихме да го избутваме, докато водата не стигна до гърдите ми и той изчезна под повърхността. Очите ми засмъдяха.

— Какво правиш? — попита тя.

Може би дупката се бе запълнила по някакъв начин.

Но при следващото бутване усетих как трупът на Бен се плъзва надалеч от краката ми, сякаш нещо го бе уловило и го теглеше. Джесика ме издърпа и двамата се изкатерихме и се изправихме на брега. Малко облаче балончета изплува на повърхността, където се разпука под лунната светлина. Въздухът се изпълни с мириса на метан, който постепенно се разнесе.

Настъпи пълен покой.

Дълбоко в мен изтощението чакаше да ме откара в собствения ми гроб, но знаех, че имаме още работа за вършене. Зацапахме по обратния път през блатото под лунната светлина, уловили се с калните си ръце. Намерихме мястото, където бяха моята пушка и фенерчето на Джесика. Взех празната гилза. Лесно бе да намерим моето фенерче, което блестеше в храстите и с него намерих останалите гилзи от патроните, които бях изстрелял на пътечката. След това се изкачихме по склона към хамъра ми.

— Ами неговата кола? — попитах.

— Не я докосвай — рече тя. — Какво значение има къде ще я намерят, след като не открият него.

— Няма да го открият — рекох. — Откарай ме, след това се прибери с хамъра.

— Няма ли някой да се запита къде е джипът ти? — попита тя.

— Няма да се сетят — отвърнах. — Тъмно е. А утре ще взема един от събърбъните на „Каскейд“.

Когато масивната сграда се появи пред нас, спряхме на моста. Свалих прозорчето си и изхвърлих празните гилзи и ключовете на Бен в езерото. Чу се тих плясък.

Стигнахме до хижата и спряхме до долния вход. Взехме си довиждане и аз влязох през същата врата, през която бях влязъл и в нощта, когато убих Джеймс. Съблякох се в съблекалнята, оставих ботушите и занесох дрехите си в пералното помещение, за да ги хвърля в една от машините с една чаена чаша прах за пране. Само по боксерки влязох в банята, която банкерите вече бяха напуснали, и застанах под душа.

Когато избърсах огледалото от парата, видях, че лицето ми приличаше на задника на мокър котарак. Дълги червени драскотини красяха бузите ми, а дори след цели пет минути търкане с хавлиената кърпа, под ноктите ми все още имаше оттенъци от калта.

Отворих гардеробчето си и извадих чифт кадифени Джинси и фланелена риза, след това обух маратонки „Тимбърланд“ и се качих горе. Пристигнах навреме за десерта на банкерите.

Марти влезе в трапезарията от кухнята, бършейки ръцете си в хавлиена кърпа.

— Боже мой! — възкликна като видя лицето ми. — Намери ли го? Адам чул изстрелите.

Поклатих глава и се засмях, вдигна чаша червено вино в тост за японците, които също се засмяха.

— Не успях — отвърнах и намигнах на Марти. — Виж ме на какво приличам, а проклетото животно се измъкна.

* * *

— Минаха два дни, докато открият колата му — казвам, — а и не знаеха от колко време е била там.

— Но после са разбрали.

— Бъки е разбрал — казвам. — Най-вероятно.

— Как се чувстваше? — пита психарят. — Докато ги чакаше да я намерят.

— Донякъде изпитвах облекчение, че съм го отстранил от пътя си — отвръщам.

— Не се ли безпокоеше?

— Не смятах, че ще ме заловят.

— Наистина ли?

— Или ако съм смятал, съм вярвал, че няма да стане, преди да сме намерили изход.

— Работехте по този въпрос, така ли?

— Тя работеше.

48

От тъмното небе се сипеха едри снежинки и се лепяха по предното стъкло. Джесика бе празнувала Вси светии при температури над двайсет градуса. А този път бе студено. Томи седеше на задната седалка на джипа й, между Дарт Вейдър и Спайдърмен. Тя зави надясно от улица „Дженсий“ и спря да пропусне минаващите призрак, калинка и един баща с фенерче в ръка.

— Не можеш ли просто да ни оставиш, мамо? — попита Томи.

— За да можете да пръскате хората с крем за бръснене ли? — рече тя и му хвърли един поглед през рамо.

Томи сви рамене.

— Нямате нужда да събирате бонбони — продължи тя. — Можете да си гледате филма и да си лягате. Аз ще направя горещ сайдер.

— Мамо!

Тя зави наляво и спря до бордюра. Те слязоха и Джесика каза на сина ни да си облече палтото.

— Зомбитата не носят палта, мамо — отвърна Томи. — Те са мъртви.

— Е, това зомби има майка, която не иска то да хване пневмония — рече тя и му подхвърли палтото. — Обличай.

— И Анди не е с палто.

— Анди носи топло бельо, нали, Анди?

— Ами нещо като тениска с дълги ръкави.

— Видя ли? — рече тя. — С дълги ръкави. Обличай се.

Поеха по улицата, Джесика с ботуши „Тимбърланд“, дънки и анорак осветяваше пътя им през предните морави с фенерчето си. На следващата пресечка завиха надясно и поеха нагоре по хълма. Джесика потрепери, извади черна плетена шапка от джоба на якето си и я нахлузи над ушите.

Помаха на другите майки, казаха си „здрасти“, а на ъгъла се спря да се разговори с Нийл, бащата на момче от баскетболния отбор на Томи. Едър мъж с тромава походка, бръкнал дълбоко в яркожълтите джобове на планинарското си яке от „Норт фейс“. Видя й се донякъде хубаво, че един баща е тръгнал с децата на празника на Вси светии. Тейн бе в хижата, отчасти заради поредните банкери, а отчасти защото това бе извинението му да броди мрачен из гората.

Звънна клетъчният й телефон. Тя погледна изписания на екранчето номер, очакваше да е Тейн, но номерът бе с код на Ню Йорк сити. Извини се и помаха на момчетата с фенерчето си, каза им да вървят, и отвори телефона си.

— Искаш ли да се срещнеш с Джони? — попита отсреща дрезгав глас с акцент от Бронкс.

Кожата й настръхна. Поколеба се, но отговори утвърдително.

— Добре тогава — каза гласът. — Той ще е в „Микис мантъл“ на петдесет и девета улица. Ще се срещне с теб в съседния „Есекс хаус“ в десет, десет и половина. Наеми стая и той ще те намери.

Гърлото й се сви.

— Но аз съм… — понечи тя да обясни колко далеч се намираше, но връзката прекъсна. — Мамка му!

— Моля? — рече Нийл.

Той се мъкнеше покрай нея, насочил лъча на фенерчето към двете си деца, които притичваха от една къща към друга.

— Ох, връзката прекъсна. Извинявай.

— Няма нищо. И в „Спай кидс“ употребяват „Мамка му“. Обикновено не водим децата да гледат такива филми, но си помислихме, нали разбираш, те могат да чуят подобни изрази и в автобуса.

— Нийл — рече тя, — имаш ли място в колата си?

— Малко.

Каза му, че възникнал спешен случай, е, никой не бил на смъртно легло, но възникнало нещо, заради което трябва да замине веднага. Нийл каза, че ще отведе момчетата по домовете им, след като приключат. Джесика каза на Томи, който сви рамене и попита дали могат да се върнат до голямата бяла къща, защото там давали пълни кутии с карамели с шоколадова глазура.

Джесика се върна в джипа си, като пътьом позвъни на главния пилот на „Кинг Корп“. Не искаше да става така, да зареже всичко. Имаше дете, но онези не даваха и пет пари за това. И все пак фактът, че можеше да си поръча служебен самолет и да пристигне в Ню Йорк след два часа, повиши настроението й. Върна се бързо у дома, обади се на сестра си, хвърли някои неща в пътната си чанта. Огледа три тоалета, преди да избере костюм с тесен черен панталон и сива копринена блуза. Хем секси, хем сериозен вид.

Старият несесер на Тейн с принадлежности за бръснене бе под мивката. През последните две седмици прахът по него бе изчезнал. След операцията на коляното му извършилият я приятел-лекар му бе предписал четири опаковки викодин, за всеки случай. Преди две седмици бяха останали три. Сега още една бе на свършване, но Джесика се нуждаеше от хапчетата, за да преодолее всичко това. След това щеше да спре. Взе едно, сложи още три в джоба си и излезе.

Самолетът чакаше в хангара си. Франк, пилотът, попита дали и Тейн ще дойде.

— Той замина за площадката на „Гардън Стейт“ по-рано — рече тя. — Вече беше в Бингамтън да оглежда някакво оборудване.

— С кола?

— И без друго бе на половината път дотам — рече тя и сви рамене.

Самолетът изрулира в снега и започна да вибрира срещу силния вятър. Излетя и започна да набира рязко височина. Тресеше се, клатеше се и подскачаше в силните пориви на вятъра. Проблясващата светлина на крилото осветяваше снежната вихрушка навън. Тя бръкна в джоба си и взе още едно хапче. Напрежението й спадна. Чувстваше се така, сякаш се рееше в пространството.

Кацнаха след половин час. Пътьом през терминала се отби в тоалетната. Заслони с ръка очи да не вижда огледалата и се мушна в една кабинка. Излезе, изми ръцете си, фокусирайки погледа си върху мивката. Не можеше да понася да гледа очите си. Онези тъмни кръгове под тях, които никакъв грим не можеше да скрие. Дълбоките бръчки в ъгълчетата им. От възрастта, ала и от още нещо.

От задната седалка на лимузината си гледаше небостъргачите на Манхатън, докато не поеха по спиралата към тунела. Тези сгради принадлежаха на хора. На хора с много пари. Каквито тя щеше да притежава.

В „Есекс хаус“ имаше апартамент, който гледаше към Сентръл парк. Хиляда и петстотин долара за нощувка, но тя плати с карта на компанията и остави на рецепцията съобщение за Джон Гарет. Мебелите бяха тапицирани със смарагдово зелено кадифе, имаха резбовани крака и подлакътници, боядисани в златисто жълто. Потропваше с крак, докато пиколото поставяше чантата й на поставката в спалнята. Когато мъжът излезе, тя дръпна чаршафите от леглото и закри с тях огледалата.

Дишаше тежко, когато взе от барчето бутилка Пино Гриджио, отвори я и си наля от виното. Подейства й бързо след ефекта на хапчетата. Застана до завесите и опря чело о хладното стъкло на прозореца и едва бе изпила половин чаша вино, когато чу тихото почукване на вратата.

Изправи гръб, запаса блузата си и разсеяно отупа панталона си. Открехна леко вратата, след което я отвори широко. Той влезе напористо, съпроводен от съкрушителния аромат на „Грей фланъл“. Косата му бе пригладена назад, а млечнозелените му очи блестяха като опали. Светлокафявият му костюм и бялата риза се стараеха да прикрият масивната му фигура, но не можеха да направят нищо, за да скрият дебелия врат.

Макар да бе с обувки с висок ток, равнището на очите й бе около брадичката му. Отвърна на усмивката му с усмивка.

Той хвърли черна платнена чанта на пода.

— Петстотин хиляди — рече. — И не ми се обаждай за тях следващия път. Аз ще ти се обадя. Когато съм сключил сделка, държа на думата си.

— Исках да говоря с теб — рече тя.

Той погледна часовника си и каза:

— Разполагаш с пет минути. Закъснявам за една игра на карти.

— Искаш ли да пийнеш нещо? — попита Джесика.

Обърна се и навлезе навътре в стаята. Доля чашата си и сипа една на него.

— Не — рече той, когато му я предложи. Пак погледна часовника си. — Остават ти четири минути.

— Знаеш ли, че трябваше да долетя от Сиракюз?

— Е, и?

Сърцето й се разхлопа.

— Имаме предложение за сделка и искаме да знаем дали то ще те заинтересува.

— Каква сделка? — попита той. Беше отпуснал ръце покрай тялото си, а пръстите му бяха свити — досущ като маймунски.

— Искаме да прехвърлим малко пари.

Джони изсумтя.

— И вие сте като всички политици в този град. Още от самото начало казахме „в брой“. Ето ти ги.

— Не става въпрос за тези — каза тя и склони глава към платнената чанта. — А за сто милиона.

Той се извърна, сякаш да я погледне по-отблизо с лявото си око. Чашата й с вино звънна, когато я поднесе към устните си.

— „Кон Трак“ фактурира допълнителни услуги за сто милиона. Ние ги плащаме — рече тя и отпи глътка. — След това „Кон Трак“ получава фактура от швейцарска консултантска фирма за деветдесет милиона, които компанията плаща.

— Искаш да кажеш осемдесет милиона.

— Ох — рече тя и погледна часовника си. — Мисля, че времето ми изтече.

— Ти за каква се мислиш? За Сара Бернар? Проклетите федерални ченгета са по петите ми — каза той и се намръщи.

— Става дума за десет милиона. Пари за учредяването на компанията. Тейн искаше да го направи още при проекта ни за Маями бийч. За десет милиона ще склонят. Така поне си мисля.

Лицето на Джони омекна. Ухили се и пристъпи към нея. Рече тихо:

— Предлагаш ли и нещо друго? За подслаждане на сделката?

Пресегна се и докосна рамото й.

49

Седим известно време в мълчание, след което той пита дали мога да говоря за онова, което смятам, че се е случило.

— Нищо. Това само показва какъв тъпанар беше той — казвам и поклащам глава. — Ядосах й се много. Да отиде там ей така. Даже същата вечер се прибрах у дома, за да я изненадам. Томи си седеше с приятелчетата и гледаха „Клането с моторни резачки в Тексас“ или нещо подобно, а Ейми говореше по телефона с гаджето си. Попитах го къде е майка му и той ме погледна с празен поглед. Но човек трябваше да се възхити на самообладанието й.

— Тя не се прибра у дома, така ли? — пита психарят.

— Аз й бях казал какъв е най-лесният начин да се отървем от „Кон Трак“.

— Върна ли се у дома? — пита той.

— Разбира се.

— Кога?

— Нека просто кажем, че не прекара нощта там — казвам. — Рекох ти, че е виновна, но нямах това предвид. Не и онова, което си мислиш.

— Какво си мисля? — пита той.

— Виждам изражението ти.

— Не е ли възможно да си въобразяваш?

— Тя ми каза какво имал предвид с думите „да се подслади сделката“ — отвръщам. — Защо ще ми казва, ако е извършила нещо? Няма логика. А ти защо изглеждаш така?

— Как?

— Като вмирисана риба или нещо подобно.

— Ти какво смяташ, че става тук, а?

— Защо не ни спестиш малко време и не ме осветлиш по въпроса? — казвам и се навеждам напред. — Или просто нямаш представа какво е станало?

Той свива дебелите си устни, кимва и казва:

— Как се чувстваш сам?

— Добре.

— Мислех си, че тя ти липсва.

— Тя. Тя. Тя. Да не смяташ, че страдам по изгубената любов или някакви подобни глупости?

— Няма нищо лошо в това човек да си признае страха, че е останал сам — казва той. — Повечето хора го изпитваме.

— Не, чувствам се съвсем добре.

— Хубаво — казва той, надува бузи и издишва поетия въздух. — Дай да сменим темата.

— О, не. Остави ме да говоря колко ми липсва тя — казвам и стискам силно ръце. — Действа пречистващо.

Той свежда глава, поглежда ме над рамките на очилата си, чака ме да млъкна, преди да рече:

— Каза, че изминали два дни, преди Бъки да открие колата на Бен. Дали нещо го е навело към нея?

— Кой, аз ли?

— Бремето е прекалено — казва той, — да постъпиш така с приятеля си.

— Искаш да кажеш, че съм искал да ме заловят ли? — питам и зяпвам при нелепостта на предположението му.

— Не е ли възможно?

— Повярвай ми, това няма нищо общо с мен.

* * *

Винаги съм смятал, че залата за заседанията на борда на една компания е място за флангови маневри, обвинения, предателства и отстъпления. Необходимо е да държиш господстваща височина. Както и съюзници. Заседателната зала на „Кинг Корп“ бе на третия етаж, в нея имаше дълга тъмна маса, редица прозорци около нея, стативи с макети на различни проекти в страната. Търговски център. Административна сграда. Хотел. Скици с туш и цветни мастила с фон от яркозелени дървета и красиви хора, които обикновено сочат към забележителното здание.

Майк Алън дойде да ме посрещне, което само по себе си никога не е добра новина. Председателят на борда не ходи на крака при изпълнителния директор по-често, отколкото директорът на училище влиза в часа на някой учител. Срещнахме се в заседателната зала. Предложих му кафе, но той вдигна хартиена си чаша с капак и поклати отрицателно глава.

— Сядай.

Аз обаче отидох и си налях чаша кафе от машината на бюфета. Отпих глътка, облегнах се назад на стола си и му се усмихнах.

— Знаеш защо съм тук — рече той.

— Щатът Ню Йорк не е лесно място да се прави бизнес — отвърнах. — Знаеш ли, че имахме възможността да построим пристанището на „Саут стрийт“? Но нали познаваш Джеймс? Той никога не пожела да играе комбина с онези типове.

— Ти обаче го правиш.

Оставих чашата си на масата и се наведох напред.

— Майк, това е част от цената да правиш бизнес. Всички тук знаят това. Когато не го направиш… какво мислиш се случи с Джеймс? С Майло?

— Отправиха ли ти заплахи?

— Мислех си, че не искаше да узнаеш за всичко това — рекох. — „Просто довърши строежа“. Това ми каза.

— Чух, че колите на двамина инженери били откраднати миналата седмица от строежа — рече той. — Вече изоставаме от графика с двайсет и четири дни. Вчера ми казаха, че ако това продължава, строежът може да се забави с две години. Няма нужда да ти обяснявам какви са лихвите върху два милиарда долара за две години.

— Кой ти каза за забавяне с две години? — попитах, направих гримаса и поклатих глава. — Някой инженер? Или банкер?

— Човек, който разбира от тези неща.

— Можеше да кажеш, че е Бен.

— Не играя такива игри — рече той, стисна чашата си и отвори капачето й с палец. — Имаме източване на средства в размерите на над двайсет процента.

— Морис — рекох.

Морис бе главният финансист на „Кинг Корп“.

— Аз го попитах, Тейн. Той не предложи сам тази информация.

— Мислиш ли, че щеше да научиш тези числа, ако Джеймс беше на моето място? — попитах. — Как, по дяволите, да ръководя тази компания, когато не мога да се доверя на хората, от които имам нужда?

— Не в това е въпросът, нали? — рече Майк. Отпи от кафето си и остави внимателно чашата. — Аз съм в най-неизгодната позиция от всички. Повярвай ми. Спомняш ли си онези вечери, които си правехме след мачовете на отбора на Сиракюзкия университет? Партито, което организирахме в „Грималди“ след мача с Небраска? Винаги съм бил най-големият ти поддръжник. Но тук става въпрос за бизнес.

— И какво означава това?

— Трябва да оправим нещата. Това не може да продължава повече.

— Кое по-точно?

— Някои хора от борда настояват за промяна — рече Майк. — Времето изтича.

— Ами да направят промяна — казах и се изправих. — Давай. Назначи когото и да е от онези надути пуяци на мое място. Назначи Бен.

— Защо все повтаряш името на Бен? — попита той и склони глава на една страна.

— Защото той е шибаният проблем тук. Какво направи, за да помогне? Би трябвало да е там, на място, а не да се мотае тук. Казах ти да го уволниш. Ти каза „не“. И сега аз съм прецакан.

— Успокой се — рече той и протегна ръце с дланите надолу, сякаш щеше да левитира масата. След това ги обърна обратно. — Трябва да заработим по-добре. Това е. Положението ми е като на треньора на отбора. Ти какво правеше, когато треньорът ти крещеше? Напускаше ли?

— Нямам намерение да напускам, Майк — отвърнах. — Просто искам те да са наясно. Да ме уволняват, ако искат. Да видим какво ще спечелят от това.

Майк положи длани върху масата и впери поглед в чашата си.

— Тейн — рече той, — не си се въвлякъл в нещо, нали? Искам да кажа, че съм бил свидетел на подобни случаи. Но това е нещо, което трябва да поправим веднага. Нещо, което искам да поправя.

Вторачих се в него, докато не вдигна глава и не ме погледна с онези свои светлозелени очи. Той бе добър човек.

— Не, Майк.

Това го зарадва. Потупа ме по гърба, след което си припомнихме добре известните вдъхновяващи реплики на прочутия треньор Винс Ломбарди, а после той си тръгна и отлетя за Ню Йорк. Моят кабинет бе между заседателната зала и кабинета на Морис. Като минавах покрай кабинета си, забелязах, че секретарката ми не е зад писалището си. Спрях се и надникнах вътре. Дарлийн седеше зад компютъра ми.

— Какво правиш там?

Тя подскочи и положи длан върху гърдите си.

— Имахме проблеми със синхронизирането на твоя „Блекбъри“[11] с компютъра. Стресна ме.

Прекосих стаята, дръпнах щепсела и изключих компютъра. Дарлийн се намръщи и отстъпи назад.

— Не искам никой да пипа компютъра ми — рекох и я изгледах свирепо, докато очите й не се напълниха със сълзи и не излезе тичешком от кабинета ми.

Затръшнах вратата зад себе си и поех направо към кабинета на Морис. Той имаше ниша, облицована с ламперия, висок таван и се намираше в дъното на коридора до стария кабинет на Джеймс. Ориенталски килим се простираше до писалището. Снимки в рамки, облегнати на настолна лампа. Невключена в мрежата кафемашина.

Зърнах някаква сянка.

Преглътнах и се извърнах, за да попитам секретарката на Джим къде е той. Тя отвърна, че при него имало някого. Почуках веднъж и влязох. Един от младите агенти по лизинга скочи на крака и аз задържах вратата отворена за него. Джим Морис запримига насреща ми.

Вперих поглед в него.

— Какво би искал да му кажа? — рече най-накрая той и отново запримига.

— Какво казваше винаги Джеймс? — рекох. — Да се спазва йерархията в управлението.

— Той каза, че искал да помогне.

— Мислиш, че това ще помогне? — повиших тон.

Той сведе поглед и поклати глава.

Издишах през носа и рекох:

— Получи ли сметката за допълнителните разходи от „Кон Трак?“

— Тъкмо щях да говоря с теб за тях. Това е…

— Плати я.

Джим сбърчи нос, за да повдигне очилата си по-нагоре. Взе сметката от купчината книжа в края на писалището си и ми я подаде, примигвайки.

— Знам за какво става дума — рекох. — Това е проект за два милиарда. В него сме заедно с „Кон Трак“, компания, за която между другото Джеймс ми бе казал, че е решил да използва. И съм решен това да стане. Доверявам се на преценката му, Джим, и съм сигурен, че ти — също.

— След три месеца ще трябва да дадем на банката отчет. Знаеш го — рече той. Веждите му затанцуваха бързо над рамките на очилата.

— Да не мислиш, че прекарвам цялото си време там, кацнал в някое чакало високо на дървото? — рекох. — Японците са готови да се включат, само някой да им смигне.

— Е — рече Джим и повдигна високо вежди, — радвам се, че мислиш за това.

— Така че плати сметката — рекох.

Излязох, замислен за тези пари, което пък ме накара да се помисля за Джони Г., тъй че не обръщах внимание на нищо, когато се качих в хамъра си, за да поема към хижата. Не забелязах колата на ФБР, докато не ме изпревари и ме засече.

Искаха да говорят с мен за Бен.

50

Бъки се събуди, но вместо птици, чу шум от коли. Лицето му се обтегна, а стомахът му се сви. Извърна очи към Джуди. Тя спеше гърбом към него и той стана внимателно от провисналото легло, избягвайки ъгъла на стария дюшек на райета, оголен от намачкалите се през нощта чаршафи. Дъските на пода на малката наета стая изскърцаха, усещаше с ходилата си процепите между грубо рендосаните дъски. В рамката на светложълтите завеси и процепена диагонално от пукнатината в стъклото на прозореца се виждаше „Мейн стрийт“.

Бъки се изми на малката мивка, след това се спусна по задното стълбище и излезе от рушащата се тухлена сграда. Духна в шепите си и прекоси настлания с чакъл паркинг, за да се качи в синия си събърбън. Взе клетъчния си телефон, набра номера на Бен, но пак се включи гласовата му поща.

— Бен — каза, след като чу сигнала, — Бък се обажда. Не знам какво ти се е случило, но обади ми се.

Затвори и се обади в офисите на „Кинг Корп“, за да потърси Бен, ала пак попадна на гласова поща. През останалата част от пътуването си, докато стигне до хижата, адреналинът в кръвта му се увеличаваше. Набра кода на страничния портал, откъдето влизаха колите с доставки. Не работеше.

Удари с юмрук металната кутия и се върна към крайезерния път, мина покрай развалините на къщата си и пое по дългия криволичещ път, който неопитните ловци трябваше да използват, за да стигнат до хижата. След като мина по моста, зави към служебния вход и влезе през кухнята. Когато го видя, сладкарката Робин пребледня като платно.

— Бъки?

— Къде е Адам?

Робин се поколеба, поглеждаше ту едната, ту другата ръка на Бъки.

— Мисля, че е във винарната изба.

— А Тейн? — попита Бъки.

— Не знам — отвърна тя. — Знам, че ще има гости тази вечер. Някакви политици. Ти… радвам се да те видя, Бъки.

— Аз — също — каза той, зави и се насочи към каменните стъпала, които водеха към хладната и суха изба.

Адам се бе навел над лавица с бурета и се опитваше да запуши някаква протекла канелка. Червеното вино изригна, изпръска го и изцапа дрехите му. Бъки грабна коркова тапа от по-високата лавица и изтръгна дървения чук от ръката на Адам. Удари канелката и я изби, след което я замени с корковата тапа и с един уверен удар запуши дупката. Адам вдигна глава, зяпнал, с ококорени зад кръглите очила очи. От розово лицето му стана червено, по-червено от винените петна по престилката, бялата фланелена риза и дънките му.

— Търся Бен — каза Бъки.

— Тейн не те е видял, нали? — попита бързешком Адам, бършейки пълните си ръце в престилката, покриваща издутия му корем.

— Къде е Бен? — попита повторно Бъки.

Устните на Адам се размърдаха, раздвижиха двойната му гуша. Но единственият звук, който издаваше, бе едва сдържан кикот.

— Трябваше да обърнеш онзи багер срещу него — каза Бъки, насочил показалец срещу Адам.

— Тогава щеше да разруши и моята къща — рече задавено Адам. — Трябваше да го направя, Бък. Той и без друго щеше да го стори.

— Нима мислиш, че аз бих постъпил така с теб? — рече Бъки и сбърчи чело.

Адам сведе поглед към пода.

— Бен — каза Бъки.

— Не съм го виждал от три дни, Бък — отвърна Адам, развърза престилката си, за да почисти разлялото се вино.

— А Тейн?

— Не знам кога ще дойде — каза Адам; говореше бързо и бършеше едновременно бурето. — Идва и си отива. Той върти всичко, Бък. Жена ми се върна в университета. Шест хиляди долара е таксата. Но без теб не е същото. И ловът не го бива. Тейн искаше прясно печено за хората на губернатора. Дори излязох по тъмно с моя уинчестър, но ми се наложи да прибягна до фризера. Тейн пък онази нощ ранил един едър самец до Западната хижа, но не могъл да го намери. Щеше да е от полза. Върна се целият изподран от храсталаците.

Адам продължи да попива виното. Бъки само го гледаше, докато не спря да бърше.

— Джеймс го няма — рече Бъки. — След това Скот. Сега Бен.

— Бен ли? — каза Адам, вперил поглед в прогизналата от вино престилка.

Бъки просто го гледаше. Адам бе свел поглед и пристъпваше от крак на крак, шляпайки в локвата вино.

— Ако го видиш или чуеш, ми се обади на клетъчния телефон — рече Бъки. — Някой ще излиза ли на лов тази сутрин?

— Не, чак следобед ще излязат някои от политиците — отвърна Адам.

— Добре — рече Бъки, вторачен в него, — чуй ме, аз ще мина по обиколния път. Ако Тейн се появи, обади ми се по клетъчния. Не искам неприятности.

— Бък — каза Адам, докато изстискваше престилката, — ами ако той разбере?

— Затова най-добре ми се обади — рече Бъки.

Адам преглътна, вдигна глава, но отново сведе поглед към пода.

Бъки се изкачи бързо по стълбите, вземаше ги през една, и скоро отпраши, вдигайки облак прах със събърбъна си. Трябваше да измине доста разстояние, ако Тейн бе решил този следобед да се насочи към някое от чакалата, изградени високо в дърветата. Излезе от шосето и пое към гората, към район, който наричаха „Горните полета“; колата се клатеше по коловозите на черния път, предпазният колан стягаше гърдите му. Беше нащрек и погледът му непрекъснато щъкаше насам-натам, но не търсеше дивеч, а някакви следи.

Излезе от високата трева и профуча покрай хамбара на гълъбите. Възнамеряваше да отиде до крайезерния път и да огледа макадамовото шосе около езерото на патиците, но когато събърбънът излезе на пътя, без да съзнава защо, зави наляво и колата се понесе по чакъла на шосето на хребета към Западната хижа.

Там го чакаше колата на Бен.

51

Червенокосата — агент Лий, — слезе от колата и приближи към прозорчето ми. Един ван спря зад тях и наду клаксона си. Агент Лий размаха значката си и му махна с ръка да заобиколи.

Свалих прозорчето си и попитах:

— Да не сте полудели?

Тя ми отвърна, че искали да поговорим. Отвърнах й да кара нататък.

— Приятелят ви е изчезнал — рече тя.

— Бен ли? — повдигнах вежди и зяпнах.

— Не можем ли да седнем някъде? — попита тя. — Имаме кабинет във Федералната сграда.

Казах й, че моят е съвсем наблизо. Тя отвърна, че няма нищо против и те ме последваха по кръглата алея пред сградата. Въведох ги в кабинета си и им предложих да седнат около малката заседателна маса срещу писалището ми. Агент Лий погледна към лавицата зад бюрото. Стари спортни трофеи и снимки в рамки на Джесика, Томи и мен на ски, на гмуркане с акваланги, на лодка, на футболен стадион.

Попитах ги дали искат нещо за пиене. Отказаха, но преди да седна зад масата, помолих Дарлийн да ми донесе кафе.

— Разбрахме за малката ти вечеря с Джони Г. — каза агент Руукс.

— Точно така — отвърнах и се вторачих в червената лампичка на магнетофончето, което тя постави на масата, без да поиска разрешение. — Вие казахте да си общувам с него. Видяхме се с него в центъра „Тайм Уорнър“. На благотворително събитие. И той ни покани на вечеря. Точно това искахте да правя, нали?

— Само че забрави да ни кажеш — рече тя и се насили да се усмихне.

— Аз ли трябва да ви търся? — попитах и погледнах червенокосата. — Не искам да ви обиждам, но все пак се опитвам да ръководя компания.

— Виждам, че държиш на семейството — каза агент Лий и кимна към снимките на лавицата.

— Разбира се.

— Някои хора забравят — продължи тя. — Интересува ги само работата и толкоз.

— Съществува баланс — казах и се взрях в снимките. — Онази риба меч бе трета в световната класация. Когато човек работи здраво, може да си позволи подобни неща.

— Дълги дни и дълги нощи — рече агент Руукс. — Така казваше баща ми. Мисля, че го видях на тържеството за дипломирането ми. Почти съм сигурна, че беше той.

Погледнах я за миг.

— И така — рекох, — Бен.

— Имахме уговорена среща — каза агент Лий. — Той ни изигра. Оттогава никакви обаждания, никой не го е виждал.

Свих рамене и отвърнах:

— Би трябвало да е на площадката на „Гардън стейт“. И аз не успях да се свържа с него, но там е истинска лудница.

— Имаме хора там — каза Аманда. — И те не са го виждали.

— Ваши хора на площадката? — повдигнах вежди.

— Колко близки бяха Бен и Скот? — попита Руукс.

Засмуках устни и погледът ми защъка между двете.

— Бяха като братя — отвърнах. — Тримата бяхме като братя. Още от училище.

— А профсъюзът? — попита Аманда.

— Ами, много неща изчезват там, на площадката, сякаш всеки може да си вземе безплатно каквото си поиска. Никога не съм се замислял за Бен. Искам да кажа, че той ръководи там, на място, но…

— Каза, че си се опитвал да се свържеш с него — рече Руукс. — Той работи за теб, нали?

— Нещата сега са много напечени — отвърнах. — Досущ като проекта „Къмбърланд“, по който работихме в Олбъни. Всички се блъскат до полуда. Човек трябва да остави другите да си свършат работата.

— Да им има доверие — додаде агент Лий.

— Хубаво е да е така — рекох. — Има ли нещо, което знаете, а аз не знам?

Тъмните очи на Руукс пронизаха моите. Знаех, че тя знае. Знаех, че иска да го каже. Преглътнах с мъка и отвърнах на погледа й.

— Има връзка между синдиката и „Кинг Корп“ и убийството на Джеймс — каза агент Лий и привлече погледа ми от свирепите очи на партньорката си. — Това знаем. Може да е Бен. Може да е Скот.

Останахме минута в мълчание. Дарлийн ми донесе кафето и го сложи пред мен. Всички се вторачихме в чашата.

— Или аз? — рекох тихо. — Не е ли това, което си мислите?

Агент Лий ме погледна в очите. И едва сдържа една нервна усмивка.

— Това би било прекалено самонадеяно — рече Руукс. — Един сътрудничещ свидетел да се замеси.

Агент Лий се прокашля и каза:

— Виждали сме подобни неща и преди. Един тип, чиято глава намерихме в камион за боклук с три куршума в нея. Понякога е трудно човек да откаже.

— Това ли мислите се е случило с Бен? — попитах.

Руукс сви рамене и рече:

— Това е все едно да стискаш топка тесто. Между пръстите ти се разхвърчава боклук във всички посоки. Пълна бъркотия.

— Работата е в това — каза агент Лий, — че ние знаем, че всичко се разпада. Нещата се нагнетяват. Труповете. Кражбите. Това е само гърмът, преди бурята.

Тъй че, ако видиш Бен и той има нещо да ни каже, можеш да му направиш услуга. На този етап никой няма да може да излезе от тази каша, без да се опари. Но когато бъде даден сигналът и той се окаже на правилната страна на барикадата, все още бихме могли да му помогнем.

— А сигналът може да бъде даден всеки момент — рече Руукс. Погледна партньорката си и добави: — Не мислиш ли?

— Да, така мисля.

Погледнах я, положих длани върху масата и се наведох към нея, мускулите на лицето ми се отпуснаха. И аз за това си мислех. Как да изляза чист от ситуацията.

Тя чакаше.

Отворих уста да заговоря, след това осъзнах колко глупаво щеше да бъде това. Затворих уста, облегнах се назад, после рекох:

— Ако го видя, ще му кажа.

52

Бъки изгаси двигателя и излезе от колата. Заби ботуши в чакъла и остана неподвижен за минута, за да проникне покоят в него. Вдиша мириса на гората през носа си и бавно издиша. Една червена катерица цвъртеше някъде в храсталака, а елен профуча шумно наблизо. Три гъски прелетяха над него, закъснели за закуска, мълчаливи, ако се изключи шумът на крилете им във въздуха. Мъртвите листа прошептяха, след това отново настана тишина.

Бъки обиколи колата на Бен и прокара пръст по предното стъкло. Слънцето все още грееше бяло през облаците и хвърляше убита светлина, която показа малко петънце. Върху колата се бе слегнал тънък слой прах от нападалите листа.

Не бе валяло. Това означаваше — два дена трупане на прах. Колата бе на това място, откакто Бъки беше говорил за последно с Бен. Бъки извади една избеляла синя кърпа „бандана“ от джоба си и я използва да отвори вратата на лексуса. Нямаше ключове. Нямаше кръв. Само миризма на кожа. Затвори вратата и излезе на пътя, клекна, за да разгледа отпечатъците от гуми.

Бяха твърде много и прекалено сухи, за да свършат работа.

Изправи се и пое обратно по пътя, докато не стигна до ниско, меко място, все още кафеникаво от есенната кал. Това вече бе нещо. Неговите собствени отпечатъци бяха най-пресни, с остри ръбове на шарките на гумите. Виждаха се следите на Бен, или части от тях, по-тесни, отколкото на джип или пикап. Някой друг е бил тук по същото време. Изсъхналата кал от тези други следи показваше, че са били оставени приблизително по същото време, като тези на Бен. На Бъки щеше да му е много трудно да каже на някого другиго откъде знаеше, но той бе убеден, че това не бе магия. За него бе очевидно — толкова очевидно, колкото прегорелият хляб за пекаря, или добрият вятър — за ветроходеца.

Докосна отпечатъците, за да се увери. Следи от широки гуми. Може би от хамър Н-2.

Може би от този на Тейн.

Бъки отиде при колата си, върна се с дигитален фотоапарат и направи три снимки от различни гледни точки на отпечатъците от гуми. Не знаеше дали щеше да убеди някого другиго да бъде тъй сигурен за времето, когато са били оставени следите, както бе сигурен той, но снимките можеха да помогнат да опита. Първата му работа бе да претърси хижата и Бъки го направи. Нямаше никакви следи, че се е случило нещо лошо.

Върна се при лексуса и започна да оглежда земята около колата, като разширяваше кръговете на огледа си, вторачен в ситния чакъл. Откри дирята на половината път до хижата. Вдълбан в чакъла отпечатък. Оставен от човек, който внезапно е скочил и е хукнал към блатото. Да избяга от нещо. Бъки потърси следи за онова, от което се е мъчел да избяга. Огледа пътя и после отправи поглед към гората, докато не се спря на чакалото в дървото.

Мина през гората до ствола на дървото. В калта имаше отпечатъци от ботуши 13 номер. Върху една купчина кафеникави листа на три метра от дървото видя една-единствена гилза от ловна пушка. Бъки я вдигна с пръчка, огледа я и пак я върна на мястото й. Беше изстреляна скоро от пушка 12-и калибър. Може би преди два дни.

Картинката на пъзела започваше да се подрежда. Върна се към вдлъбнатината в чакъла и претърси банкета на пътя откъм блатото.

На метър и половина от банкета забеляза храсталак, който може би е бил прегазен. Тръгна към него, коленичи и погледна в същата посока към брега, заслонил очи, макар и светлината от оловното небе да не бе силна. На още метър и половина по-нататък имаше още един вдълбан отпечатък. Той прерови листата едно по едно, докато не намери едно, чийто край бе стъпкан в калта от плосък, окръжен предмет. От тока на обувка. Обувката на Бен.

На около още седем метра разстояние сърцето му се качи в гърлото. Кръгло петно, с размерите на дребна монета, върху едно кленово листо. Гребна листото изотдолу и го приближи към лицето си. Знаеше, още преди да го е вкусил, но искаше да бъде сигурен, затова изстърга част от кафявото „копче“ тъмна материя с нокътя на кутрето си и го близна. Усети как слюнните му жлези реагираха и стомахът му се преобърна.

Кръв.

Стана по-лесно да следва пътеката — вече знаеше, че е пътека, прокарана от човек. Смачканите листа бяха разпръснати на метър и половина ширина. Бягащ човек. Ето мястото, където бе паднал. Още кървави петна.

Бъки спря, примигна, погледна към небето. Малките мокри точици, които то изплюваше, бяха напомняне, че времето му да разчете следите в гората ще е кратко. Измина половината път до блатото, когато забеляза голямо смачкване на растителността. Листа и кал, стъпкани в две големи следи, които и неопитен съгледвач би видял. Нова, неочаквана смяна в посоката. Бъки огледа дърветата натам, където бе разпръсната пръстта. Заклатушка се напред, имаше опасенията, че тази рязка смяна на посоката е в резултат на пряко попадение.

Тъмните петънца станаха по-големи, потвърждавайки съмненията му за получена нова рана. Те изскачаха пред него от земята в гората и ставаха все по-големи и по-големи, колкото по-нататък вървеше. Бъки забеляза къпинака и триъгълния отвор в него, през който минаваше пътеката на животните. Затича се, знаеше от опит, че ранените животни гледат да тичат по надолнище и следват пътя на най-малкото съпротивление. Нямаше нужда да проучва следите от стъпките и от ръцете на Тейн в калта, когато и на двамата им се е наложило да пълзят. Дъждът вече се лееше с тежки капки, а вятърът започна да вдига листата от килима им върху земята и да ги носи и търкаля между дърветата като малки полудели дяволчета.

Бъки често оглеждаше калта за следи от мъжа, но през повечето време — клонките на гъстия храсталак около себе си. Търсеше окършените крайчета, мястото където единият или другият от двамата мъже бе направил яростно усилие да се измъкне от заплетения къпинак. Когато забеляза първите бледи влакънца, той се втурна в храстите и огледа калната земя под себе си. Видя отпечатъците от стъпките на Бен — и дете би ги видяло. Счупени клони и прекършени лиани на къпините.

Бъки спря и се вторачи внимателно в калта. Нямаше следи от ботуши, само от обувките на Бен. Изправи се да се огледа и духът му се повдигна заедно със самия него. Може би Бен бе успял да избяга. Бъки започна да обмисля всички възможности. Имаше много кръв, но раните биха могли да бъдат мускулни. Ако следите бяха по-пресни, Бъки би могъл да каже коя част на тялото е кървяла само като ги погледне. Но тъй, както бяха изсъхнали, можеше само да предполага и предпочете да се надява.

Тръгна по новата следа през храсталака към пътеката покрай блатото, след това последва отпечатъците от обувките на Бен към пътя. Още един добър знак. Бен е знаел къде да потърси помощ. Но следите свършваха до водата.

Бъки видя изпотъпканата трева и бъркотията от отпечатъци от ръце и ботуши в калта. Стомахът му се сви — знаеше какво означава това. Част от съзнанието му искаше да спре да разчита следите. Дъждът плющеше върху черната повърхност на водата. Бъки отново клекна на четири крака, търсеше следа, която да продължи по пътеката. Не откри нищо. Изправи се и закрачи замислен по брега.

Представи си последната борба, представи си мъртвия Бен и Тейн, който се мъчи да измисли какво да прави с трупа. До моста на пътя имаше малка плоскодънна лодка. Бъки изтича до нея и веднага видя, че не бе премествана. Върна се бързешком при мястото, където бе намерил последните следи, като примигваше под дъжда. Сърцето и дробовете му горяха.

Ако можеше да открие нещо, то това трябваше да стане сега. Закрачи напред-назад около мястото, където Бен бе убит — в това бе сигурен, взираше се обезумял в гората, в блатото. Намери следи от ботушите на Тейн и няколко по-малки отпечатъка, женски, опита се да ги разчете — веднъж, дваж. След това отново закрачи под засилващия се дъжд, докато накрая върху пътеката не остана нищо, освен собствените му коловози в калта, които вече се запълваха с млечно кафеникава вода.

Седна в калта и се вторачи в набраздената от дъжда повърхност на блатото, докато капките дъжд не започна ха да се стичат от мустаците му и той ги избърса с опакото на прогизналия си ръкав. И точно тогава, когато бе изгубил надежда, картината изплува в съзнанието му.

Синът му Ръсел, целият в кал, от глава до пети. Меко място в дъното на заливчето. Скот и Тейн се смееха, докато не им каза за смъртоносното всмукване.

Мехурчета в блатото.

53

Отмених вечерята си с политиците и вече почти бях стигнал у дома. Силният вятър тласкаше хамъра, докато се изкачвах по височината над Санди Бийч. Погледнах надолу по черния път, който пресичаше полето. Път, досущ като онзи в последната картина на Ван Гог, на която бе нарисувал нивата, където се бе самоубил. Път за никъде. Пътят, по който Бен се бе опитал да свали Джесика. Където й говорил за избягалата си жена.

Според версията на Бен.

Строителната площадка до дома ни бе като открита рана. Две огромни могили пръст се издигаха към небето. Камионите и екскаваторите отдавна ги нямаше. Дори дълбоките следи от гумите им бяха започнали да се смиват. Имаше само един фургон, поставен върху сгуробетонни блокчета. Един очукан булдозер и бял пикап дремеха до него в червеникавото зарево на сумрака. Изчезнаха от полезрението ми, когато поех по кръглата подходна алея.

Влязох вътре и повиках Джесика. Във вестибюла погледнах към огледалото, което вече не бе там. На мястото му имаше ръчно тъкан килим на индианците навахо. В яркочервен и оранжев цвят. Цветове, неподходящи за това място. Изтичах горе, после слязох отново. Томи се бе сврял в стаята за игри и с някакъв приятел играеха на Xbox-a. Скочи и ме прегърна, след което се върна веднага към играта си.

В голямата стая под първия етаж върху стативи бяха поставени дузина изображения на новата къща — замъка. В средата на стаята имаше чертожна маса, отрупана с планове. Върху масичката за игра на карти до нея имаше копие на новата къща и стар, изпълнен в умален мащаб модел, който ни бе коствал десет хиляди долара.

Кални следи водеха към плъзгащите се врати, гледащи към езерото. Следите обикаляха около масите. Поклатих глава и се спрях пред един акварел на новата къща, така както щеше да изглежда откъм езерото. Три етажа, облицовани в камък. Кръгла кула по средата. Високи и широки прозорци. Капандури. Парапети. Стръмни, покрити с каменни плочи покриви. Каменна тераса, пред нея басейн, обрамчен с геометрично оформени храсти. Богатство. Власт. Съвършен ред.

От процепа на плъзгащите се врати лъхаше на прясно изкопана земя. Приближих към тях и видях Джесика със защитна каска пред основите, заедно с мъж в ръждивочервено яке „Кархарт“. Той размахваше ръце. Нейните бяха на кръста. Последните лъчи на слънцето обагряха сцената в розови оттенъци.

Не ме видяха, докато не поех към тях, разперил ръце, за да пазя равновесие, за да не падна в дупката на основите или в дълбокия ров отвъд тях. Изпод каската й се подаваше конска опашка, беше облечена с дънки, пуловер, носеше кални работни ботуши. Мъжът, застанал гърбом към мен, бе Дино, главният предприемач на проекта й.

Като ме видя, той се обърна и вдигна ръце.

— Тейн, ти й кажи — рече.

— Какво да й кажа?

— Виждаш ли тази линия? — рече той, клекна и присви очи по посока протегнатата си напред ръка с разперени пръсти. — Тя иска да бъде поправена, но не мога да го направя. Не и направо. Ще трябва да разрушим основите и да излеем отново бетона.

— Онзи от „Кон Трак“ каза, че ще можете да я изправите с облицовка или нещо такова — рече Джесика. Очите й бяха влажни и с розови ръбчета.

Дино стисна устни и поклати глава.

— Не, прекалено е крива. Ако строиш върху нея, ще се получи изкривена къща. Аз няма да го направя. Сега си бясна, но ще ме ненавиждаш повече, ако го направя.

Виж — рече Дино и прескочи една от дъските, които служеха като мост между бетонната стена и външния периметър.

Повдигна една масивна дъска и я подаде над траншеята отвъд основите към мен. Улових и той пое по мостчето, като държеше другия край на дъската.

— Кога ще запълните това? — попитах и кимнах към траншеята.

Той ме погледна и рече:

— Като поизсъхне малко. Затова оставих булдозера тук.

Той положи своя край на дъската на земята и ми каза да сторя същото. Беше широка около трийсет сантиметра, почти пет сантиметра дебела и може би пет метра дълга. Постави я в ъгъла на основата и моят край увисна навътре.

— Съвсем малко не достига — рече Джесика, наведе се и дръпна дъската върху стената.

Дино ме погледна и рече:

— Помогни ми за това.

— Могат да оправят тук нещата, скъпа — казах и посочих, — но няма да имат прав ъгъл откъм другата страна. Виждаш ли?

— Малко е встрани — рече тя. — Никой няма да вижда този ъгъл. Ще посадим дърво или нещо такова.

— Скъпа — казах. — Не може. Той е прав.

Лицето й се сбръчка и тя се извърна и погледна към края на езерото.

— Това е нашата къща — рече тя, като се обърна към мен. — А ти стоиш тук и ми се усмихваш, сякаш всичко е наред?

— Не е наред. Хайде — казах, пристъпих към нея и й подадох ръка. — Ще трябва да поправим нещата, не можем да градим върху такива основи. Ще се получат дупки навсякъде. Дори ако можем да скрием кривините отвън, вътре ще бъде пълна бъркотия.

— Ако строежът не продължи, ще изгубим цялата проклета зима — рече тя. Бръчиците около очите й се вдълбочиха.

— Ще се оправим — рекох и взех ръката й в своята.

Дино мушна ръце в джобовете си и погледна към небето.

— Ще вали — каза. — Вие ми кажете кога ще могат да се върнат и да преправят тези основи.

Тръгна навел глава и се качи в колата си.

Джесика издърпа ръката си и се запъти към къщата. Последвах я и се опитах да я прегърна, докато прекосявахме моравата. Силен порив на вятъра запрати дребни камъчета в лицето ми.

— Искаш ли да изпека пържоли, преди да е заваляло? — попитах, когато влязохме вътре.

— Не съм гладна — отвърна тя. — Мислех си, че ще вечеряш в хижата. Ще ви притопля спагети — за теб и за Томи.

Улових я за раменете.

— Хайде, имаме всичко, за което сме си мечтали. Не постъпвай така. Ще оправим нещата и ще продължим напред. Засега и тази къща ни е достатъчна.

— Забелязвал ли си как за теб всичко е достатъчно? — попита тя и оголи зъби във фалшива усмивка.

— Какво лошо има в това?

— Че всичко е на средно ниво — отвърна. Обърна се и прекоси стаята към стълбите, като ми говореше през рамо, докато вървеше. — Средният коефициент на интелигентност е сто. Средният доход е трийсет и пет хиляди на година. Средностатистическата омъжена двойка прави секс веднъж седмично. Това хубаво ли ти звучи? Ние му даваме десет милиона долара и този кучи син ни предлага изкривена къща.

Джесика влезе в кухнята и извади бутилка ризлинг.

— За Джони Г. ли говориш? — попитах и стомахът ми се сви.

— Да не би да възнамеряваме да дадем десет милиона долара на някои други перверзни копелета?

— Морис изпрати днес онзи чек за извънредните разходи на „Кон Трак“.

Тя извади чаша от бюфета, отвори бутилката и си наля. Вдигна чашата към мен и рече:

— Тогава значи чашата е наполовина пълна, нали?

— Нима смяташ, че можем просто да изчезнем? Ами Томи?

Тя отпи голяма глътка и погледна към езерото. И рече хладно:

— Ако се наложи.

После ме погледна и продължи:

— Австралия. Франция. Италия. Там има частни училища, в които се преподава на английски. С пари човек може да постигне всичко. Нови имена. И прочее.

— Боже мой!

— Но ние ще се оправим — рече тя и отново се извърна. — Такива неща стават непрекъснато. Ставали са и ще продължават да стават. Джо Кенеди[12] е бил контрабандист на алкохол. Виж Марта Стюарт[13]. Пак се върна на екран. Хората забравят какво си направил, ако имаш пари, а сега ние ги имаме.

* * *

— Какво стана с парите?

— Какво имаш предвид?

— Тя наистина ли получи деветдесет милиона?

Свивам рамене.

— Мисля, че да. Разбира се.

— И в това няма нищо лошо? Ти влизаш в затвора, а тя си остава навън с всичките тези пари?

Поглеждам към прозорчето на вратата; след това — към него и казвам:

— Кой го е еня за това?

— Не знам, човече. Теб, например.

Усещам стягане в гърдите, сякаш въздухът е разреден.

Той се навежда към мен и прошепва:

— Какво всъщност стана с нея? Признай го. Пред себе си… Време е.

Синусите ми се разширяват.

— Тя изтръгна костите от тялото ми и ме захвърли като торба, пълна с желе.

— Значи е била лоша.

— Казах ти, че е така.

— Но никога не ми бе казвал колко е лоша.

Мозъкът ми завира тъй силно, че започва да се топи и истината започва да изтича на тънка струйка от него.

54

Бъки поведе двете агентки към малката хижа. Забеляза съмнението в очите им, когато започна да им разказва историята, но успя да ги убеди — особено червенокосата, агент Лий — да хвърлят едно око. Погледна в огледалото за обратно виждане и видя колата им да се носи в облак прах, след като поеха по черния път.

Тим Маккарти, следователят от щатската полиция, вече бе там, заедно с една бяла камионетка на съдебната медицина от окръг Онондага. Двете агентки говориха за Маккарти, докато той седеше в кабинета им, сякаш бе глухоням. Знаеше от разговора им, че поради политически причини шерифът е предоставил разследването на ФБР. Ако обаче успееха да намерят труп, с него щеше да се заеме съдебният лекар. Според агент Руукс, къдрокосата, Маккарти използваше новата ситуация, за да се намеси отново. Червенокосата каза, че не вини Маккарти, че всеки добър детектив би сторил същото като него.

Бъки слезе от колата, ръкува се с Маккарти и го изгледа да прави същото с агентките, преди да ги запознае с човека от службата по съдебна медицина. Помощник-съдебният лекар вече бе разтоварил количка с големи велосипедни колела, върху която бе поставена апаратурата на проникващ в почвата радар за търсене на погребани трупове и гробове. Бъки чуваше по-долу, в подножието на хълма бръмченето на моторна лодка. Дългият й тъмен корпус се носеше между дърветата по гладката като стъкло черна вода.

— Мисля, че първо е стрелял от тук — каза Бъки и посочи чакалото в дървото. — Инак защо Бен ще хукне да бяга надолу по склона с градските си обуща.

— Ако приемем, че Бен Евънс е носил тези обувки — каза агент Руукс.

Бен я изгледа от глава до пети, сякаш оглеждаше магаре за продан.

— Гилзата е под чакалото — посочи той. — Точно ей там.

Отведе ги до чакалото. Агент Лий клекна и пъхна гилзата в найлонова торбичка, после се изправи и се огледа.

— Ако допуснем, че е стреляно по Бен — рече той и погледна Руукс, — ще ви покажа къде е бил и по коя пътека е тръгнал.

Беше облачен, хладен ден и листата хрущяха под краката им, когато агентите го последваха по пътя към гората. Показа им калното петно върху пътеката, обясни какви следи бе видял, но се почувства неловко, тъй като те сега представляваха малки локвички. Агент Руукс бе пъхнала ръце дълбоко в джобовете на синьото си яке и кривеше устни, докато Бъки обясняваше как е разбрал какво се е случило.

— Ето тук кръвта е била по-гъста, от рана в гърдите, в белите дробове или в черния дроб, хубава кръв — рече той и пое към гъстите храсти. — Истинските следи от кръв бяха в онзи гъсталак. Мога да ги покажа на някого по-късно. Въпреки дъжда, сигурно е останало нещо. Имаше много кръв.

Бъки продължи надолу по склона, докато не стигнаха до по-широката пътека по брега. Зави наляво, към пътя, където Ръсел чакаше с лодката. Валът и винтът й бяха отдалечени на поне два метра и половина зад кърмата й.

— Лодка, предназначена за блата — обясни им Бъки. — Може да ни откара до дълбокото. А това е Ръсел, синът ми. Той ще остане тук, а трябва да остане и още някой. В лодката има място само за четирима.

Ръсел докосна козирката на шапката си и им направи път да се качат. Руукс се покатери в лодката. Агент Лий се спря и погледна към Маккарти. Той й даде с усмивка знак да се качва.

— Ще ви спестя един спор — рече Маккарти. — Просто ме дръжте в течение на играта, става ли?

— Добре — отвърна тя. — Благодаря ти.

Съдебният лекар свали апаратурата си от количката и я натовари на предната седалка на лодката. В единия край на дълъг около метър прът имаше червена кутия с размерите на автомобилен акумулатор. На седалката до него имаше лаптоп, свързан с друга кутия като малко куфарче, която пък, на свой ред, бе свързана с пръта.

Агентките се настаниха на средната седалка. Бъки се промъкна покрай тях и запали двигателя. Ръсел повдигна носа на лодката и го отблъсна. Когато водата стана плитка, дългият прът започна да разпръсква черна кал във въздуха, досущ като миксер. Плоскодънната лодка се плъзгаше по тъмната вода и мъртвите треви.

— Ще ви закарам до края на „мекото място“ — рече Бъки, обръщайки се към заместник-съдебния лекар, — а след това ще валсираме напред-назад бавно, с един-два фута.

— Чудесно — каза съдебният лекар и насочи вниманието си към екрана пред себе си.

— Няма да е като да работим по координатна решетка — каза Бъки, — но ще е близо до това.

— Достатъчно, за да открием труп — рече лекарят, вдигна за малко глава, а тонът му подсказваше, че изпитва удоволствие от работата си.

— А ние какво да правим? — попита Руукс.

— Само си седете на местата — отвърна Бъки.

Той се надигна и погледна през рамото на лекаря към екрана. Картината не бе нищо особено, просто едрозърнесто изображение на ехолот.

— Видяхте ли? — рече лекарят и се обърна към останалите.

— Какво? — попита Руукс, която скочи от мястото си и разклати лодката.

Бъки улови планширите на двата борда и успокои лодката. След като тя се стабилизира, той се надигна отново, за да види. Лекарят сочеше към неясно изображение с формата на обърнато обратно V.

— Какво е това? — попита агент Лий.

— Може би е само дънер — отвърна лекарят. — Но така стават нещата. Това е на пет метра под нас. Никога не съм работил с тази апаратура във вода или над тиня, но ще получим по-добра картина при различна плътност.

— По-малка плътност, така ли? — рече агент Лий.

— Разбира се.

През следващите четирийсет минути Бъки придвижваше лодката по въжето — напред и назад, надолу и нагоре, докато специалистът по съдебна медицина се бе вторачил в екрана си. Агентките нервничеха и трепереха, когато той извика:

— Опа!

— Какво има? — попита агент Руукс и отново разклати лодката.

— Може би има нещо — отвърна той и ги изгледа отново. — Нищо не става изведнъж, но мисля, че можем да стесним рамката на търсене.

— Какво мислите, че е? — попита агент Лий.

— Ами — измърмори той, извърна се отново назад, а след това посочи по-широка V-отметка върху екрана си, — или е голям камък, или… е човешка глава.

55

След десет минути четиримата се взираха в нещо, което приличаше на чаршаф, увит стегнато около човешко лице.

— Той е там, долу — каза съдебният лекар. — На три, точка два метра. Водата е дълбока около метър.

Бъки се почувства като замаян.

— Как ще го извадим? — попита агент Лий.

— С блатната машина — отвърна Бъки. — Екскаватор, който използваме за драгиране на езерата. Аз мога да го докарам тук, или пък някой друг. Той е с вериги и понтони.

— Колко време ще отнеме цялата работа? — попита Руукс.

— Най-малко два часа. Може би половин ден — отговори Бъки. — Ще трябва да се изкопае доста около него, за да не потъне по-надълбоко. Това нещо е като мокър бетон.

Бъки развърза въжетата и ги откара на брега до шосето, където стоеше и ги наблюдаваше Маккарти. Ръсел пушеше цигара. Бъки улови погледа му и поклати глава. Ръсел хвърли фаса в блатото. Съдебният лекар показа на Маккарти компютърния екран. Агент Лий го попита дали може да повика екип от съдебната медицина, да тества кръвта по пътеката и да бъде в готовност, когато извадят трупа.

— Не забравяйте и гилзата — каза Бъки. — Ще се види, че е от неговата пушка.

— Която е… къде? — попита агент Лий.

— В хижата, предполагам. Той взе гардероба на Джеймс. Трябва да е там.

— Някой друг може ли да има достъп? — попита Руукс.

— Може би Адам — отвърна Бъки. — Но не и някой друг.

— Значи ще има отпечатъци по нея — каза Руукс.

— А заповед за арест? — рече агент Лий и се обърна към Маккарти.

— Съдията преподава в неделното училище в моята църква — отвърна той.

Руукс сключи ръце и попита:

— Ще го арестуваме ли?

— В момента, в който го приберем — каза агент Лий, — всичко ще свърши. Всички ще хукнат да се скрият.

— Но когато той разбере, че сме конфискували пушката му, всичко ще свърши и без друго.

— Седемнайсет години са работили по този профсъюз — каза агент Лий. — Може би трябва да бъдем сигурни на сто и десет процента.

— Но чувството е сякаш идва Коледа, по дяволите, не смяташ ли?

— И така — рече Бъки, усетил напрежението, изгледа ги и двете, но погледът му спря върху агент Лий, — какво ще кажете за Скот?

— Какво за Скот? — попита агент Лий, след като се обърна към него.

— Може да помогне.

— Знаеш ли къде е той? — попита Руукс.

— Знаете кой е извършителят — каза Бъки. — Сега отпечатъка от стъпка, който видях в снега, има обяснение. Всичко има обяснение. Ако Тейн разбере, че знаете, може да побегне. Със сигурност бих искал да му отнема онези самолети.

— Какво общо може да има това със Скот? — попита агент Лий.

— Ако можем да го намерим… ако… — Бъки рече и се усмихна кисело на двете, — и ако бъде оневинен от вас, могат да го назначат за изпълнителен директор. Майк Алън бе човекът, който назначи Тейн. Тейн го избудалка. Него и всички останали.

— Не всички — каза Руукс.

— Майк Алън е работил в Профсъюза на работниците от автомобилната индустрия — вметна агент Лий.

— Майк Алън е добър човек — каза Бъки. — Чист е отвсякъде. Джеймс твърдеше това, а Джеймс бе наясно. Майк вече има пари. Много пари. Няма да се замеси в нещо такова. А ако намерим Скот, Майк може да подреже крилата на Тейн.

— Освен ако извършителят не е Скот — каза Руукс и кръстоса ръце. — И всичкото това тук да е съвсем различно от твоето тълкувание.

— Аз съм водач на ловци — каза Бъки, без да отмества поглед от нея. — Знам да разчитам следи. А не да ги правя. Повярвайте ми.

— Доведи го — каза агент Лий.

— И ще го оневините? — попита Бъки. — За всичко?

— Ние водим разследването — каза агент Лий. — Това е работата ни. Освен ако не излезе нещо ново, ще действаме. Мисля, че си прав. Знаем кой е извършителят.

Погледна към партньорката си, тя сви рамене и кимна.

— Окръжната полиция съгласна ли е? — попита Маккарти агент Лий.

— Познавам Скот — рече Маккарти. — Познавах баща му. Още от самото начало не можех да повярвам, че Скот го е направил.

Поеха нагоре по склона към колите си.

— Кой ще следи Тейн? — попита Бъки.

— Нека първо вземем пушката му — отвърна агент Лий и го погледна през рамо. — Дороти и аз имаме утре съвещание на екипа в града. Ако намерим куршум дванайсети калибър в трупа и отпечатъците му върху пушката, мисля, че няма да е трудно да осигурим екип за проследяване през следващите ден-два. А ти как мислиш? — попита тя като сложи ръка върху рамото на Руукс.

Руукс също смяташе, че няма да има проблеми. Като стигнаха до пътя, агент Лий се обърна към Бъки и се изненада от изражението му.

— Какво има? — попита тя.

— Ден-два е прекалено дълъг срок — отвърна той.

— Не и когато мислиш за това почти седемнайсет години — каза агент Лий.

Подаде му ръка и Бъки я раздруса. Агентките се качиха в колата си, Маккарти — в своята. Съдебният лекар говореше по телефона със службата си да изпратят още хора. Бъки им каза, че отива да докара машината и ще се върне бързо. Ръсел го последва към колата му.

Когато останаха насаме, Бъки се обърна към сина си. Ръсел бе едно от четирите му момчета, но засега най-много приличаше на него. Тих. Умен, но не в смисъл на начетен, а по практичен начин. Силен и твърд. Надежден.

— Аз ще се заема с блатната машина — рече Бъки. — Искам ти да го намериш и да го следиш. Но без да те забележи. Само ми се обади и ми кажи.

— Тейн ли? — попита Ръсел.

Бъки сви устни и кимна. Един червеноопашат ястреб изпищя над тях. Бъки вдигна глава, погледна през преплетените клони на голите дървета и видя птицата да отлита по-надалеч от тях.

След това се взря отново в сина си. Очите на Ръсел бяха достатъчно големи и тъмни, за да види собственото си отражение в тях.

— И внимавай.

56

Дори тънкият сърп на луната светеше достатъчно силно, за да ме държи буден. Приближих се към Джесика, тялото й бе свито на топла топка в нейната половина на леглото. Прегърнах я и въздъхнах, освободих се от завивките. Погледнах будилника. Беше два след полунощ.

Седнах в леглото, запалих лампата и я побутнах.

Тя се обърна, примигна и заслони с ръка очите си.

— Какво има? — попита замаяна, нетърпелива.

— Все си мисля за онези документи — рекох. — В кабинета на Морис. За допълнителните плащания. Онзи ден заварих Дарлийн зад компютъра ми.

— Дарлийн ли?

— Онези две вещици говореха така, сякаш имат свои хора навсякъде — рекох.

— Вече го каза — отвърна тя и придърпа една възглавница върху лицето си.

— Щом имат човек на строежа — рекох и се поизправих още в леглото, — защо да нямат и в офиса?

Тя махна възглавницата от лицето си.

— Господи, часът е два след полунощ.

— Половината от онези в „Енрон“[14] се отърваха, защото успяха да унищожат всички документи — рекох. — Защо, по дяволите, не се сетихме за това?

Джесика отмахна рязко завивките и спусна крака от леглото. Излезе бързо от стаята и я чух да отваря шкафовете в банята. Аз също станах и, следвайки някакъв неясен импулс, отидох до страничния прозорец, надникнах иззад завесите и огледах моравата. След това я последвах в банята и влязох в нея, тъкмо когато отмяташе назад глава, с шепа пред устата си. Наведе се над крана и отпи вода. На плота бе старият ми несесер за бръснене. Попитах я какво прави.

Тя не ми обърна внимание, дръпна ципа на несесера и го напъха под мивката. Посегнах към шкафчето и тя ме плесна по ръката.

— Не мога ли да взема нещо за главоболие, без да ме следиш? — попита.

Улових дръжката, отворих рязко шкафчето и извадих несесера. Тя се опита да го измъкне и ме изруга. Обърнах й гръб и тя ме заудря с юмруци, но успях да отворя несесера и извадих празните шишенца и онова с останали в него само няколко хапчета. Раздрънках го пред лицето й.

Удари ме през ръката и събори шишенцето на пода. Скочи към него и го притисна към гърдите си, като ръмжеше и се зъбеше.

— Отивай да унищожиш книжата си — рече тя.

— Главоболие — казах и поклатих глава. — Как ли не!

— Някои мъже нямат нужда жените им да им казват кога да отидат да се изпишкат.

— Точно така — рекох. — Ти си безпощадна.

Тя мина бързешком покрай мен, тръшна се отново в леглото, обърна се гърбом и се зави. Постоях така около минута, разтреперан, искаше ми се да я измъкна от леглото за косата, но знаех, че никога няма да го направя. Чувствах се тъй, сякаш не можех да дишам и вместо да се задушавам още, се облякох и скочих в хамъра.

Пътят до офиса бе четирийсет и пет минути, но го взех за трийсет. Улиците в центъра на града бяха пусти. Спрях в гаража паркинг под сградата, излязох и се заслушах за някакви други звуци, освен собственото ми дишане. Имаше система за допуск „Ай Пас“, същата като в хижата, и я използвах, за да вляза във фоайето с асансьорите. Вратите се отвориха на третия етаж, излязох и се огледах. Главното стълбище бе осветено, но коридорите бяха почти тъмни.

Кабинетът на Джеймс бе в дъното вдясно и така привличаше погледа ми, както не можете да откъснете очи от някоя ужасна пътна катастрофа. Сърцето ми блъскаше като пневматичен чук в гърдите. Искаше ми се да се обърна, но се насилих да поема бавно напред. Вече влязъл кабинета, не се почувствах по-добре. Макар да бе три часът сутринта, имах усещането, че ме следят. Изгасих светлините и отидох до прозореца да огледам улицата.

Някаква сянка мръдна в периферията на осветеното от улична лампа пространство на половин пресечка разстояние от сградата. Клонка на дърво, разлюляна от ветреца, или човек? Долепих лице до стъклото, склонил глава, напрягах се да видя. Който и да беше, ако изобщо бе човек, бе извън осветеното място. Това не бе първият прозорец, до който долепях лице през последните няколко дни. И усещането, изглежда, бе започнало да ми става привично.

— Глупак — рекох на глас.

Светнах отново лампата и атакувах шкафовете за документи в търсене на фактурите за „Гардън Стейт“. Отне ми петнайсет минути време, но ето я — подписана от Джим и преподписана от мен. Измъкнах цялата папка и затръшнах чекмеджето. Без тази фактура можеше да се окаже, че Джим е платил извънредните разходи сам. Или по указание на Бен.

Лекомислен кикот се разнесе в тишината и ми се наложи да се поуспокоя, за да огледам кабинета за следи от работата си. Един от шкафовете бе открехнат и аз внимателно го затворих, след това излязох заднишком и угасих лампата. На връщане компания ми правеше радиото и тръпката, че притежавам единствения документ, който можеше да докаже, че съм взел парите, затова шофирах без да мисля. Чак когато бях изминал половината разстояние по път 321 — магистралата между Сиракюз и Скейнителис, забелязах фарове на известно разстояние зад мен.

След следващия завой отбих встрани и бързо угасих двигателя. Покрай мен профуча тъмен пикап, докато стоях с разтуптяно сърце, стиснал здраво волана. Когато той изчезна напред, запалих хамъра и поех подире му. Познавах добре пътя и лунната светлина ми позволяваше да го следвам, без да паля фаровете. Караше бързо. Преследваше.

Съумях да го следвам само по червените габаритни светлини, докато не влязохме в селото. Поех по нанадолнището към центъра, когато видях полицейска кола да излиза от странична уличка. Скочих върху спирачките. Светофарът светна зелено и тъмният пикап зави надясно. Патрулката излезе на пътя и аз поех бавно зад нея, стиснал здраво волана. Чувствах се така, все едно папката на съседната седалка е труп. Ченгето зави надясно. Включих фаровете си и сторих същото. Патрулката спря в центъра на градчето, а аз продължих, вглеждайки се в огледалото за обратно виждане, но и напред, за да зърна тъмния пикап.

Прибрах се у дома изнервен и плувнал в пот. Отворих си една бира и хвърлих папката в камината, запалих я с клечка кибрит и седнах на дивана да гледам пламъците. Допих си бирата и се запитах защо не се чувствам тъй добре, както би трябвало, а мислите ми бродеха към онзи пикап на пътя.

Нуждаех се от сън. Качих се горе и погледнах в стаята на Томи. Лежеше по корем, с обърната на една страна глава, от ъгълчето на устните му се стичаше тънка струйка слюнка. Докоснах лицето му с опакото на пръстите си и ми се доплака. Излязох и поех по коридора към банята. Несесерът за бръснене беше под мивката. Тя бе върнала хапчетата в шишенцето. Извадих едно и го завъртях между пръстите си — гладка, бяла таблетка. Обещание за сън.

Не я изпих обаче. Разчитах на умората, която висеше върху врата ми като воденичен камък. Влязох в спалнята. Джесика лежеше с широко отворена уста, дишаше дълбоко. Беше задушно и отворих прозореца, за да влезе малко хладен въздух, преди да легна до нея.

Точно тогава подуших дим.

57

Вцепених се. Пикапът, сенките, чувството, че ме следят — всичко това нахлу в съзнанието ми и го навърза на възли. Скочих и отидох до прозореца. Миризмата бе изчезнала, но скоро усетих нов полъх от нея. Цигарен дим. Вятърът бе западен.

Излязох от спалнята и се мушнах в празната стая за гости в предния ъгъл на къщата, притиснах се о завесата. Не видях никого и нищо. Върнах се в спалнята, облякох риза и дънки, спуснах се тихо долу, намерих ботуши и яке. Излязох през гаража, като междувременно грабнах една лопата, окачена на стената. Заобиколих дърветата и храстите, като се придържах към сенките и поех към най-високата точка на имота ни с широко разтворени ноздри.

Стигнах до портата, изкатерих тухлената стена и скочих отвън. Ако някой ме следеше, по-вероятно бе да е извън оградата, отколкото вътре. Придвижвах се предпазливо, стрелвах се от дърво към дърво и оглеждах терена пред себе си. Когато стигнах до ъгъла на оградата, подадох глава и го видях на лунната светлина.

Едра фигура, на три четвърти път до края на оградата, облегната на нея, гърбом към мен; лицето му бе обърнато към къщата. Видях оранжевото огънче на цигарата му. Свитото ми гърло, силното туптене в гърдите ми изригнаха в мигновена ярост. В същото време бях ужасен — така, както се ужасява човек, когато си свали панталоните и види кървав оток в меката плът на слабините си.

В този момент бях вече убеден, че те знаят всичко. Че срещата ми с вещиците от ФБР бе извратена игра. Те си играеха с мен. Знаеха за Бен, както знаеха и за това, че съм влязъл тайно в „Кинг Корп“, за да унищожа документите. Поех към него, притискайки лопатата към крака си.

Бях на не повече от три метра, когато той се завъртя, ахна и изпусна цигарата си. Върху сгъвката на лакътя му бе положено дулото на дванайсеткалиброва пушка.

— Ръсел? Какво, по дяволите…

Пушката бе на равнището на кръста му, пръстът му търсеше опипом предпазителя. Без да се замислям замахнах с лопатата и острието й изтрещя отстрани в черепа му, а от удара ръцете ми изтръпнаха. Той падна и дулото на пушката издрънча о металната ограда. Тъмната кръв от сцепената му глава се стичаше към ъгълчето на окото му и го изпълваше. Гърдите му се издигаха и спадаха в къси спазми, ръцете и краката му потреперваха, докато накрая не спряха. Пое един последен дъх, потрепери, след което гърдите му хлътнаха и въздухът бавно излезе със свистене от устата му.

— О, мамка му!

Треперех, но благодарение на пристъпа на паника, ми бе по-лесно да го завлека за краката към празните основи. Довлякох го до ръба на траншеята, извадих ключовете от джоба му, след което го бутнах вътре. Тъпото издумкване от падналото тяло бе приглушено от влажната земя. Изтичах обратно, взех пушката му и лопатата, след това се върнах отново за фаса му. Вдигнах го между пръстите си, изругах и го пуснах отново, облизах пръсти да ги охладя, след което ги размахах на студения въздух. Втория път взех фаса по внимателно, държах го за филтъра, а ноздрите ми се изпълваха с вонята на горящ тютюн.

Всичко отиде в изкопа — лопатата, пушката, цигарата му. Погледнах към спалнята ни. Никакви признаци на живот. След това се качих в булдозера на Дино и го запалих. Двигателят се закашля и се изви остра миризма на изгорена нафта. Всеки служител от „Кинг Корп“ се бе обучавал поне по две седмици на различните строителни машини. Това бе част от програмата на Джеймс още от самото начало. Винаги казваше, че искал началниците да знаят какво е да разместваш огромни маси пръст.

Дадох заден и атакувах ъгъла на по-голямата могила, насочих машината към тъмната яма от външната стена на сбърканата бетонна стена на основите. Отне ми по-малко от час да я запълня догоре. Не беше най-добре свършената работа, но бе ефективна. След това с вътрешната верига на булдозера утъпках ръба на основата.

Докато приключа, небето вече просветляваше от изток, ала сърпът на луната се бе скрил зад дебел слой облаци, които се носеха със западния вятър. Угасих двигателя и пищящите ми уши се изпълниха със съскането на дърветата. Знаех, че пикапът му би трябвало да е някъде на главния път. Щях да го намеря и да го захвърля на паркинга на супермаркета „Уол-Март“ в Обърн. Потреперих и се загърнах по-силно с якето, докато обхождах основите. Гадеше ми се от миризмата на изгоряла нафта и от онова, което бях направил, но в същото време бях леко замаян, доволен от това колко добре съм прикрил всичко.

58

Бъки отвори широко очи. Беше тъмно като в рог. От хъркането на Скот потреперваха гредите на тавана и стената между двете им стаи. Бъки спусна крака на пода. Духна в шепите си, закрачи по голия дървен под, кожата му настръхна от нетърпение да се върне.

Запали огън в печката, след това напълни мивката с топла вода, за да измие чиниите от снощи, преди да напълни чайника и да свари кафе. Облече се, обу ботуши и навлече палто, след което се засуети навън в тъмното, източи водата от тръбите и затвори капаците на прозорците, предвид идващата зима. След като свърши това, взе малко риба от снощната вечеря и я хвърли в тигана с картофи и лук.

Появи се Скот, беше със зачервени очи и се чешеше по стомаха между копчетата на долния гащеризон, с който бе облечен.

— Никога не си бях помислял, че ще ми се догади от тази миризма — рече той, наля две чаши с кафе и седна край масата.

— Прекалено си се разглезил — каза Бъки, изсипа съдържанието на тигана в две чинии и ги сложи на масата.

— Май теб не те свърташе на едно място да си тръгваш оттук — рече Скот. — Да трополиш под пода в тъмното.

— Снощи ти искаше да си тръгваш.

— Мисля, че като по-млад не се боеше от тъмното — отвърна Скот и се ухили.

Бъки задъвка внимателно, вторачен в чинията си. Отпи глътка кафе и потрепери.

— Какво има? — попита Скот.

— Малко силничко ми дойде.

— Не и кафето.

— Просто такова чувство изпитах — каза Бъки и глътна последната си хапка. — Може би трябваше да минем отсреща в тъмното. Имам GPS.

— Пошегувах се, Бъки. Не става дума за Майк Алън, нали?

— Не — отвърна Бъки и попи мазнината със сгъната на две хапка хляб. — Той ще се оправи. Обзалагам се, че ще изпита облекчение.

— Толкова ли са зле нещата?

— Както ти казах, много се краде. Но всичко е вече минало.

Бъки вдигна глава. Скот гледаше през прозореца бледата светлина, свил устни.

— Готов ли си? — попита той.

— Занеси си нещата в лодката — каза Бъки. — Аз ще измия съдовете и ще затворя.

След няколко минути вече бяха във водата, катереха се по разпенените гребени, нахлупили плетени шапки до ушите; двигателите работеха ритмично по пътя към дома. Скот караше в гладкия килватер на лодката на Бъки. Когато пристигнаха, в пристанището играеше къса и остра вълна. Небето бе смръщено и сиво, а вятърът свиреше в клоните на голите дървета, люлееше малкото лодки в дока и вдигаше пръски над водната повърхност. Бъки завърза и двете лодки, след това се качи в колата си и набра номера на Ръсел, преди още да е затворил вратата. Скот се качи от другата страна.

Бъки запали двигателя, докато телефонът на Ръсел още звънеше. Затвори, след като получи сигнал за гласова поща, след това изслуша собствените си съобщения. Ръсел му бе оставил съобщение в три сутринта, в което му казваше, че проследил Тейн, който отишъл до офисите, като твърдеше, че може да покаже някому кой прозорец светнал, ако това би му подсказало какво е правел Тейн вътре. „Но няма да е нещо хубаво“ — рече Ръсел с прозявка, преди да затвори.

Бъки затвори телефона, успокоен от скорошното съобщение. Това обясняваше защо Ръсел не бе отговорил на обаждането му. След като бе стоял до толкова късно, навярно бе изключил апаратчето, за да поспи малко. А и бе доста вероятно наблюдението на Ръсел късно през нощта да им даде известно предимство пред противника.

Планът им беше да отидат до Ню Йорк и да се срещнат лично с Майк Алън. Скот настоя да спрат пътьом, за да се види с годеницата си Емили и с майка си. Бъки не можеше да възрази, но не се забавиха много, преди да препуснат по междущатската магистрала към Манхатън. Скот вдигна телефона, за да уговори среща с председателя на управителния съвет на „Кинг Корп“.

Личният кабинет на Майк Алън бе остъклен ъгъл на сградата и гледаше към Сентръл парк. Майк седна срещу тях в едно кресло, тапицирано с червена кожа. Сивият му костюм бе както винаги безупречно изгладен. Яркозелената кърпичка в джобчето на сакото си подхождаше на модната вратовръзка. Беше облечен за бизнес. Дори бе повикал адвоката си.

Бъки нямаше високо мнение за адвокатите. Сами по себе си невинаги бяха лоши, но имаха склонност да говорят прекалено много, а и никога не бе виждал някой да доведе адвоката си на среща с добри намерения. Скот също беше с костюм. Бъки обаче се чувстваше удобно дори в този модерен кабинет, както си бе облечен с дънки, ботуши и късо камуфлажно яке.

— Говорих с агентката, която ръководи разследването — каза Майк. — Каза, че няма нито да потвърди, нито да отрече, че Тейн е заподозрян.

— Но оневинява мен, нали? — каза Скот.

— Аз знаех, че не си ти още от самото начало — рече Майк. — Хайде сега.

— Значи ще ни помогнеш? — попита Скот.

Бъки чу адвоката да се прокашля и да казва:

— Говорихме с Комисията по ценните книжа. Нужно е да сме внимателни. Това е публична компания. В цялата тази работа трябва да проявим лоялност към акционерите.

— Майк? — рече Скот.

Бъки чу шумоленето на кожата, след като Скот впи пръсти в облегалките на креслото.

— Знаеш какво изпитвам — каза Майк. — С баща ти бяхме приятели отдавна. Но не искам да прибързваме със заключенията. Виж, хората твърдяха, че ти си го извършил. Аз не казах нищо. Трябва да бъдем сигурни, това е. Вие бяхте приятели.

— Да. И Бен беше наш приятел — отвърна Скот. — А татко се отнасяше към него като към свой син. Бъки е видял онази нощ отпечатъци от стъпки, а ФБР тества куршума, който извадиха от Бен, за да видят дали е от неговата пушка.

— Но от ФБР казаха, че нито потвърждават, нито отричате — Майк вдигна ръце. — Точно това казаха. Аз какво да направя? Ако е той, защо не го кажат?

— На тях не им пука дали ще оставиш Тейн начело, да източва тази компания. Те се интересуват от заглавията в новините. Искат да смачкат профсъюза, организираната престъпност, а не някакъв корпоративен шеф. Мислиш ли, че ги интересува какво ще стане с компанията?

— И така — рече с въздишка Майк, — значи искате да свикам събрание?

— Веднага.

— И ако го направя, а членовете на съвета пожелаят да оставят Тейн?

— Колко време ще е нужно да ги събереш?

— Най-малко три дни — отвърна Майк. — Ще се нуждая от кворум.

— Мислиш ли, че някои от старите партньори ще ми помогнат? — попита Скот.

— Много от тях вече ги няма — каза Майк. — Но онези, които са в съвета? Навярно можеш да разчиташ на Морис и Снайдър.

— Добре — каза Скот и стисва устни. — След три дни двамата с Бъки ще разполагаме с достатъчно информация, за да ги улесним.

59

— И ти не знаеше? — пита той.

— Беше като един от онези балони на пазара — казвам. Виждам объркването му.

— Фондовия пазар — продължавам. — Балон. Всичко се развива бързо. Всичко е наред. Не можеш да загубиш.

— Добре.

— И след това балонът изведнъж се спуква.

* * *

Джесика откара Томи на училище, след това ме взе от „Уол-Март“. Един дебелак с дълга брада и дебели лещи на очилата ме изгледа странно, когато слязох от пикапа на Ръсел, но се качи в стар крайслер комби, очукан и ръждив. Не беше федерален агент.

Качих се в хамъра, а Джесика се премести на дясната седалка. Беше облечена с кожено палто, носеше слънчеви очила, макар че бе мрачно и ветровито.

— Видях в банята колко зачервени бяха очите ти — рекох като й хвърлих един поглед.

— Всички си имаме проблеми — отвърна тя, вгледана право напред.

— Не исках да прозвучи грубо — рекох. — Просто се безпокоя, това е.

— Аз също — рече тя и ме погледна. — Току-що погреба сина на Бъки в основите.

— Нали ти самата казваше да се правим, че не се е случило.

— Само че как ще ги накараме да поправят основите? Просто не копайте тук, момчета. Като при Джими Хофа[15]. Нали разбираш? Боже мой!

— Ами ще вдигнем постройката малко изкривена, както ти искаше.

— Но Дино няма да се съгласи.

— Ще намеря някого другиго.

Тя се обърна отново напред и продължихме пътя си в мълчание. Наду бузи, издиша и сякаш се поотпусна.

— Хайде да отидем на почивка — рече Джесика.

— Разбира се.

— Сериозно говоря.

— Защо не? — казах с все още саркастичен тон.

— Ами да — продължи тя, без да усети тона ми. — Спомняш ли си, когато разкриха скандала „Иран-контри“? Рейгън беше в ранчото си и когато го попитаха за това, той просто се усмихна, качи се на коня си, помаха на всички и си тръгна. Ето така се правят нещата.

Поклатих глава, но знаех, че не бива да споря, затова се усмихнах и я попитах къде иска да отидем. Тя реши, че мястото е Барбадос. „Санди Лейн“. Пет стотарки на вечер за луксозен апартамент. Какво пък, много важно, реших аз. Помолихме Ейми да гледа Томи три дни подред. Обадих се на пилотите и им казах да „оседлават“. „Ситейшънът“ ни откара там за следобедния чай.

Гледахме как слънцето се топи в океана от двата шезлонга на плажа. Бях заровил в пясъка до себе си шест празни бутилки бира „Банкс“. Джесика се покатери върху мен, лъхаше на ром.

— Господи, колко е хубаво — рече тя.

Отведох я в стаята и човек би могъл да си помисли, че сме се върнали в онова първо лято, когато се запознахме. След това лежах разтворил ръце и крака на онова голямо легло, вентилаторът на тавана бавно се въртеше, малките вълнички ромоляха върху пясъка под терасата ни. Затворих очи. Всичко изглеждаше наред.

След това отидохме на вечеря. В „Леджис“. Маса досами брега, която гледаше към отвесната скала и тюркоазната вода под нея. Пийвахме и се присмивахме на старомодната четворка англичани на две маси под нас. Единият от мъжете носеше калпава перука, а жените с изопнати лица бяха силно изрусени, с криви зъби и увиснали шии.

Смяхме се със сълзи и аз избърсах очи със салфетката. Джесика отиде до тоалетната. Гледах я как върви — тесните й бедра и кръстът й се полюшваха малко неритмично, поради високите токове и виното. Въздъхнах, когато тя се спусна по стълбите и изчезна, след това махнах на сервитьора и поръчах нова бутилка „Дом Периньон“.

Чаках я, докато главата ми не започна да клюмва, стегнах се и се изправих. Кръвта ми бе кипнала от страх и още нещо. Качих се горе, уловил перилата, за да не изгубя равновесие. Огледах бара. Мъже в сини блейзъри, жени с бели рокли и рокли на цветя, специално гримирани за вечерта, с красиви чантички и подхождащи им обувки. Джесика не беше там. Тоалетните бяха зад бара. Погледнах към жената до тях, след това се вмъкнах бързешком в коридорчето и почуках на вратата, като извиках името й.

Една около петдесетгодишна жена с фалшиви цици и фейслифт отвори вратата и ме изгледа свирепо. Казах й, че търся жена си, а тя ми отвърна, че освен нея вътре нямало никого другиго. Обърнах се към жената пред тоалетната.

— Жена ми — рекох.

— Мисля, че може да е излязла за малко на въздух — отвърна тя със силен холандски акцент.

Минах покрай четирима новодошли сякаш направо от кънтри клуба, застанах на горната площадка и се огледах гневно. Там стоеше портиер с униформа и фуражка — той разпореждаше на такситата да освободят улицата. В погледа му имаше нещо, което не ми хареса.

— Къде е тя? — попитах.

Той се опита да се престори, че не знае.

— Дребничка — рекох и показах с ръка височината й. — Хубава. Тъмна коса. Жена ми.

Очите му се разшириха и се стрелнаха надясно. Хукнах по стъпалата към завоя на подходната алея, където бяха подредени три малки таксита. Бяха празни. Покрай алеята вървеше дървена ограда и когато стигнах до ъгъла й, видях едно малко сборище. Трима шофьори на такси и жена ми. Беше захапала лула, дърпаше от синия пламък, който единият от шофьорите й бе поднесъл с наведена надолу запалка. Тя ме погледна с онези свои изцъклени очи, изкикоти се, а от ноздрите й се изви дим. И шофьорите се изкикотиха заедно с нея. Зъбите й блестяха в мрака.

Единият от шофьорите небрежно отдръпна ръка от задника й.

* * *

— И?

Въздъхвам и казвам:

— Съборих единия, но той не искаше да се бие. Крещях, а те се изплашиха до смърт. Тя ми каза да се успокоя.

— Успокои ли се?

— И нея я поблъснах малко — казвам и го поглеждам в очите. — Не се гордея с това. Оправихме се.

Гняв и секс — казвам, усмихвайки се глупаво на психаря. — Дяволска смес.

— Тя имаше ли проблем? — пита той.

— Като се обръщам сега назад, мисля, че и аз имах.

— Вземал си наркотици?

— Пиех като смок. Това също е наркотик, нали?

— Но обезболяващите лекарства? Кокаинът? Кокаин пушеше, нали?

— Не и аз. Тя каза, че се нуждаела от нещо. Бяхме на почивка. На следващия ден се сдоби с две шишенца викодин. Не че и аз не бих могъл да ги използвам. Излизах от кожата си. Ръцете ми трепереха като на стара баба. Слънцето прогаряше вените на клепачите ми. Махмурлук. Устата ми като пълна с памук. Умора. Безсъница. Да, беше адска почивка. Само на хартия.

— И след това се върнахте, така ли?

— Да. И това заслужавахме, струва ми се. Скочихме от тигана и право в огъня.

60

Върнахме се у дома и си направихме хубава семейна вечеря. Джесика сготви пиле по китайски със зеленчуци. Добра храна. Поскара се на Томи за училище и за това доколко късно го оставяла вечер Ейми. Грижовната мама.

Аз слушах и се занимавах с бутилка ризлинг „Херън Хил“, напомнях на Томи, че нищо не идва даром и че с тази двойка на домашното му по математика от него няма да излезе нищо друго, освен работник на някоя бензиностанция. Очите му се насълзиха, издаде напред долната си устна и помоли да бъде извинен и да излезе. Джесика ми се намръщи, а аз й казах, че би ми се искало моят старик да се интересуваше достатъчно, за да ме насърчава да си пиша домашните.

Легнахме си, сякаш всичко беше нормално. Само дето тя летеше нависоко в облаците, а аз бях толкоз къркан, че не можех да произнеса като хората едно „лека нощ“.

На следващата сутрин взех четири нурофена и излязох без да будя никого. Отбих се в „Джони Ейнджъл“ за бекон, яйца, сандвич със сирене и кафе, но забравих да изтръскам трохите от костюма си, когато влязох в офиса. Изпитах странно усещане при влизането си, като си помислих, че последния път, когато идвах, бе посред нощ, за да открадна някои книжа.

Дарлийн имаше такова изплашено изражение, че в гърлото ми заседна буца. Каза ми, че съжалявала, а като погледнах в кабинета си, видях Скот да седи там и да ме чака. Махнах й с ръка, казах й, че няма проблем, влязох и затворих вратата зад гърба си.

— Добре си се завърнал — рекох и протегнах ръка.

Той седеше и ме гледаше. Свих рамене, седнах зад писалището си и включих компютъра.

— Какво мога да направя за теб? — попитах, вторачен в екрана, сякаш съвсем равнодушен.

— Всичко свърши — рече той. — Искам да си наясно с това.

Засмях се и го погледнах.

— Това ли било?

Той се наведе към мен, ушите му се прилепиха към черепа.

— Управителният съвет се събира утре в Ню Йорк — рече той. — С теб е свършено. Реших, че трябва да ти кажа. Заради миналото.

— За да компенсираш онова време, когато ти покривах гърба, като ти налетяха онези трима типове пред „Сътърс Мил“ ли?

— Семейството ми спечели много пари след това — рече той. — За шанса, който ти получи тук, много хора биха се съгласили да им отрежат едната ръка.

— Но и вие се възползвахте добре от мен, нали?

Лицето му почервеня още повече.

— ФБР е по следите ти.

— Странно — рекох. — Работя с тях вече месец и никой не ми е казал, че съм от погрешната страна на барикадата.

— Само не ми казвай, че съпругът винаги последен научава — каза Скот.

Репликата му удари в десетката и мислите ми хукнаха в най-различни посоки, в съзнанието ми изплува и Джони Г. Дали Скот наистина знаеше нещо, или просто се опитваше да ме обърка?

— Имам работа — рекох, набрах паролата си и се включих в системата.

— За рушветите ли?

— За всичко, което е необходимо, за да построим този сладур — рекох и започнах да тракам по клавишите. — Баща ти никога не е строил навътре в щата. Необходимо е специално разбиране.

— Майната ти — рече той, стана и тръгна към вратата. — Наслади се на последния си ден.

61

Майк Алън се обади след половин час. Препрочитах електронната поща от „Кон Трак“ за десети път, опитвах се да се съсредоточа, но се престорих, че обаждането на Майк е просто част от един много напрегнат ден и нещо, което съм очаквал. Беше любезен, но в гласа му усетих достатъчно хладина, за да разбера, че вече бях сам пред управителния съвет. Обадих се на Джесика и я попитах дали има нужда да купи нещо от авеню „Мадисън“.

— Свикали са извънредно заседание на управителния съвет — рекох. — Хубаво ще е да си до мен. За късмет.

Мислех си, че тонът ми бе такъв, какъвто да й хареса. Че би го уважила. Уверен. Смел. В онзи момент наистина се чувствах така. Знаех, че не става дума за убийство. Не бях арестуван. Ставаше въпрос за бизнес.

В съзнанието ми продължаваха да кънтят историите за успех, които ми бе напомнила. „Енрон“. Марта Стюарт. Нямаше причина да не бъда самоуверен. На всеки един ръководител, наказан за източване на компанията, се падаха двайсет други, които си кръжаха около света със златните си парашути. Виждал бях да се сключват сделки и споразумения, само благодарение на силата на един човек. Нямаше причина да смятам, че моята не би могла да отбие тази атака.

Наехме апартамент в „Уолдорф“, защото най-добрите стаи в „Палас“ бяха заети. Вечеряхме във „Фреско бай Ското“ и изпихме три бутилки „Опус уан“ с вечерята. След това аз си взех чаша петдесетгодишен портвайн, а Джесика си посръбваше „Сотерн“. Като се върнахме в хотела, и двамата бяхме прекалено пияни да правим каквото и да било, а тя дори не си направи труда да скрие трите хапчета, които глътна. Леглото ме приспа, но този сън си бе като аварийно кацане.

Непрекъснато се събуждах. Плувнал в пот. В делириум. Сънувах Бен и Ръсел, Джони Г. и Джесика. По някое време през нощта я потърсих опипом, но тя ме отблъсна. Малко преди да съмне, започна да ме блъска главата. Устата ми бе пресъхнала. Отидох, олюлявайки се до банята и дръпнах кърпата, с която бе закрито огледалото. Очите ми бяха червени, кожата — бледа и зеленикава, а косата ми — там, където не се бе прилепила към слепоочията — стърчеше във всички посоки. Повърнах, след това изпих четири нурофена и легнах отново, искаше ми се минутите, докато лекарството задейства, да минат по-бързо и да заглушат това туптене в ушите.

Някак си заспах и когато се събудих, слънчев лъч проникваше през процепа в завесите. Погледнах будилника. Закъснявах за събранието.

Чаршафите бяха измачкани и влажни, а Джесика спеше гърбом към мен, похъркваше тихо, дългата й тъмна коса бе разрошена. Мислите ми се зареяха около сънищата, които бях имал. Положих длан върху рамото й и я разтърсих да се събуди и да ми пожелае успех. Тя ме плесна и изпъшка да се махам.

Облякох костюм и пийнах долу кафе. Качих се в очакващата ме лимузина със замътено съзнание. Когато влязох, секретарката на Майк Алън, жена на средна възраст, която винаги се усмихваше приятно, сведе поглед и се зае с книжата си. Пожелах й добро утро и ако ми отговори, аз поне не го чух. Влязох в заседателната зала и първото лице, което видях, бе това на Скот.

62

Джесика чу почукване на вратата. Притисна възглавницата о лицето си, но продължи да чува чукането.

— Спя — извика тя.

Чукането не спираше. Тя отхвърли завивките и отвори рязко вратата.

Пийт й се ухили и облиза постоянната раничка на долната си устна. Беше облечен със същото дънково яке, с което го бе видяла за първи път в планинската вила на Джони, а косата му бе пригладена назад.

— Звънила си на клетъчния телефон на Джони? — рече той. Погледът му пробяга по копринената й нощница и той пак се усмихна. — Недей да го правиш.

Той се наведе към нея, огледа коридора и тихо каза:

— Край. Федералните. Намерили са приятелчето на мъжа ти погребано в калта. Намерили са пушката. Отпечатъци. Балистична експертиза. И всичко това ще се натрупа едно връз друго. Не се обаждай повече.

— Къде е Джони?

Пийт погледна часовника си и отвърна:

— Точно в момента дърпа чаршафа за откриването на една гола статуя в „Метрополитън“. Знаеш, че е мъж от класа. А ти? Ти си повече от моя тип. Не знам, може би двамата бихме могли да продължим оттам, където двамата приключихте.

— Ти си боклук! — рече тя и затръшна вратата.

Чу отвратителния му смях отвъд вратата и изчака да стихне, преди да влезе в банята, където изпи две хапчета. Взе душ, облече се и се напарфюмира. Лекарството започна да действа. Взе кола до „Метрополитън“, спря само пред един магазин за офисоборудване да купи малък диктофон. Докато тичаше към колата, изпусна опаковката му на улицата, но прибра апаратчето в чантичката си.

Масивните колони й напомняха за гигантска съдебна палата. Във фоайето имаше специален вход, преграден с кадифено въже и с табела, съобщаваща за специалното откриване на изложбата на Донатело, организирана от Обединения работнически профсъюз. Джесика премина покрай портиера, който я помоли учтиво да покаже поканата си.

Тя се направи, че не го чува. Когато я настигна и я улови за ръката, рече:

— Трябва да се видя с Джон Гарет, Джони Г. От профсъюза.

Погледът му пробяга бързо по фигурата й. Преглътна и се опита да се усмихне, докато кимаше. Джесика продължи по стълбите към двора със скулптурите, където на фона на завеси и сцена в центъра на каменния под се издигаше огромна скулптура.

Около сто души в официални костюми и рокли бяха вирнали глави нагоре към масивната фигура на Джони. Дебелите му длани бяха положени върху двата края на малък дървен подиум. Беше облечен със смокинг, с червена вратовръзка и пояс, а в ревера му втъкната алена роза.

Джесика се спусна по стъпалата и застана отзад в публиката. Носеше се тихо жужене, малко призрачно, поради хапчетата й. В мига, в който Джони дръпна платното и разкри статуята под звуците на тихи аплодисменти, тя започна да си проправя път в публиката. Стигна до него, преди да е слязъл от ниската сцена, затова се изкачи на нея. Силно изрусената жена, която разпозна като съпругата му, разговаряше с някаква друга дама току зад гърба му.

Джони слушаше кмета с равнодушно изражение.

Тя го улови за ръката и го дръпна настрани.

— Джони — рече тя, преди да го поведе през подиума към трите стълби.

Джони изтръгна ръката си. Озъби се, но думите му бяха тихи:

— Ти какво, будалкаш ли се с мен?

— Да не се обаждам, така ли? — рече тя, изкриви устни и склони глава настрани.

Джони се завъртя насам и натам, след това погледна жена си, която продължаваше да си бъбри. Сключи пръсти върху ръката й над лакътя и я помъкна към завесите в перлен цвят, които висяха току зад сцената. Джесика изохка тихо, но продължи да върви и някак си успя да се задържи права на високите си токове.

— Боже мой! — рече тя.

— Просто не можеш да идваш тук.

— Не искаш да се виждаш с мен, така ли, Джони? — попита тя, като сниши тона си. Докосна го по бузата.

— Полудяла кучка — рече той, но тонът му бе променен. — Ти какво, да не си надрусана? Знаех си, че си луда. Мамка му.

— Луда съм заради теб — рече тя дрезгаво.

— Шибана побърканячка — каза той.

— Помниш ли „Есекс Хаус?“ Малко по-надолу по улицата е.

Той погледна над раменете й, след това я сграбчи за дупето, прилепи бедра о нейните, а тя го усети през костюма и се усмихна.

Качиха се отново по стълбите и взеха такси по Пето авеню, вече се опипваха един другиго през дрехите. Джони нае стаята, докато Джесика се занимаваше с диктофона в чантичката си и го пусна. В асансьора тя го целуна леко по ухото и отблъсна ръцете му от задника си, каза му да почака.

Вече в стаята, тя постави чантичката си на нощното шкафче и съблече всичко, освен черното си дантелено бельо и сутиена, след което го възседна на леглото.

63

След като свършиха, Джесика прокара нокът по гъстата козина върху гърдите на Джони. Той пуфкаше цигара марлборо и зяпаше в тавана. Джесика завъртя пръст, докато не го обви с посивелите косми. Дръпна го леко.

— Убивал ли си някога човек?

— Кого?

— Когото и да било — рече шепнешком тя. — Можеш ли да го направиш?

— Теб какво те засяга, а?

— Вълнува ме мъжът, който може да го направи. Който има тази сила — рече тя. — Като Тейн.

Джони изсумтя.

— Този новобранец ли?

— Правил ли си го?

— Майло беше моя работа — рече той и всмукна от цигарата си. — Един от многото — добави и издуха две струйки дим през носа си. — Оная работа с Джеймс Кинг, дето мъжът ти я направи? Тя си бе същинска глупост. Като да намушкаш някого с нож в гетото или нещо подобно. Три куршума в мозъка — така се правят тези работи.

Тя му се усмихна и поклати глава.

— Какво? — рече той и отмести поглед към нея.

— Искам малка помощ за една работа.

Смехът му прозвуча като излайване.

— Разбира се, че ще поискаш. Да не мислиш, че не знам? Но не мога да оправя проблемите ти.

— Мисля, че може да се нарече оправяне — рече тя и отново леко подръпна космите на гърдите му.

— Наркотик ли?

— Викодин — отвърна Джесика. — Нещо за нервите.

— Виждаш ми се надрусана.

— Не, не съм.

Джони се намръщи.

— О, така ли? И си мислиш, че ти дължа услуга, а?

Той се претърколи на хълбок, като кимаше и мърмореше за услугите, след което посегна към чантичката й на нощното шкафче.

Сърцето й сякаш спря.

Но той бутна чантичката настрани, взе подложката за писане и написа телефонен номер с код от Ню Джърси. Откъсна листа и й го подаде.

— Антон. Ще му кажеш, че аз те пращам.

— Ще ми трябва добър запас — рече тя, пусна космите на гърдите и прокара пръст нагоре по корема му. — Мисля си да попътувам малко.

— Ако ми го направиш още веднъж — рече с дрезгав глас той, — няма защо да се безпокоиш.

Той положи ръка върху врата й и бавно натисна главата й надолу.

64

Извърнах се от Скот и влязох.

— Тейн — рече Майк Алън, докато се изправяше. — Търсих те по клетъчния телефон.

— Днес монтират оптичните кабели — отвърнах и огледах със сериозно изражение хората около масата. — Наехме екип, който не е от профсъюза и те се опитаха да му попречат. Но всичко вече е уредено.

Седнах на един празен стол с кожена тапицерия и въздъхнах, за да им покажа колко трудни бяха нещата.

— Мислех си, че си в Барбадос — каза Скот.

— Бях планирал почивка, но я съкратих — отвърнах и го погледнах безучастно. — За това ли става дума? За моята почивка?

— Тейн — рече Майк и седна, — този проект е в беда. Стойността на акциите е спаднала наполовина спрямо миналия месец. А ние имаме задължения като борд.

— Трябва да направиш изявление — рекох, кимнах и се огледах. — Знам това. Познавам проблемите, повярвайте ми. Живея с тях. Адски е лесно да стигнеш до средата на нещата с тези профсъюзи, с които компанията никога не е работила и с които гледаме да се разберем, а после да кажеш: това е погрешно, онова е погрешно. Знам, че е погрешно. Но се старая да поправя нещата.

— Целта на това събрание е… — започна Майк Алан.

— Не — прекъснах го аз, — всички знаем каква е целта. Има достатъчно причини хората да не обичат да строят във вътрешността на щата. Затова „Кинг Корп“ никога не го е правила. И изведнъж новина за първа страница. Джеймс взе решението за „Гардън Стейт“, а не аз. На мен ми харесваше сделката в Маями. Току-що бяхме ударили в десетката със същия проект в Торонто. Хотел. Магазини. Паркинги и гаражи.

Не бяхме готови за това, но ето, че то дойде. Нуждаехте се от някого, който да поеме работата. Всички знаем, че случилото се с Джеймс е трагедия. Невероятно е. Трагедия е и фактът, че ФБР сметнаха, че синът му го е убил. Но всичко това се случи и ти и аз трябваше да се справяме с нещата.

Нима искате да скоча от борда по средата на течението? — рекох и разтворих ръце. — Моля. Нека Скот се разправя с профсъюзите. Нека той оправя бакиите на баща си с „Кон Трак“.

— Баща ми никога не е искал „Кон Трак“ да се заема с тази работа — каза Скот.

Изгледах го за миг и попитах:

— О, значи знаеш какво е искал, така ли? Казвал ти е всичко, защото онова, което всъщност искаше, когато направи компанията публична, бе да я предаде в твои ръце. Забравих.

Изсумтях, сведох поглед и поклатих съжалително глава.

— А какво ще кажеш за ФБР сега? — попита Скот и ме посочи с пръст. — Те казват, че си замесен с профсъюза.

— Да, миналата седмица беше ти — рекох. — Нали знаеш какво означава съкращението ФБР? Прочути, но некомпетентни[16]. Те са хрътките на медиите. През последния месец работех като техен информатор. Сложиха ми подслушвателна апаратура и ме пратиха да се срещна с Джони Г. Той се опита да прехвърли сделката от „Кон Трак“ на „О Би Джи“. Попитай ги. Да вземем лентата със записа.

ФБР — рекох и отново изсумтях. — Не знаят какво искат. Повярвайте ми, тях изобщо не ги интересува този търговски център да бъде построен. Те се опитват да смажат профсъюза години наред. И докъде стигнаха? Не знаят кой да е следващият, когото да посочат с пръст.

— Виждал си отчетите — каза Скот, игнорирайки ме и оглеждайки залата. Потупа с длан върху купчината книжа пред себе си. — Парите изтичат тотално без никакво съответствие с онова, което става на строителната площадка. Този проект е катастрофа. Единствените, които печелят от него, са тези съмнителни предприемачи. Три хиляди долара на ден за преносими тоалетни? Сто хиляди долара седмично за двайсет генератора за осветление, но на площадката има само два и водопроводчиците не могат да работят след като мръкне.

Чул си агент Лий — продължи той и кимна към телефона в средата на дългата маса. — Те знаят, че не съм замесен в случващото се. Тейн? Може би той е прав. Може би просто се е опиянил от властта си и е станал небрежен, забравил е всичко, което знае, и харчи пари на поразия. Но ако наистина е замесен? Ако онова, което смята ФБР, е вярно? Надявам се всички тук сте наясно с политиките за освобождаване от отговорност.

Усмихнах се на тази негова реплика.

Майк Алън поклати глава и рече:

— Няма нужда от това.

— Има нужда — рече Скот, изправи се и отново удари по купчината книжа пред себе си. — Няма повече да се мотая и не ме интересува дали ще засегна някого. Всичко това е черно на бяло. Адвокатите ми ще се заемат с проблема.

Майк Алън смотолеви нещо за това, че не са нужни заплахи. Напрежението бе високо и той изведе Скот от заседателната зала на борда. Когато Майк се върна, очаквах да говорим още. Скот очевидно бе навредил на позицията му. Но Майк ми поднесе същото: „Благодаря, че дойде“, и ме съпроводи също извън залата. Управителният съвет трябваше да прецени всичко и да вземе решение.

Каза ми, че щели да ми се обадят.

Лимузината ми пълзеше в ужасния сутрешен трафик. Опитах се да се свържа с Джесика по клетъчния й телефон, но ми отговори гласовата й поща. Не отговори и на телефона в стаята. Може би беше под душа. Но когато се прибрах в „Уолдорф“, стаята ни бе празна.

Клетъчният ми телефон иззвъня. Беше Майк Алън.

Управителният съвет щял да поведе компанията в друга посока.

Все едно ми заби юмрук в стомаха.

65

В ъгъла на стаята, до малката кухничка имаше стар диван от La-Z-Boy. Бъки седна там както си беше с ботушите и якето. По телевизията вървеше стар филм. Джеймс Кагни се пенявеше на мъртвата си майка. Бъки заклюма.

Джуди го улови за ръката и го попита дали не иска да си легне. Той наистина се нуждаеше от малко здрав сън. Погледна я, опита се да осъзнае къде се намира, след това поклати глава и стана. Прекоси няколко пъти претъпканата стая, после й каза, че излиза.

— Къде? — попита тя.

— Трябва да продължа да наблюдавам — отвърна Бъки.

— Къде?

Той я погледна, уловил вече дръжката на вратата. Очите й зад стъклата на очилата се изпълниха със сълзи, въртеше колана на пеньоара между пръстите си.

— Трябва да вървя — рече задавено Бъки.

Отиде до къщата на Ръсел, знаеше, че ще усети възела в корема си, като не види пикала му, и така и стана — даже го почувства по-стегнат от всякога. Влезе, провери телефонния секретар, извика името на сина си, докато тичаше по тесния коридор и нагоре по стълбите към спалнята.

Пое към офисите на „Кинг Корп“, така силно стиснал зъби, че като пристигна, челюстите вече го боляха. Обиколи сградата, оглеждайки терена така, както го беше правил поне десетина пъти през последните няколко дни. Това бе последното място, на което се бе намирал Ръсел, доколкото той знаеше. Следата бе тук. Винаги имаше диря. Само че не можа да я открие.

Усещаше крайниците си натежали от липсата на сън. Очите му горяха. Потисна прозявката си и обиколи отново сградата, след това смени посоката и пое към офисите на ФБР. Седна на ниската каменна стена през стъклените врати. Служителите започваха да идват на работа. Когато видя двете жени, Бъки се изправи и ги поздрави. Попитаха го дали се е чувал със сина си и лицата им помрачняха, като разбраха, че не го бе чувал.

— Следим го, откакто кацна — каза агент Лий, изражението й бе потиснато от новината, че синът му не се бе обадил.

— Сложихте ли му бръмбари? — попита Бъки.

— В къщата и на клетъчния — отвърна агент Руукс.

— Екипът по проследяването знае за сина ти — каза агент Лий. — Ако чуят нещо, ще разберем веднага и ще ти се обадим.

Бъки ги изгледа продължително. Агент Лий се обърна към вратата.

— Е, добре.

— Ще го арестувате ли?

— Отпечатъците по пушката са негови — отвърна агент Лий. — Чакаме балистичната експертиза. Двете неща вървят заедно.

— Ще го пипнем — рече агент Руукс.

Бъки кимна и се извърна. Колата му го отведе до Скейнителис. До къщата на Тейн. Пое по частния път към подходната алея, спря пред портите. През решетките можеше да види жълтата къща. Зад оградата, на празния парцел, се издигаха две огромни купчини пръст, от едната бе отхапано значително количество земна маса.

Бъки седеше и я гледаше вторачен.

Вдигна ръка към лицето си, поглади мустаците си, направи едно „О“ с устни, след това даде заден ход на пълна газ и гумите засвириха. Излезе на главния път, мина покрай няколко хамбара по служебния път към строителната площадка, където бяха могилите от пръст. Колата занесе, докато спираше. Бъки излезе и се закашля в облака прах, разпръснаха го с ръце и сякаш заплува към могилата, от която бе отгризана голяма „хапка“ пръст.

Недовършена работа.

Ръждясалият жълт булдозер бе паркиран под ъгъл спрямо основите. Отпечатъците от веригите му се виждаха из целия периметър. Бъки обиколи терена по следите. В далечния ъгъл на основите имаше дупка, от която стърчеше бетонна стена. Следите се въртяха около нея. Онзи, който бе работил с булдозера, бе пропуснал едно място. Немарливост. Явно бе човек, който не си разбира от занаята. Недовършена работа. Все едно да оставиш следа в калта.

Ръката на Бъки се вдигна отново към мустаците му. Огледа се. Къщата на Тейн се мержелееше зад оградата. Бъки пое към нея, газейки вече втвърдилите се следи от веригите на булдозера. Спря до оградата и прокара пръсти по ръба на черния стоманен прът, остави един остър ръб да пореже кожата му. Погледна пръста си и капчицата кръв върху него, след това се отдалечи от езерото, като не изпускаше из очи другата страна на оградата. Високите дървета му пречеха да вижда къщата. Когато стигна до една празнина между дърветата, заби крака в земята и огледа почвата.

Изпомачкана трева. Фас от цигара в листака отвъд оградата. Бъки се наведе пресегна се и взе фаса за кафявия филтър. Отдръпна го на една ръка разстояние, присви очи и разчете думата „марлборо“. Марката на Ръсел. Бъки се изправи и отстъпи внимателно назад, замисли се за времето, когато Ръсел бе оставил съобщението си. Когато получи съобщението — в деня, в който отвеждаше Скот, преваляваше. Но оттогава насам бе сухо.

Погледна към мястото, където би трябвало да е стоял Ръсел, и наум очерта триметров кръг около него. Клекна на четири крака и започна да оглежда периметъра, листенце по листенце, като ги мачкаше, докато напредваше.

След известно време го заболяха гърбът и коленете. Вдигна глава към парцела — около двайсет декара. Море от избеляла трева обграждаше празните основи. Знаеше, че ще прегледа всяка тревичка, преди да се върне в онази малка стаичка.

Един час по-късно откри червено-кафяво петно от засъхнала кръв.

66

Крачех из стаята. Излязох на разходка по улиците към Сентръл парк. По „Писателската алея“. Там, където се бях запознал с нея. Спрях пред фонтана „Бетесда“ и седнах, заслушан в съскането на водата, гледах един клошар да се тътри под моста с количката си. Трябва да бях опитал поне сто пъти да се свържа с нея по клетъчния й телефон, преди да се откажа и да поема обратно, замаян, към хотела.

Стаята бе празна.

Опитах да се свържа още няколко пъти. А когато телефонът звънна, го сграбчих така, че основата му падна и се строши върху пода. Беше Ейми, питаше кога ще се приберем, защото майка й получила лек удар. Бях толкова объркан, че я помолих да остане. Като си помислих за парите, които щяхме да спечелим от строежа, й предложих хиляда долара. Предложих й пет хиляди. Десет.

— Господин Коудър — рече тя и се разплака, — не мога да приема срещу никакви пари. Става дума за мама.

Оставих върху леглото бележка с текст „ОБАДИ МИ СЕ!!!“, след това взех кола до Титърбро, като непрекъснато набирах номера на клетъчния й телефон. Като видях каменното изражение на Франк, разбрах, че няма да летя със „Ситейшън“-а към дома. Обадих се в кабинета си на Дарлийн, за да й поръчам да ми уреди полет от Нюарк. Но ми отговори гласова поща. Жената на рецепцията ми каза, че Дарлийн си е заминала. И повече не работела там.

Качих се на самолета, платих с кредитна карта, а след това взех такси до дома. Когато минахме през портите, видях в празния парцел голям оранжев багер, кофата му се полюшваше и изхвърляше маси пръст. Усетих стягане в гърдите, остра болка, от която дъхът ми секна. Там беше и събърбънът на Бъки. И патрулка на щатската полиция.

Ейми чакаше пред вратата, мина покрай мен и се качи в колата си, без да обели и дума. Отидох до прозореца и ги видях да работят, без да обръщат внимание нито на къщата, нито на мен; разбрах, че не са видели таксито. Извиках Томи с треперещ глас, но не получих отговор. Беше долу и играеше на Xbox-а. Разроших му косата и го попитах дали мама се е обаждала. Отговори ми отрицателно, без да вдига глава. Издърпах щепсела на телевизора и му казах да дойде с мен. Веднага.

Помогна ми да напълним един куфар с дрехи. Докато затварях ципа му, той отиде до прозореца.

— Страхотно — рече. — Какво правят?

Погледнах навън. Машината гризеше основите.

— Хайде — казах и го улових за ръката.

— Мога ли да си взема Xbox-а?

— Имаш две секунди — отвърнах.

Той се втурна по стълбите, а аз влязох в спалнята ни и взех торбата с парите. Рушветът ни от проекта. Повечето от половин милион долара в брой бяха още там.

Качихме се в хамъра и потеглих рязко по алеята, като почти очаквах да видя полицейските светлини в огледалото за обратно виждане. Поех с Томи към къщата на майка ми. Сякаш имах тик — набирах номера на клетъчния си телефон, не получавах отговор, затварях го, за да го отворя отново след минута. Докато спирах на улицата, осъзнах, че не бях идвал да я видя почти година. От миналата Коледа.

Нищо не се бе променило. И никога нямаше да се промени. Едноетажна, бяла алуминиева кутия, притисната от редицата къщи, които се различаваха единствено по моделите автомобили, спрени пред тях.

Беше си у дома, сивата й коса — причесана назад, звукът на телевизора — твърде силен; тя чакаше края си. Ето го в ъгъла люлеещият се стол, който й бях купил. Пак отрупан с книги. Цветето й — отдавна изсъхнало. Най-сетне успях да угася телевизора. Тя ме изгледа намръщена от овехтялото си диванче.

— Имам нужда да погледаш Томи за малко, мамо — рекох.

— Къде е майка му? — попита тя, без да мигне, очите й бяха студени.

— Мамо, нуждая се от теб.

Брадичката й потрепери и очите й се напълниха със сълзи.

— Може да остане в твоята стая — рече тя. — Ела тук, Томи. Дай целувка на баба. Ето така. Занеси това в старата стая на баща си.

— А сега го включи.

Включих телевизора, улових Томи за ръка и поехме по коридора. Старата ми стая бе по-малка от гардероба ми в сегашната къща. Преместих няколко прашни спортни трофея от бюрото и сложих куфара върху него. Леглото все още бе застлано със старата тъмносиня покривка с логото на „Ню Йорк Джайънтс“, макар че изглеждаше още повече провиснало по средата. Томи притискаше спортен сак към гърдите си. Вътре бе Xbox-ът му.

— Няма да е за дълго — рекох и стиснах рамото му.

Той ме погледна и поклати глава.

— Не, тате.

— Не ми казвай „не“, синко. Не искам да правя това, но се налага.

— Къде е мама? — попита той, свел поглед към маратонките си и се разплака.

— Слушай — рекох, клекнах до него и го притеглих към себе си, притиснах го. — Не прави това. Ти си моето момче. Ти си моят малък мъж, нали?

Като спря да плаче, го сложих да седне на леглото и излязох. Прекосих всекидневната и влязох в стаята на родителите си, взех прашния телевизор от бюрото и го понесох покрай майка си, а кабелът му се влачеше между краката ми.

— Това е телевизорът на баща ти — рече гневно тя.

— О, трябва ли му? — рекох и й отвърнах със също тъй гневен поглед. — Бъди добра с Томи, мамо. По дяволите, имам нужда от това. Моля те.

— Къде е майка му? — попита тя, този път по-тихо и погледът й се стрелна към вратата.

— Ще ти се обадя, мамо.

Поставих телевизора в старата си стая и помогнах на Томи да включи Xbox-а си. Той ме помоли да изиграем „Ghost Recon“. Само една игра. Казах му, че съжалявам, целунах го по главата, разроших го и излязох. Взех от кухнята две хартиени торбички за покупки, отнесох ги в колата, напълних ги с половината пари. Много пари. Повече от двеста бона. Точно това подадох на мама, когато я помолих да бъде добра.

— Купи му някои неща, мамо — рекох. — За онази негова игра, ако иска. Някои дрехи.

— Да не си загазил? — попита тя, поглеждайки парите и повишавайки тон, за да надвика съдия Джуди от филма.

Погледнах към коридора и рекох тихо:

— Не знам, мамо. Може би.

67

Антон се пресегна и взе последните пари на Джесика. Беше малка аптека на върха на един хълм в центъра на Сикокъс. Фугите между избелелите „плочки“ линолеум на пода бяха черни от мръсотия, вътре миришеше на формалдехид и на медицински спирт. Тя държеше в ръка торбичка, съдържаща шест опаковки викодин. Щяха да й стигнат за доста време.

Преди Антон да й върне рестото, телефонът зад тезгяха звънна. Той вдига слушалката и заговори със силния си италиански акцент.

— За вас е — рече и й подаде слушалката.

Тя повдигна вежди и прилепи слушалката към ухото си.

— Беше хубаво — каза Джони с дрезгав глас. — Наистина хубаво. Затова реших да ти направя една услуга.

— Нали не биваше да говорим по телефона? — рече тя.

— Не по твоя или по неговия — каза Джони. — И двамата сте на мушката. Това е моята услуга. Не се връщай у дома и внимавай какво говориш по телефона. Телефоните се подслушват, а в колите ви има транспондери. Казах на мъжа ти, че е глупаво да излиза на светло, когато има работа за вършене. Внимавай и с кредитните си карти, могат да те спипат по тях за броени минути.

— И къде трябва да отида? — попита тя.

— Аз какво, да не съм някакъв шибан съветник? — рече той. — Ако съм на твое място, Швейцария ми се вижда подходяща. Имаш пари там.

Звънчето на входната врата на аптеката дрънна и Джесика се обърна. Бяха двама тийнейджъри.

— Ще ми трябват пари да стигна до там — рече тя съвсем тихо.

— Да — отвърна той. — Така е.

— Ще помогнеш ли?

— Да не съм шибана банка?

— Трябва ми кола — рече тя.

— Ще ти струва скъпо. Всичко ще ти струва скъпо, а аз точно сега нямам нужда от нова свирка, тъй че си помисли. Преди две седмици ви дадох една торба със стотачки.

— На Тейн… — рече тя.

— Точно така

— Можеш ли веднага да ми намериш кола?

— За сто бона — разбира се.

Тя се замисли и рече:

— Дай ми пет часа, да речем — в осем. Можеш ли да накараш някого да я докара в Сентръл парк? Да мине по Шесто авеню, два пъти да завие надясно на пресечките и да спре на светофара на „Литературната алея“.

— Какво, по дяволите, е това? — попита той.

— Има разни статуи — отвърна Джесика. — Шекспир в една цветна градинка. За сто хиляди долара твоят човек може да си купи и една пътна карта.

— Направо си ми трън в задника.

— Каква кола? — попита тя и се взря в Антон, който се извърна.

— Ще видя какво мога да намеря.

— За да мога да я открия.

— Почакай малко.

Той закри слушалката с ръка и тя чу, че говори с някого.

— Имам една „Ел Камино“, произведена през 1986-а година. Златиста на цвят. Ще стигне без проблеми до Канада.

— В осем часа. Благодаря, Джони.

— Задължена си ми — рече той и затвори.

68

Пийт гледаше Джони, който бе вторачен в телефона, но после се обърна към него и рече:

— Убий ги и двамата.

— За сто бона?

— Не заради шибаните пари — отвърна с отвращение Джони. — Вземи парите, ако можеш, но не искам тези двама тъпанари да се опитват да надхитрят федералните. Ще ги хванат и ще пропеят. Цялата тази работа е ужасна бъркотия.

— Жените винаги прецакват нещата — рече Пийт.

— Какво искаш да кажеш? — Очите на Джони светнаха.

— Нищо — рече Пийт. — Говоря за жените изобщо.

— Е, тази е умна — каза Джони, — тъй че не се прецаквай.

Джони взе телефона и понечи да набере някакъв номер, но пръстът му замръзна във въздуха.

— Хайде — рече. — Върви.

Докато затваряше вратата, Пийт го чу да набира. Излезе на улицата. Захладяваше. Пристегна коженото си палто и потупа пистолета 357-и калибър под мишницата си. Щеше да му е необходим пистолет за еднократна употреба и той знаеше къде да го намери. Зеленият му екскършън бе паркиран до тротоара и той се качи в него. „Ел Камино“-то беше в гараж в Патерсън. Двама глупави гватемалци я бяха докарали от Атланта с няколко крадени игрални автомата, които искали да поставят на един паркинг за камиони на междущатска магистрала 95.

Пийт изчака гаражистът да премести две коли, които блокираха ел каминото, след това седна в него и пое към моста „Джордж Вашингтон“. Имаше един тип в заложна къща на 117-а улица, който му дължеше услуга. В огледалцето за обратно виждане слънцето се топеше в кървавочервената вода под хоризонта от тъмни облаци. Пийт се загледа в него и едва не се удари в един грамаден камион влекач.

Мъжът в заложната къща му предложи да си избере между три пистолета. Единият имаше самоделен заглушител — цилиндър с косми и стъклена вата, боядисан в черно. Бе заварен към 380-калибровото дуло, затова той го отвори, за да вдигне дулото към светлината и да види шева на заварката. Изглеждаше добре, сглоби го отново и го сложи в торбичка, заедно с кутия патрони с кухи върхове.

Цената му бе два бона. Продавачът се съгласи на петстотин. Нелоша инвестиция. Знаеше, че за подобна работа Джони щеше да му възстанови половината от парите.

Погледна часовника си и разбра, че е време за порция ребърца. Имаше едно място на две пресечки от университетското градче на Колумбийския. Барбекю „Динозавър“. Пийт облиза раничката на устната си, помисли си дали си струваше да понесе болката от подправките за сметка на вкуса на месото, което само се свличаше от кокалите. Реши да приеме болката, паркира на улицата и се настани сам в едно сепаре, след което затъкна салфетката в яката на ризата си.

Мисълта, че ще убие кучката и глупавия й мъж го караше да се чувства гладен като вълк. Поръча голяма халба бира и специалитетът на заведението — печени ребърца.

— Изгладнял си, а? — погледна го сервитьорката.

— Адски си права.

69

Едно от ченгетата улови нечия ръка. Издърпа трупа от земната маса и го преобърна по гръб. Бучки пръст се посипаха от бузите и от ушите му, както и от безжизнените очи.

Бъки се прокашля, преглътна с мъка и рече:

— Той е.

След като постоя минута неподвижен, усети топла струйка да се стича по брадичката му. Беше прехапал устната си до кръв.

Извърна се от сина си и видя тъмносиния краун вик да се носи по временния път на строежа в облак прах. Жените агенти излязоха и спряха пред него.

— Така ли се оказа? — попита агент Лий и кимна към купчината пръст.

Бъки кимна.

— Съжалявам много — рече тя. В този момент клетъчният й телефон иззвъня.

Бъки се извърна. Отвори вратата на колата си, но не се качи веднага. Агент Лий говореше достатъчно високо, за да я чува. Казваше на хората си, че може би имат още една жертва и да не го изпускат из очи. Затвори телефона и закрачи към колата си.

— Кара по второкласни пътища, запътил се е към Ню Йорк — каза тя на партньорката си над покрива на колата. — Тя му се е обадила отнякъде в Сикокъс. Мисля, че има чанта с пари, а тя — план. Казала му е да се срещнат на специалното си място в Сентръл парк, каквото и да означава това.

— И ние ще им направим нещо специално — рече агент Руукс.

— Паркът е голям.

— Само някакви си четири хиляди декара гора, тунели и езера.

Вратите на колата се затръшнаха и двете потеглиха. Бъки изчака, докато излязат на пътя, и чак тогава запали двигателя си. Преди да включи на скорост, се пресегна към задната седалка, улови ловната си карабина за елени с червен лазерен прицел и раздруса кутията до нея. Беше пълна с 12-калиброви патрони. Така щеше да избегне едно ненужно спиране.

Пое към пътя и зави наляво към магистрала 41 А, водеща към Ню Йорк.

Той знаеше историята за това как се бяха запознали.

70

Знаех, че бяха по дирите ми. Това бе чувство, по-силно от всяко друго. Не успях да ги уловя в глупав ход, просто виждах фарове, които се държаха на около четвърт миля разстояние зад мен, независимо колко бързо или колко бавно карах. Хрумна ми мисълта, че някъде по хамъра бе монтиран транспондер и се замислих дали да не спра и да го намеря. Къде би могъл да бъде? Под шасито? Зад бронята?

Навсякъде.

Нуждаех се от друг план. Можеха да ме спрат навсякъде, но не го правеха. Искаха още нещо. Нея? Каквото и да е било, имах чувството, че не разполагах с кой знае колко време. Отбих встрани и спрях, прегледах картата си, за да намеря най-прекия път до магистрала 84. Нямаше смисъл да се влача по този начин, след като и без друго знаеха закъде съм се запътил.

Трябваше да я намеря. Парите бяха у мен. А тя имаше план. Ако не можех да се отърва от тях оттук — дотам, не заслужавах да се измъкна. Поех към моста „Джордж Вашингтон“ и се насладих на вселената от светлини. Вселена от възможности. Идеалното място, където човек да се измъкне. Профучах по булевард „Хенри Хъдсън“ и излязох на 79-а улица. На „Амстердам“ завих рязко наляво на жълта светлина. Стрелнах се на север и изминах три пресечки разстояние, след което светофарът светна червено. Спрях джипа и изскочих от него. Двигателят му продължаваше да работи.

Хукнах към миризмата на топла храна и хората, които вървяха насам-натам към многобройните ресторанти, след това се огледах бързешком назад и свих в 85-а улица. Спринтирах по нея, докато не пресякох „Сентръл парк уест“ и не изчезнах в сенките на дърветата. Приклекнах зад един голям клен, улових с две ръце грубата кора на ствола му и започнах да наблюдавам пресечката, докато успокоявах дъха си.

Идваха и си отиваха хора с дълги палта. Таксита. Лимузини. Други коли. Никой не тичаше. Никой никого не преследваше. След петнайсет минути една черна лимузина с двама мъже в костюми в нея мина бавно по улицата, главите им се въртяха — оглеждаха тротоара. Агенти. Нямаха никаква представа къде се намирам и аз почувствах главозамайване от успеха си.

Обърнах се към „сърцето на мрака“ и поех натам, където знаех, че тя ме чака.

71

В Бингамтън имаше магазин за излишни вещи на армията и флота и друг — за домашни потреби малко по-надолу на същата улица. Бъки спря и си купи дълъг зелен шинел — офицерски, но с откъснати нашивки. От дебел вълнен плат, под който можеше да скрие пушка. В „Домашни потреби“ купи ножовка и десет инчова полукръгла пила. В колата изряза пластмасовия приклад на пушката си до ръкохватката и след това с пилата изглади ръбовете. Дулото бе достатъчно късо, специално пригодено за стрелба с куршуми по елени — късо и лесно за маневриране.

С ножа си сряза джоба, за да може да държи пушката под шинела, без да изглежда съмнителен. Излезе отново на магистралата и се обади на Джуди, да й каже, че няма да се прибере у дома.

— Намери ли го? — попита тя и се разплака в мига, в който вдигна слушалката.

Бъки не й отговори.

— О, Господи — изхлипа тя.

— Ще говорим, като се върна — рече той.

— Бъки, какво ще правиш?

— Ами онова, което мога — отвърна той. — А сега затварям.

Което и направи.

Поглади мустаците си и продължи пътя си в мълчание, като открехна малко прозорчето да влезе чист въздух, придържаше се към бързия трафик, но не искаше да го спрат пътните полицаи с оръжие в колата.

Стигна до големия град и намери място да паркира на улица, водеща откъм север към западния край на Сентръл парк. Остави пушката на пода пред задните седалки и намери дрогерия, където си купи карта. Взе и бутилка вода и сандвич с говеждо, толкоз жилав, че едва не повърна. Не беше сигурен дали се дължеше на говеждото или на вонята, която идваше изпод решетката на вентилационния отвор на метрото.

Качи се пак в колата и на светлината на лампичката на тавана прегледа картата. „Литературната алея“ бе адски обширно място. Беше дълга навярно над сто и петдесет метра. А може би двойно повече. По цялото й протежение от двете й страни се издигаха статуи. Знаеше, че Тейн бе споменал нещо за статуя, но не бе казал коя.

Нямаше какво да направи. Навлече големия шинел, зареди пет патрона в магазина на пушката и я мушна под пешовете на шинела. Напъха други пет патрона в десния си джоб и излезе на тротоара. Вече под уличната лампа, извади картата, за да се ориентира, след това се огледа и прескочи една ниска каменна стена. Искаше да се придържа към дърветата, все едно че се бе запътил натам да пусне една вода.

Беше мрачно и зловещо — с миризмата на дърветата и на листата, с шумоленето на миещите мечки, изкуственото осветление и бетонните сгради, които се извисяваха над голите дървета. Чу шума на водопад и се насочи натам, наслади се на чистия поток вода в центъра на един толкова гранясал град. Едва минаваше седем и той си позволи да поседне за минутка досами потока и да изрече молитва в памет на сина си.

Приближи към дългата колонада от брястове — по четири в дълбочина откъм запад. Точно там се натъкна на статуя, която го накара да спре отново.

Казваше се „Орли и плячка“.

Погледна бронзовите птици. Две от тях разкъсваха с ужасните си нокти полумъртвото тяло на дива коза. Тогава изрече втора молитва — помоли се на Бог да му помогне да стреля точно и да избие кучешките зъби на мъжа, който бе направил същото с неговите.

Според него алеята тръгваше от брега на езерцето, минаваше покрай големия фонтан и през тухлен тунел под пътя, след това имаше няколко стъпала покрай дълга колонада, около тринайсет метра широка, и свършваше до малка кръгла градинка, в която статуята на Шекспир гледаше отвисоко на по-нисшите човешки твари.

Бъки я обходи цялата, след което зае позиция някъде около средата й, по негова преценка. Крачеше напред-назад, от време на време обхождаше цялата алея, следвайки инстинктите си, които рядко го бяха подвеждали.

72

Разбира се, че си мислех за това — че бяхме изминали пълен кръг, за да се срещнем по този начин. Но от тъмнината на дърветата видях, че пейката, на която я бях видял за първи път бе пуста, ако изключим сенките на преплетените над нея клони. Пресякох пътеката и зърнах тъмна фигура на север, която се отдалечаваше. Побързах подире й, като се придържах приведен към сенките.

Намерих я доста встрани от пътеката, седнала върху купчина черни камъни. Беше се обгърнала с ръце и се полюляваше бавно в неравен ритъм. Приближих, огледах се в тъмнината за някаква опасност и я чух тихо да си припява.

Минах по камъните и се изкачих до нея и видях защо се бе обгърнала. Под тънкото си палто беше само по рокля, а върху тревата вече имаше слана.

Повиках я, тя се изправи и пое на зигзаг към мен, разтворила ръце. Прегърнах я силно, целунахме се. Усетих ледените й ръце върху лицето си, докато се разделяхме.

— Парите? — рече тя. — У теб ли са?

Свалих чантата от рамото си и я пуснах върху камъните. Очите ми започнаха да се приспособяват към тъмнината и видях, че нейните бяха подути, но влажни, почти блестящи на слабото зарево на града.

Беше надрусана.

Забелязах издутината на джоба на палтото й и посегнах към него. Тя ме плесна през ръката, но удари и по джоба си и хапчетата издрънчаха.

— Как, по дяволите, можеш да мислиш трезво с тези неща? — попитах.

— Нищо ми няма — отвърна тя и се наведе към чантата.

Ядното й изражение ме накара да си помисля, че може би наистина й нямаше нищо.

— Чакам да ми докарат кола, но ще трябва да платим за нея — рече тя, преброи десет дебели пачки и ги отдели. — Ще отидем в Канада. Ще купим паспорти. Ще се опитаме да вземем Томи. Къде е Томи?

— При майка ми.

— Добре. Добре си постъпил. Може да го наблюдават. Да, но ще го вземем. Ще вземем парите… Окей — рече и се изправи, подаде ми пачките. — Вземи ги.

Аз ги взех, а тя клекна и дръпна ципа на чантата, след това я преметна през рамо. След това мина покрай мен и се запъти към мястото, където се бяхме запознали и попита:

— Колко е часът?

— Осем.

— Време е.

Сърцето ми се разтуптя силно. Във въздуха витаеше някакво напрежение, което не можех да си обясня. Може би защото щяхме да успеем, заедно.

Отидохме до един дебел дъб. Загърнах я с коженото си палто, прегърнах я изотзад и стоплих носа си в меката й коса, която още ухаеше леко на шампоан. Тя продължи да си напява тихо. Не можех да разбера какво пее. Гледахме към пътя и след не повече от две минути видяхме светлините на фарове и до кръглата градинка на Шекспир спря златисто „Ел Камино“.

От него слезе един мъж и мина покрай нас по пътеката към края на алеята. Застана там разкрачен, с ръце в джобовете и свиреп поглед, сякаш предизвикваше някого да приближи. Излязохме зад гърба му.

— Ей — извика му Джесика и се полюля леко.

Той се обърна. Беше Пийт. Усмивката му бе зловеща, погледът му щъкаше непрекъснато около нас.

— Къде са парите? — попита и извади лявата си ръка.

Кимнах и му показах пачките.

— Къде са ключовете? — попита тя.

— Оставете парите на земята — рече Пийт.

— А ти остави ключовете — отвърна Джесика.

— Нямате ми доверие ли? — ухили се Пийт, а на мен никак не ми хареса това, че не изваждаше едната си ръка от джоба, но все пак извади ключовете с другата си ръка и ги раздрънка в полумрака.

Оставих парите на земята и се оттеглих назад.

— Хвърли ключовете — рече Джесика.

Всичко се случи много бързо. Пийт хвърли ключовете и се наведе, сякаш за да вземе парите, но изведнъж рязко се изправи със зловещ на вид дълъг пистолет, насочен към нас.

Зърнах някакво движение зад гърба му, но беше само сянка, която се местеше в тъмното ъгълче на гората. Чух изстрела на пушката в мига, в който лицето на Пийт експлодира. Завъртях се и залегнах, претърколих се, изправих се и затичах приклекнал към дърветата. Видях с периферното си зрение, че Джесика спринтира към колата. По алеята бягаше тъмният силует на мъж с рязана ловна пушка — мъжът, който бе пръснал главата на Пийт, сега се целеше в мен. Бягах приведен на зигзаг между дърветата към алеята, за да мога да пресека пътя на Джесика.

Чух двигателя на колата да запалва, да се форсира. Зад мен изгърмя изстрел. Проснах се на земята в мига, в който куршумът изсвистя покрай главата ми и се заби в дървото над мен. Претърколих се отново и хукнах. Усещах, че колата се носи твърде бързо към мен, но почти бях стигнал. Изскочих иззад дърветата на светло. Джесика зави и намали малко скоростта. Улових дръжката на вратата, но тя продължи по пътя си. Не изпусках дръжката, а краката ми се влачеха по настилката, докато обувките ми сякаш пламнаха. Крещях с все сила.

Колата се занесе, но ускоряваше бързо. Тя зави рязко, краката ми се люшнаха на една страна и се удариха в стълб на улична лампа. Помислих си, че съм прострелян и от шока пуснах дръжката. Понесох се по гръб по настилката, претърколих се и спрях. Изправих се бавно и се опипах за счупени кости.

Болката в коляното ми бе ужасна, панталоните и плътта бяха разкъсани и си помислих, че бялото, което проблесна в кръвта, бе капачето на коляното ми. Но изглежда можех да вървя. Поех бавно подир колата, след това закуцуках, запрепъвах се и закуцах още по-силно. Най-накрая успях да овладея достатъчно краката си, за да се затичам. Почти бях стигнал до завоя на пътя, когато чух нов изстрел. Този път идваше отдалеч и куршумът рикошира о настилката с остро свистене. Не се обърнах назад.

Който и да беше, той продължаваше да ме преследва. Хукнах към дърветата и си проправих път обратно към „Литературната алея“, пресякох още един път и се набутах в един гъсталак. Там се почувствах в безопасност. Познавах парка и знаех, че има много места, където мога да се скрия.

73

Бъки приклекна до стълба на уличното осветление и прокара лъча на фенерчето си по метала. Видя прясната драскотина, бялата плът, кръвта. Позволи си лека усмивка.

Настилката на пътя бе от дребен чакъл и той можеше да тръгне по следите, дори след като те се отклониха отново към дърветата. Там вече имаше достатъчно кръв, за да ги следва. Малки капчици на всеки два-три метра, но кръвта бе прясна и лъщеше яркочервена на светлината на фенерчето.

Спря да презареди пушката и я мушна отново под палтото си. Не знаеше дали има хора в този лабиринт от пътечки, гора, морави, а и не би се учудил, ако изстрелите му бяха привлекли нечие внимание. Не бе недоволен от себе си. Не можеше да се очаква пушка от този вид да бие точно, но сто на сто щеше да го уцели, ако другият мъж не бе изскочил изведнъж, като мишена на панаирджийско стрелбище.

Когато сирените наближиха мястото, където лежеше убитият мъж, той вече бе стигнал до широка ивица открито пространство. Бяха прекалено далеко, за да се поколебае дали да продължи издирването.

Друг проблем бе вертолетът.

Бъки чу равномерното му ръмжене, преди да успее да го види. Появи се над парка иззад сградите на запад, прелетя над него, запътен сигурно към местопрестъплението. Нямаше защо да се безпокои за него за момента, затова насочи отново вниманието си към тревата. Стъпките на мъжа се виждаха отчетливо върху сланата и Бъки се затича по следите, вече убеден, че Тейн е започнал да влачи десния си крак. Капчиците кръв го отведоха към изгърбено по средата си дървено мостче.

Една патица му изкряка от водата долу, ядосана, че я безпокои. Права беше. Продължи по пътя си, докато не започна отново да чува шума на водопада. Духът му се повиши. Далеч напред в мрака чу гласове. Отгърна шинела и улови пушката с две ръце, остави лазера да шари по криволичещата пътека пред него.

Някой идваше. Бъки приклекна в сянката и опря рамо о гладкия ствол на един бук. Подушваше характерната сладка миризма на гниещите му листа около себе си. Вече чуваше стъпките. Наближаваха. Пое дъх и го задържа.

Мъжът излезе от завоя и Бъки постави червената точка върху носа му. Онзи замахна към носа си и бързешком се върна назад. Бъки отпусна пръста си върху спусъка. Не беше неговият човек.

Онзи извади клетъчен телефон и се затича из гората, крещеше нещо в слушалката като обезумял.

Това не бе на добро. Не и с този вертолет наблизо.

Бъки стисна устни и продължи по пътеката, без да си дава труда да търси следи от кръвта. Онзи мъж се бе объркал от лазерния прицел. Или от влачещия окървавения си крак Тейн. Бъки тичаше с отворена уста, гледаше да стъпва тихо, за да чува по-добре. Нещо се замержелея пред него. Имаше светлини. Не много. Каменна сграда.

Припомни си картата. Наричаше се „Замъкът Белведере“. Едно от високите места в парка. Спомни си, че имаше стълбище, което се спускаше надолу, но само от едната му страна, покрай градина и някакъв открит театър.

Бъки спря да се изкачва. Зави наляво и се промъкна в гората, държеше светлините на замъка отдясно. Заобиколи хълма, за да отреже пътя за бягство.

Обиколи замъка, мина покрай театъра и през градината към издяланите от камък стъпала. Там горе, върху скалата, бе кацнал замъкът и го чакаше. Бъки приклекна на пътеката и я огледа внимателно, в случай, че онзи бе слязъл от тази страна. Нищо.

Пое отново бавно по стъпалата нагоре. Знаеше, че го е сгащил, всичко бе въпрос на време. Но вертолетът летеше към него. Връщаше се, бръмчеше досущ като моторна резачка в есенен ден, когато искаш да чуеш тропота на еленски копита. Но нямаше какво да направи.

Нямаше какво да направи и за шума на двигателите на автомобилите, които бързо прекосяваха парка със свирене на спирачки и гуми.

— Копеле — рече Бъки, позволи си лукса да изрече думата на фона на целия този шум.

Забърза се. Чу викове откъм далечния край на замъка.

Вертолетът бе над него, прорязваше нощната тъма с яркия лъч на прожектора си, който добавяше още светлина към тази, струяща от железните стълбове, осветяващи крепостната стена. И на тази светлина Бъки видя капчиците кръв. Водеха към застлания с каменни плочи двор — и той видя накъде. Към един тъмен, скрит ъгъл на стената. Там, приклекнал, с ръце над главата си, беше Тейн.

Бъки се изправи, отмахна пеша на дългия си шинел и вдигна пушката. Гърдите му се надигаха и спадаха от тичането и той се спря за миг, за да се успокои и да се прицели за смъртоносния изстрел.

Червената точка попадна в средата на силуета на Тейн. Но Бъки изчака един миг повече. И тогава силуетът на жена се появи между него и мишената му. Беше насочила към него пистолет, който стискаше с две ръце.

— Хвърли пушката! — изкрещя тя.

Червената точка се установи точно върху адамовата й ябълка. Куршумът щеше да премине през шията й, щеше да прекъсне гръбначния стълб и да я убие мигновено. Нямаше изобщо да успее да дръпне спусъка. Можеше да я застреля и след това да убие Тейн. Бъки пое дълбоко дъх, след това издиша и раменете му увиснаха.

— Здравейте, агент Лий — рече той.

Пръстът му се отпусна от спусъка и той пусна пушката на земята.

74

— Но нея я хванаха, нали?

Кимвам и отвръщам:

— Заловили я като се качвала на автобус в Масена. Арест за притежание на наркотици. Казали й, че със сигурност ще получи десет години затвор за пренасяне на такова количество през границата. В повечето случаи в щата Ню Йорк получаваш по-голяма присъда за наркотици, отколкото за убийство. Като Бъки. Пет години условно за това, че уби онзи тип Пийт.

— Но тя предаде и теб, нали?

Усмихвам му се и казвам:

— Мислиш, че поради онова, което стори, не е държала на мен?

Той свива рамене.

— Тя не знаеше, че съм уловил дръжката на вратата — казвам. — Сигурен съм. Освен това знам, че тя бе винаги с една крачка напред. Отбиването й да купи диктофон, преди да намери Джони Г. в „Метрополитън“? Тя получи каквото искаше. Запис на Джони Г., който си признава за убийството на Майло.

— Но ти си тук — казва той.

— Не и за трите доживотни присъди, които ми поискаха — казвам и се вглеждам в лицето му. — Тя постигна споразумение, още докато й слагаха белезниците. Пълен имунитет, ако им предаде Джони Г. Аз също сключих сделка. Признах за убийство по непредпазливост първа степен. Дванайсет години. Което означава шест в затвора.

— Но тя изобщо не свидетелства — казва той.

Извръщам се и стискам ъгълчетата на очите си.

— Тя май остави това на мен, нали? — казвам.

— А парите?

— Смятам, че е мислела, че ще обвинят мен, тъй като аз бях мъжът.

— Кой да те обвинява?

— Профсъюзът.

— Но не го направиха, така ли?

— Очевидно не.

75

Мъжът разтърка очи, за да прогони съня. Повдигна облегалката на седалката си и отмахна тънкото одеяло на авиолиниите, след това погледна през прозорчето. Перестите облаци отстъпиха място на тучните зелени хълмове около Милано. Напомниха му на Катскилс.

Вече в терминала на летището потърси някакъв знак. Мъжът, който го очакваше, бе всъщност още хлапак. С дълга тъмна коса, пригладена зад ушите, с тъмно кожено палто и закопчана до горе светлозелена риза под него. Говореше английски и докато пътуваха на север към Комо, двамата пушиха като комини, а момчето му каза каквото знаеше.

— Тя купува двореца Апуци преди две години. Седем милиона. Сега се казва „Черна дупка“. Стар дворец. Един ден — много хубав.

— Защо бе, мамка му? — попита мъжът.

Момчето сбърчи чело.

— Защо? — заговори по-бавно мъжът. — Защо „Черна дупка?“

— Като паяк — каза младежът и закима на мъжа да го разбере. — Всичко влиза. Нищо не излиза.

— Паяк?

— Паешка дупка. Черна дупка — обясни момчето, сви рамене и запали нова цигара. — Много пратки. Много доставки. Храна. Мебели. Дрехи. Бижута. Дори коли. Много, много пари. Но нищо не излиза. Няма хора. Няма боклук. Няма нищо.

— Какво, по дяволите…

Момчето сви рамене.

— Голямо. Много голямо място. Ще видиш.

Когато пътят от Милано се раздвои в южния край на езерото, те поеха надясно, към град Комо. Слънцето се показа. Тесни улички. Стари каменни сгради. Църкви. Магазини. Мъже с костюми, покачени на скутери „Веспа“. Хлапета с шарени маратонки. Кучета, щъкащи между колите с наведени глави. Криволичиха и завиваха безброй пъти, докато най-сетне не излязоха при езерото, сгушено между древните планини. Пирсовете навлизаха в блещукащата вода, за да приемат туристическите корабчета, класически моторници „Крис-Крафт“, тук-там и по някоя съвременна състезателна лодка.

От източната страна на езерото имаше само един път, който се виеше по стръмните склонове на хълмовете. Долу, между пътя и водата, сгушени сред стари дървета, бяха каменните резиденции от една друга епоха. Дворецът Апуци бе заобиколен с бяла каменна стена. Досущ като самия дворец, стената бе нащърбена и стара, с почернели фуги, с посивяло лице. Впечатляваща, но само от разстояние. Величествена.

Когато минаха през големите железни порти, мъжът забеляза мокрите бурени, изгнилите черчевета на прозорците, напуканите стъкла, липсващите керемиди на покрива, тъмнозелената плесен, която се издигаше от земята, за да зацапа изкривените жалузи. Спряха върху калдъръмената кръгла алея и се изкачиха по каменните стъпала. Вратите бяха с ръждясали панти, толкова изгнили, че през някои от дупките в дъските можеше да се погледне вътре.

Излязоха навън и мъжът побутна момчето и протегна ръка.

— О, да — каза младежът, бръкна в джоба си и извади малък автоматичен нож. — Ето.

Мъжът го отвори, обръсна няколко косъмчета от опакото на дланта си, след това го затвори и го прибра в джоба си, без да изважда ръката си. Докато обикаляха сградата, мъжът спря пред пристроения гараж за десет коли. Автомобилите вътре бяха в три редици, покрити с прах. Мерцедеси, волво, поршета. Едно бентли. Той сви устни, сякаш да подсвирне.

В задната част имаше каскада от тераси, които се спускаха досами водата. Боядисани на ивици прогнили пилони (боята отдавна бе избеляла) поддържаха скелета на дока. Храстите бяха занемарени и израсли прекалено, а басейнът бе празен, ако не се броят няколкото сантиметра тиня на дъното му. Погледнаха нагоре към двореца. Две триетажни крила се простираха от двете страни на главната сграда. Единственият признак, че са обитаеми, бяха натрупаните кашони и мебели, които се виждаха през много от прозорците.

Момчето го отведе до една заключена врата, но когато мъжът я бутна с длан, тя поддаде навътре.

— Мамка му — рече той и я ритна.

Когато влязоха вътре, той сбърчи нос.

— Подушваш ли?

Младежът ощипа носа си и извъртя очи.

— Като от някакво мъртво животно или нещо такова — рече мъжът и закри с длан лицето си.

Помещението бе пълно с кашони, които се издигаха наполовина до високия пет метра таван.

— Вижте — рече момчето и прокара длан по ръба на един от големите кашони. — „Събзиро“[17] си го бива, нали?

Мъжът се зазяпа в кашоните. Китайски порцелан. Кристални статуетки от Лалик. Неща като тези струваха цяло състояние, ако можеш да ги разтовариш в Нюарк.

Имаше електроника, домакински уреди, мебели, куфари, дрехи. Всичко — ново, в неотворени кашони. Проправиха си път в лабиринта от тесни пътечки, който напомни на мъжа уличките, по които бяха криволичили на път за насам. Една по-малка стая бе цялата пълна с обувки и дамски чанти. Прада. Гучи. Луи Вюитон. Дори на него му бяха известни тези марки. Друга стая бе пълна догоре с кашони храна, повечето консерви. Праскови. Спагети. Супи. Пудинги.

— Какво бе, мамка му… — възкликна мъжът.

Колкото по-навътре навлизаха в двореца, толкова по-силна ставаше миризмата. Мъжът вдигна ръкава към лицето си и притисна силно ръка към носа си.

Една врата водеше към стълбище, спускащо се в сутерена. Миризмата, която се носеше откъм него, бе ужасна. Мъжът надникна през вратата и започна да повръща, отстъпи назад и блъсна момчето.

Тръгнаха назад, завиха зад един ъгъл и се озоваха пред импозантно виещо се стълбище, което водеше към горните етажи. По средата на избелелия зелен килим имаше следа от някаква мръсотия и те тръгнаха по нея. Горе имаше по-малко кашони, но стаите бяха неприветливи, претъпкани с прашни мебели и напомниха на мъжа за тавана на баба му в Хауърд Бийч.

Към края на коридора спалните от двете му страни бяха претъпкани с търговски каталози и вестници. Приличаше на пункт за приемане на вторични суровини, купчините се изливаха навън, в коридора, а пътеката, която вървеше между тях, очевидно водеше до апартамента на собственика.

Тук миризмата се засили още, но бе по-различна от онази в сутерена. Това бе миризмата на човешко същество, кисела, остра, но не като миризмата на отходен канал долу. На мъжа му се стори, че чува някой да бръщолеви и извади ножа си. Сърцето му се разтуптя. Обстановката тук бе като във филм на ужасите.

Бутна момчето настрани и улови богато украсената дръжка на вратата.

Беше заключена.

Мяукащите, скимтящи звуци зад вратата ту се надигаха, ту утихваха, докато накрая съвсем спряха.

Той се отдръпна назад и ритна силно вратата. Тя се отвори, след това отново се върна към тях, а той успя само да зърне разчорлена коса и мръсен бял балдахин над леглото.

Джесика лежеше по гръб, кожата й бе пепелявобяла. Очите — изцъклени. Устните й потрепваха в екстаз. Косата й бе сплъстена и мръсна. Съсухрените й ръце бяха изпъстрени с паяжини от бледозелени вени и множество малки ранички. От едната й ръка висеше хероинова игла. Костеливите пръсти риеха едва-едва върху мръсния чаршаф.

Мъжът издиша през устата си и пристъпи към леглото. Постави едната си длан върху челото й, после я плъзна надолу към шията й. Сънната артерия бълваше кръв. Очите й се извъртяха нагоре и тя се усмихна. Това накара мъжа да се огледа за нещо тежко, с което да размаже лицето й, но докато грабне мраморната лампа от писалището, тя бе вече мъртва.

76

Извръщам се, за да му дам знак, че съм свършил, след което се връщам пак в онзи зимен ден на двора, когато за първи път чух тази история, разказана ми от един мъж, който лежеше за въоръжен грабеж, чийто братовчед бил свързан с профсъюза.

— Съжалявам — казва психарят.

— Да, добре.

— Това притеснява ли те?

— Кой, те ли?

— Притесняваш ли се за сина си? За себе си?

— Те не се занимават с децата на хората. А и никога не са достигали до човек от Програмата за защита на свидетелите. Тя е на сто процента сигурна.

— Чувал съм за това — казва той. Поема дълбоко въздух, потупва по масата и се изправя. — Е, добре.

— Излекуван съм, така ли?

— Осъзнал си какво се е случило — казва той. — Повечето хора не стигат до там.

Подава ми ръка. Поемам я и се усмихваме.

Килията ми вече е опразнена. Готова, чака следващия лапнишаран. Следобед пристигат двама федерални агенти от Програмата за защита на свидетелите. Оглеждат ме така, сякаш съм кучешко лайно, което случайно са настъпили, след което ми дават досието — кой ще бъда. Имам си история. Чичо с изкуствено око. Майка с родители от Дъблин. Куче порода коли, с което съм израснал. Малко странна история, в която всичко е правдоподобно.

Качват ме на малък частен самолет и отлитаме на запад. Уредили са ми работа в металообработваща работилница в покрайнините на едно градче Боузман, в щата Монтана. В прогимназията съм се обучавал в металообработването и това е най-доброто, което мога да правя, от предложените ми от тях работи. Всичко е съвсем скромно. Кафява селска къща с две спални до макадамов път. Малък зелен шевролет с четири врати. Не бива да ходя в един и същи магазин повече от веднъж месечно. Трябва да водя дневник.

Едрият агент с войнишка подстрижка — Карп, остава при мен известно време. Истинско удоволствие е да виждам невъзмутимото му пепеляво лице да зяпа в телевизора всеки следобед, в който се прибирам. Само как диша през носа, с леко подсвирване, докато нападаме замразените си вечери върху малката масичка с гетинаксов плот в кухнята.

Вечерта, преди да си тръгне, го намирам на малката покрита веранда да гледа проблясъците на светкавиците, а вятърът да издува фланелената му риза. Мушнал е ръцете дълбоко в джобовете си.

— Значи програмата действа, така ли? — питам.

Той ме поглежда и леката му усмивка бързо се стопява, преди да кимне.

— И никога не са спипвали някои от вашите хора, така ли?

— Невъзможно е — отвръща той. — Понякога съжалявам, че го казвам.

— Щото не го заслужаваме ли?

Той се взира в очите ми за миг, след което казва:

— Сделката си е сделка. А ние винаги изпълняваме задълженията си. Това е разликата.

Минава покрай мен и излиза.

— И на мен ми беше приятно да се запознаем — казвам с глас, който той не може да чуе.

Когато обаче си тръгва, компанията му наистина ми липсва. Предупреден съм за връзките си. Приятелите са категорично забранени. Някоя жена — добре, но само да не е омъжена. Отварям си очите за някоя самотна, но Боузман не е голям град, а не ми е позволено да влизам в организации, където можеш да се запознаеш с някого.

От края на моя път обаче започва гора. Гора, която се простира нагоре по хълмовете. Гора, в която елени и мечки се борят за живота си.

Отивам до „Уол-Март“ и оглеждам пушките, имам намерение да претегля някоя на дланта си, ала променям решението си. Вместо това купувам лък и изслушвам хлапака зад тезгяха, който ми разказва за лосовете. Кръвта ми кипва леко и купувам мишена, която ще сложа в задния двор на къщата си, както и няколко стрели, с които да тренирам.

Работата в работилницата не изисква мислене и не ме убива. Купувам си готварска книга и почвам да правя това-онова. Дали мисля за нея? Разбира се. Но повече мисля за Томи, надявам се, че вече мисли за постъпването си в колеж, знам, че ще има парите да го стори, питам се дали пази добри спомени за мен и дали изобщо ще го видя отново.

Когато нощите стават студени, вече съм достатъчно добър с лъка, за да изляза в гората. Изграждам няколко чакала по високия хребет, по който дивечът преминава в зори и привечер. Най-далечният ми пост е в извивката на един висок бук до малко, но шумно поточе. Един ден си тръгвам по-рано от работа и се качвам там.

Задрямвам, само се вслушвам. Когато се събуждам, вече знам, че е твърде късно за лов. Летящата катерица, която виждам от време на време, цвърчи и отлита в здрача, пляскайки с крилете си на бозайник и изчезва някъде в мрака.

Когато чувам да изпращява съчка, сърцето ми замира.

— Ало? — извиквам.

Устата ми пресъхва, по гърба ми пробягват тръпки. Спускам се бързешком и запълзявам покрай брега на потока. Напълно наясно съм със заобикалящия ме свят. С изпълнения с дъх на мъхове и дървета въздух. С шума на водата. С чернотата на нощта. И знам, че не съм сам. Застивам на място и се взирам в неясните очертания в тъмнината зад мен, стомахът ми е свит, а страхът циркулира в кръвта ми. Усещам някакво движение и чувам едва доловимо металическо изщракване.

Оранжев пламък осветява дърветата, а гърдите ми изгарят в мига, преди да изгубя дъх и да се вцепеня. Пръстите ми се заравят в мекия мъх и разритвам мъртви листа с подметките на ботушите си. Нещо топло изпълва устата ми и се процежда през ъгълчето й по бузата ми, докато целият се вдървявам от студ.

Черен силует на мъж прескача потока и се мержелее над мен. Светва с фенерчето си и ме ослепява, след това оглежда димящата рана в гърдите ми и се прокашля. Светлината се насочва към земята до крака му. На нейното зарево виждам дългите му увиснали мустаци. Тъжните тъмни очи. Празни очи, които ми напомнят на моите, когато се бръсна и си мисля за сина си, когото никога няма да видя.

Батериите на фенерчето потракват, докато го прикрепя за дулото на голямата си пушка. Когато я вдига, губя очертанията на лицето му.

Виждам само студената, ослепителна светлина и навсякъде около нея е само… мрак.

1

У. Шекспир, Сонети, ДИ Варна, 1972 г. Превод — Владимир Свинтила.

2

У. Шекспир, Макбет, I действие, IV сцена. В: „Трагедии“, T. 2, Д И „Народна култура“, С., 1974 г. Превод — Валери Петров.

3

Уайн-куулър — вино, разредено с плодови сокове, с минимално съдържание на алкохол. — Б.пр.

4

Фердинанд Ламаз — френски лекар, разработил техники за облекчаване на родилките. Особено популярен в САЩ през 60-те години. — Б.пр.

5

Тако — царевична питка с най-разнообразни пълнежи, типична за мексиканската кухня. — Б.пр.

6

UAW — профсъюзът на работниците от автомобилната индустрия в САЩ, Канада и Пуерто Рико, един от най-големите, с над 500 000 членове и повече от 900 клона. — Б.пр.

7

SUV — комбинация между пикап, градски автомобил и миниван. Най-продаваният от този тип в САЩ е форд експлорър. — Б.пр.

8

Италианско ястие от свинска плешка и сос. — Б.пр.

9

Супербоул — купата на победителя в шампионата по американски футбол, едно от най-големите спортни събития в САЩ всяка година. — Б.пр.

10

Хорейшо Алджър (1832-99) — автор на много популярни за времето си елементарни романи, една от най-често разработваните от него теми е за издигането на мъжа от бедняк до милионер. — Б.пр.

11

BlackBerry — безжично компютърно устройство, което съчетава в радиостанция поддържането на електронна поща, мобилен телефон, факс, уеббраузър, органайзър и др. Разработено е от канадската компания „Рисърч ин моушън“ (RIM). — Б.пр.

12

Джо (Джоузеф) Кенеди — бащата на президента Джон Кенеди, наистина е бил замесен в контрабандно производство и търговия на алкохол по време на сухия режим в Щатите. Голяма част от богатството на клана Кенеди се дължи именно на тези спечелени с помощта на мафията пари. — Б.пр.

13

Марта Стюарт — родена през 1941 г., видна бизнесдама, авторка, редакторка, издателка, модел, телевизионна водеща, осъдена за измама. Над две десетилетия има значителни позиции в издателския бизнес в сферата на т.нар. „издания за дома“. През 2002 г. е обвинена, а две години по-късно осъдена на затвор и да не заема ръководни длъжности в публичния сектор. След излизането си от затвора през 2005 г. бързо възвръща позициите си и сега е водеща на телевизионното шоу „Марта“, както и издателка на списанието „Марта Стюарт Ливинг“. — Б.пр.

14

„Енрон“ — американски корпоративен гигант в енергетиката и комуникациите, доведен до фалит през 2001 г. Разследването разкри счетоводни измами, висши ръководители на компанията бяха осъдени и вкарани в затвора, а общите загуби възлязоха на почти 70 милиарда долара. — Б.пр.

15

Джими Хофа (1913 — 1975) — президент на Профсъюза на шофьорите на камиони, с огромно влияние в обществено-политическия живот в Щатите от средата на 50-те до средата на 60-те години. Структурата му е тясно свързана с мафията. През 1964 г. е осъден на 15 години затвор за опит за подкуп на съдебен заседател от Висшия съд. Изчезва мистериозно през 1975 г., след като е освободен предсрочно от президента Никсън. Една от версиите за изчезването му е, че е бил погребан в излята от бетон колона на някакъв строеж. — Б.пр.

16

Прочути, но некомпетентни — тълкуване на акронима FBI като Famous But Incompetent. — Б.пр.

17

Марка хладилници. — Б.пр.

Content

Тим Грийн
Страшният съд

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

1