Габриела Улберг Вестин

Самотна пеперуда

Убийства в Худиксвал  #1

На Сигне и Арвид

Докато спяхте

Пролог

Всичко започна на една мръсна, разкаляна нива.

Токчетата й затъваха в меката почва и тя трябваше да се напряга, за да може да върви що-годе женствено. Въобще не я вълнуваше, че ще съсипе обувките, докато стъпка по стъпка се приближаваше към футболното игрище, което по-скоро приличаше на нива.

Щом се замислеше, си спомняше всичко толкова добре. Сиво-белите мъгли, които се спускаха над хелсингландския селскостопански пейзаж, сгушен между синеещите се планини на юг и на север. Цяла нощ беше валяло — силен летен дъжд, който беше напоил почвата.

Той щеше да играе във втория мач. Щеше да излезе на роден терен и всички щяха да са там. Тя беше решила да засенчи конкурентките си, да ги разбие. Нямаше значение, че вече имаше приятел, той щеше да научи, когато му дойдеше времето. Трябваше да действа сега или никога. Това беше шансът й.

Беше изпипала външния си вид до съвършенство и докато стоеше и чакаше играчите да излязат, нагласи на лицето си усмивка. А след това го видя за първи път в действителността. Той трябваше да се приведе, за да мине през вратата на съблекалнята, и беше по-мускулест, отколкото можеше да предположи.

Въпреки че копнееше за него, настанена пред телевизора, когато даваха мачове на националния отбор и от Шампионската лига, и си представяше как ще се развият нещата, това изобщо не можеше да се сравнява с чувствата й сега, когато той най-после беше там, истински и съвсем наблизо. Тя не го изпускаше от поглед дори за секунда, накара го да се вгледа в зелените й очи, когато мина покрай нея на път за игрището. И той насочи към нея спокойния си, неотклонен поглед.

Никога преди не се беше чувствала толкова уверена в нещо. Знаеше, че идването й на нивата е само началото. Но как щеше да изглежда пътят към целта оттам нататък — това така и не беше успяла да си представи.

24 декември 2012 година

Вибрацията в дясната ръка стресна Хена Педершен. Още не беше свикнала с мобилния телефон, въпреки че се беше опитала. Монс й го подари, защото смяташе, че без телефон не се живее. Но тъй като тя беше карала без мобилен телефон цели трийсет и пет години, беше убедена, че той греши. Хена прокара неуверено пръст по екрана и прегледа появилия се текст.

Седя на един паркинг в Центъра. Мануел се обади току-що. Зле е и иска да поговорим. Не смея да откажа. Sorry. Дядо Коледа ще се забави малко. Извинявай отново. Целувка!

Бъдни вечер нямаше да премине, както си беше представяла, веднага го разбра. Напоследък почти нищо не ставаше така, както се надяваше, но се беше постарала точно този ден да мине добре.

Монс взе колата да отиде в Худиксвал преди известно време, а навън вече беше тъмно като в катран. Тя потрепери. Колкото обожаваше лятната светлина на Норланд, толкова мразеше тъмнината, която сега се беше настанила като плътно затворен похлупак над тях.

Пробождане в долната част на корема я накара да се превие. Напоследък болката и кръвоизливите ту започваха, ту спираха, и ставаше все по-трудно да ги скрие. Тя се подпря на стената, за да отиде до банята, а когато стигна, се хвана с две ръце за мивката и се наведе над нея. Разгледа отражението си в огледалото и видя, че очите й са кървясали.

„Трябва да издържа — помисли си. — Само днес.“

— Мамо, мамо! Не искаме да гледаме повече телевизия. Искаме Дядо Коледа да дойде!

Виковете на децата я сепнаха. Тя напръска лицето си с вода, а после намери ластик и върза косата си на стегната конска опашка. Отиде във всекидневната веднага, щом успя. На телевизора, който точно бяха монтирали на една от дългите стени, се виждаха две кучета, застанали до една маса, които си побутваха кюфтета едно към друго с муцуните си. До масата стоеше едър мъж и свиреше на цигулка. За миг беше очарована от уюта в тази сцена. Стори й се, че вече е гледала филма в детството си.

— Разбирам, че нямате търпение, но Дядо Коледа няма да успее да дойде, преди филмът да свърши — каза тя и се опита да скрие напрежението, което изпитваше, когато седна на ръба на дивана.

— Но ние искаме да дойде веднага! — извика дъщеря й.

Умърлушените им лица я накараха да погледне към часовника си. Още половин час. Най-малко. Когато се изправи, й причерня и тя се олюля. Обърна се неспокойно към децата, но те бяха впили погледи в телевизора. Когато си върна равновесието, тя се запъти бавно към кухнята.

През панорамния прозорец видя, че продължава да вали сняг. Небето нямаше да се откаже, докато не затрупа околността с бели преспи, сигурна беше.

Тя се унесе в мисли, но се стресна от шума на двигател в далечината. Затаи дъх, за да чуе по-добре. Звукът се приближаваше все повече и тя отиде в антрето. Колите, които се чуваха тук, идваха или при тях, или отиваха към съседската къща на неколкостотин метра преди тяхната.

— Идва, идва! — извика синът й.

Въпреки че седеше до системата за домашно кино, той също беше успял да различи звука. Изтича в хола, следван от по-малката си сестра. Двамата заскачаха нетърпеливо, опрели длани на прозореца към двора. Но тъй като не видяха друго освен тъмнина, спряха да подскачат.

— Мамо, нали Дядо Коледа пътува с кола?

Хена погали сина си по късо подстриганата коса.

— Да, ако елените не могат да си проправят път в снега, сигурно се качва на някоя от онези коли с големите гуми — като на татко, нали знаеш?

— Мамо, къде е татко всъщност? — попита дъщеря й. — Ще се върне ли, преди Дядо Коледа да дойде?

— Миличка, надявам се. Отиде да напазарува, а после щеше да си дойде.

Те постояха малко и почакаха, но търпението на децата не трая дълго и телевизорът отново привлече вниманието им. В момента даваха черно-бял бик, който изтича на една голяма арена. Хена тръгна към дивана след децата.

Някакво скърцане я накара да спре. Звучеше като стъпки по стълбището пред къщата. Когато скърцането се чу отново, тя осъзна, че отвън със сигурност има някого.

Може би Монс все пак беше успял да си дойде по-рано, помисли си тя, и в същия момент на вратата се потропа силно. Децата застанаха до нея и всяко от тях пъхна малката си ръчичка в нейната. Тя си пое дълбоко въздух и заедно тръгнаха към вратата.

През прозореца в антрето се мярна облечена в червено фигура и Хена усети как в тялото й веднага се разля топлина. Той най-накрая се беше върнал у дома и тяхната Бъдни вечер можеше да започне.

Тя хвана дръжката на вратата и я натисна. Отвори, като бутна силно, а след това застанаха мълчаливо и зачакаха. Не се чуваше нито звук. Нещо проблесна пред очите й и отново й се зави свят. Подразни я, че Монс се мотае отвън, вместо направо да влезе.

— Добре дошъл, Дядо Коледа — каза тя.

Снегът на верандата изскърца от стъпките, а облечената в червено фигура се появи на прага.

— Внимание, внимание. Има ли послушни деца тук?

Гласът накара мускулите й да се сковат. Тя вдигна поглед към веселата усмивка под белите изкуствени мустаци и срещна дружелюбните отвори за очите на маската.

— Мамо, колко е плътен гласът на Дядо Коледа…

Срамежливият смях на дъщеря й се чу сякаш от разстояние, а Хена стоеше неподвижна, парализирана. Гласът не можеше да бъде сбъркан. Гласът на злото. Зрителното й поле се замъгли и тя заотстъпва, като се препъваше, докато не се удари в стената.

Вратата се затръшна с глух трясък. Хена полагаше усилия да възвърне зрението си, но мъгливата завеса се уплътняваше все повече. Дядо Коледа направи крачка към нея и тя се притисна към стената. Краката й се подкосиха и тя се свлече на пода.

— Мамо! — изкрещя дъщеря й. — Не искам да правиш така, престани!

Ужасът в гласа на дъщеря й я накара да се опита да се изправи, но краката не я държаха и тя запълзя. Подът вибрираше от тежките стъпки, които я преследваха. Опита се да изпищи, но от гърлото й излезе само дрезгав звук.

С последно усилие допълзя до банята. Краят беше настъпил по-скоро, отколкото очакваше.

* * *

От получаването на сигнала по радиото до пристигането им на мястото изминаха трийсет минути.

— От полицията сме. Влизаме!

Гласът на Пеле Алмен отекна в широкото антре. Той се спря за секунда на прага, докато оглеждаше помещението. Опитваше се да разбере пред какво е изправен. Да се случи такова нещо в Худиксвал на Бъдни вечер. Да се случи изобщо.

Снегът нахлуваше през отворената врата и Алмен чу учестеното дишане на Мария Нилсон зад гърба си. Той тръгна напред, а тя го следваше.

— Ало! От полицията сме. Има ли някого тук?

Никакъв отговор. Някъде от вътрешността на къщата идваше светлина и се чуваше телевизорът. Пеле Алмен хвърли поглед през рамо. Мария Нилсон през цялото време поддържаше връзка с комуникационната централа.

През главата му минаваха най-различни мисли. Убиецът можеше да е още в къщата. Можеше да има повече от една жертва.

Кръвта пулсираше в слепоочията му. Бяха пристигнали първи на местопрестъплението. Единствената свободна патрулна кола, снабдена с радиостанция. Дяволите да я вземат снежната буря. Дяволите да ги вземат катастрофите, които ангажираха дежурните полицаи.

Докато вървяха по коридора, минаха покрай затворената врата на баня. На пода личаха ясни следи от кръв, а също и на дръжката на вратата.

Двамата продължиха, без да спират, към всекидневната и погледнаха към дивана. Сърцето на Алмен се успокои, когато видя, че там седи Монс Сандин с двете деца до себе си. Световноизвестният футболист беше почти неузнаваем. Високата му фигура беше прегърбена; широко отворените му очи се взираха право напред, а тъмната му коса беше разрошена. Едно от децата — дъщеря му, ако се съди по конската опашка — беше заровило лице в пуловера му. Брат й седеше, обгърнал коленете си с ръце, и не отместваше поглед от телевизора.

— Пеле Алмен и Мария Нилсон от полицията на Худиксвал. Можете ли да разкажете какво се е случило? — Наложи се Алмен да вложи целия си професионализъм, за да говори с неутрален глас.

— Тя е мъртва. Мъртва е, мамка му. — Гласът на Монс Сандин пресекна. Той обърна бавно глава към Пеле и очите им се срещнаха. Празнотата в погледа му беше смущаваща.

— В банята е, нали? — попита Мария Нилсон и забърза към затворената врата.

— Да… тя… тя лежи на пода — заекна той и се втренчи в окървавените си ръце.

След няколко секунди чуха писъка на Мария Нилсон. После тя излезе от банята, като се олюляваше, с лице, скрито в ръкава на якето.

— Мамицата му… не мога!

— Трябва да ви помоля да дойдете с мен в колата ни, и то незабавно — каза Алмен и се обърна към Монс Сандин. — Заради собствената ви безопасност.

Монс вдигна децата на ръце.

— Аз… аз не съм й сторил зло — каза той и се огледа с блуждаещ поглед. Алмен го подкани да тръгне; трябваше да побързат. Беше необходимо да отцепят периметъра. Да претърсят къщата. Да повикат линейка. Да се погрижат децата да се махнат оттам. Да закарат Монс в участъка. Да осигурят колкото могат повече доказателства, докато криминалистите се надигнат от коледните трапези и поемат случая. Как, по дяволите, двамата с Мария щяха да се справят с всичко това?

Когато минаха покрай вратата на банята, Монс се спря. Момиченцето вдигна глава и погледна тъжно към Алмен.

— Дядо Коледа не беше добър — каза то. — Той приспа мама.

Алмен преглътна с усилие и се вгледа в Монс. Изчака той да реагира. Не видя друго, освен каменно изражение, като се изключи едва доловимото потрепване на ъгълчето на устата.

Снегът им стигаше до коленете, докато крачеха към колата. Преди Алмен да отвори задната врата, той се обърна към Монс:

— Трябва да ви задам няколко въпроса, но това ще стане в участъка. Първо трябва да се погрижим децата да отидат на сигурно място. Родителите ви живеят във Форша, нали?

— Да… на пътя за Скармюра. Нямат ни най-малка представа за случилото се — каза той и хвърли поглед към къщата, а после побутна децата да се качат в полицейската кола.

— Ще се свържем с тях. Засега някой от социалната служба ще се погрижи за децата. Може би ви се струва прекалено драстично, но такива са процедурите ни.

Момиченцето беше закрило лицето си с ръце. Дори само от мисълта какво беше видяло кожата на Алмен настръхна.

— Искам да отцепиш района, и то светкавично. — Той погледна строго към Мария Нилсон. — Журналистите скоро ще надушат какво се е случило.

Тя кимна в отговор.

— Аз ще остана тук междувременно — каза Алмен. — После ти ще седиш с тях, докато дойдат от социалната служба. Трябва да осигуря доказателствата в къщата.

Тялото му се тресеше от адреналина, докато той газеше в снега по обратния път към къщата. Пътеката към голямата врата му се струваше като тесен тунел и той задиша дълбоко, за да опита да се успокои. Загложди го една мисъл: трябваше да предупреди семейството си, което го чакаше у дома. Тази година щяха да се простят с коледната веселба.

* * *

— Колко беше часът, когато пристигна в Сколбу?

Пеле Алмен наблюдаваше всяка промяна в изражението, всяка едва доловима мимика на лицето на Монс Сандин. Седяха от двете страни на правоъгълната маса в кабинета.

— Ами… трябва да е било към четири и половина — отвърна Монс. — Аз закъснях.

Наложи се Монс да се прокашля, за да може да говори ясно, да докара уверения и приятен глас, който Алмен беше чувал стотици пъти в телевизионни интервюта.

— Колко закъсня?

— Бяхме решили да се прибера към четири и да бъда облечен като Дядо Коледа. Тръгнах от къщи малко преди началото на „Доналд Дък“[1], казах на децата, че отивам да напазарувам. Не се чувствах съвсем уверен при мисълта да се престоря на Дядо Коледа, но бяхме решили да им устроим най-хубавата Коледа в новата къща. Чакаха да дойде Бъдни вечер още от лятото, когато я купихме. Не спираха да задават въпроси за Дядо Коледа, какви подаръци ще получат. А не стана така…

Скулите на Монс започнаха да потрепват и Алмен сведе поглед към записките си. Положението беше неприятно и той трябваше да се съсредоточи, за да не може състраданието да му попречи да си върши работата.

— Има ли кой да потвърди, че си напуснал жилището?

Монс се взря в прозореца и сбърчи чело.

— Петер Кранс, един приятел — отговори той и въздъхна. — Пихме кафе в дома му, преди да продължа.

— Къде отидохте?

— Напазарувах последните продукти за коледната вечеря. След това обикалях с колата и убивах времето.

— Защо се забавихте?

Монс бутна стола назад и краката изстъргаха върху пода.

— Обади се един приятел от Италия. Има много проблеми и яко го е загазил. Имаше нужда да поговори и аз… аз не можех да кажа, че нямам време… Седях в колата на един паркинг и повече от час говорих по телефона с него.

Гласът му пресекваше отново и отново и Алмен побутна бележника си.

— Разбирам, че ти е трудно. Ще можеш ли да продължиш?

— Да… ами, просто не мога да осъзная, че я няма.

Монс закри лицето си с ръце.

— Как се казва приятелят ти?

— Батиста. Мануел Батиста. Играхме заедно във „Фиорентина“.

— Какви проблеми има?

Изведнъж Монс се изправи на стола и Алмен беше поразен от авторитета, който излъчваше.

— Дявол да го вземе, това няма нищо общо с Хена, нали?

Той почти прикова Алмен на мястото му с погледа си. Очевидно съзнаваше, че известността му предполага известна власт, и за кратко Алмен не беше сигурен как да продължи.

— Разбирам, че се учудваш, но трябва да те помоля да отговориш на въпроса — каза той колкото можеше по-категорично.

— Ами, много проблеми има — започна той. — През лятото скъса кръстни връзки. Травмата не е излекувана напълно и оттогава не е стъпвал на игрището. Изпаднал е в нещо като депресия. Изобщо не е свикнал да не пишат за него във вестниците…

Монс вдигна бавно глава и погледна към Алмен.

— Забеляза ли нещо особено пред къщата, когато се върна?

— Нищо, освен проклетия сняг. Никакви следи, нищичко.

Алмен записа.

— Какво видя, когато отвори вратата?

— Най-напред почуках. Изчаках. Дори не бях успял да си облека костюма на Дядо Коледа, но реших да не си правя труда. Стори ми се странно, че никой не отваря, знаех с какво нетърпение децата чакат празника. Но въпреки това влязох. Помислих, че не са чули почукването. Или са изгубили надежда, че Дядо Коледа ще дойде… Беше съвсем тихо. А после, когато стигнах до банята, я видях. Всичката тази кръв. Разбрах, че всичко е свършено… че тя… че е мъртва.

— Какво направи тогава?

Монс удари с длани по масата и за миг на Алмен му се стори, че той ще се нахвърли върху него през масата.

— Какво, по дяволите, мислиш, че направих? Тя беше съвсем изстинала, не можех да направя нищо… нищичко… плуваше в собствената си кръв, беше разпорена от горе до долу. Ясно ли ти е? Децата вече нямат майка. Аз нямам Хена! Настоявам за адвокат, ако искаш да продължавам да ти давам информация!

След като Монс изля гнева си с крясъци, той заплака и едрото му тяло се срина на стола.

Алмен се подпря с лакти на плота на масата и отпусна лице върху дланите си. Чувстваше се объркан. Когато вдигна глава и потърси погледа на Мария, забеляза, че очите й са насълзени. Взе бележника и изчете записките. Монс Сандин. Най-близкият роднина на жертвата. Извършителят според статистиката, но не и според шестото чувство на Алмен. Или? Не биваше да оставя интуицията му да бъде подведена от общественото положение на Монс. Но от чисто етична гледна точка той трябваше да бъде задържан само ако Алмен предполагаше, че рано или късно ще му бъде наложена постоянна мярка за задържане под стража. Етика и статистика. Да го задържи, или не. Той изчака няколко секунди, след което вдигна поглед към Монс.

— Ще ти прочета какво съм записал — изрече. — А после трябва да кажеш дали съм възприел правилно отговорите ти. За съжаление след това ще трябва да останеш при нас. Утре ще проведем разпит по всички изисквания на закона и, разбира се, имаш право на адвокат.

— Защо трябва да ме задържате? — попита Монс възмутено. — Та аз не съм направил нищо!

Алмен си пое дълбоко дъх и усети как стомахът му се сви.

— Съжалявам — каза. — Трябва да потвърдим алибито ти. По случая ще работят най-добрите ни криминалисти. Разчитай на нас.

Монс поклати бавно глава и погледна Алмен е разочарование.

* * *

Часовникът на мобилния телефон показваше 19:04 на Бъдни вечер, когато Юхан Рока седна на паркета във всекидневната. Прокара ръце по избръснатата си глава и се втренчи в струпаните на купчини кашони с покъщнина. Значи тук щеше да живее сега — в малка дървена къща в Худиксвал. Веселия Худиксвал. На триста километра от Стокхолм. Близо ли беше това, или на майната си?

В момента все едно, че се намираше на края на света. Но тъй като само преди два часа беше прекрачил за първи път прага на къщата, може би сега не беше моментът да поставя под въпрос собственото си решение да се върне тук. Но тази мисъл не му излизаше от ума.

Ако някой си въобразяваше, че Рока се е преместил в Худиксвал заради заплатата, той щеше да му се изсмее в лицето. Парите не можеха да бъдат мотив дори за студент от полицейската академия. Не можеше да се оправдае и с желанието да живее по-близо до родителите си. Те се бяха преместили в Испания преди две години, без той да разбере. С картичка за Коледа същата година лаконично му съобщиха, че не възнамеряват да се върнат — никога. Не, единствената правдоподобна причина за преместването беше, че работата като ръководител на следствието в отдела за тежки престъпления щеше да се отрази добре на кариерата му. И че щеше да работи в екип с компетентен комисар, Антонсон. Наистина в малък участък, но със сигурност и тук щеше да има какво да научи.

Той стана и отвори един от кашоните. Големите фотоалбуми лежаха с гърбовете нагоре и той прокара пръст по тях, докато четеше прилежните надписи. Спря се на албума със стари студентски снимки. Една бегла мисъл, и добре познатата буца отново заседна в гърлото му и той затвори кашона. Преглътна и поклати глава заради неспособността си да признае пред себе си, че целта на преместването му тук беше пределно ясна.

Той прогони неприятните мисли и извади мобилния си телефон. Слушалките висяха, заплетени на кълбо, и той осъзна, че търпението няма да му стигне да развърже възлите. Рязко дръпна кабела, отиде в банята и го изхвърли в тоалетната. Свали панталоните си и с помощта на струята урина се опита да потопи слушалките под повърхността на водата. Много се подразни, когато не успя. Натисна копчето за пускане на водата и загледа как водопадът в тоалетната чиния отнасяше белия кабел в канализацията.

Отиде в кухнята, докато натискаше бутоните на телефона, за да избере най-горния от списъка с най-често набирани номера. Първият сигнал още не беше завършил, когато Виктор Бергман вдигна.

— С криминален комисар Юхан Рока ли разговарям?

Рока се усмихна, когато чу добре познатата мелодия на хелсингландския диалект.

— Нищо не си разбрал. Криминален инспектор Рока, ако нямаш нищо против — отговори той през смях.

— Полицай като полицай. Каква, по дяволите, е разликата?

— Ами, нали разбираш, когато си служил на държавата повече години от мен и си се окичил с куп златни нашивки, едва тогава можеш да се наречеш комисар.

Отсреща се чу продължителна и дълбока въздишка.

— Добре, добре. Сега ще ловиш лошите тук в Худиксвал. За това поне сме единодушни, нали?

— Тъй вярно. Двамата с Пеле Алмен ще държим фронта.

Рока се опитваше да звучи въодушевен от новата си работа, но се съмняваше, че успява.

— Ама че екип — засмя се Виктор. — Но къде ще живееш? При мама и татко ли?

— Нищо подобно. Те си седят на плажа в Коста дел Сол като две опърлени стафиди. Не, нанесох се в малка къща тук в Овик, на един съученик. Успях да договоря по-нисък наем, за да е по джоба на едно ченге.

— Има си хас. Добре си е в къща.

— Да, а и кой не си мечтае да има за наемател един прилично дебел полицай в разцвета на силите си?

Смехът на Виктор отекна в ухото му, а в същото време се чуха две писукания и Рока погледна към телефона. Обаждаше се Пеле Алмен и той се замисли дали да вдигне или не.

— За вълка говорим, а той в кошарата — каза той после по телефона. — Не мога да ти отделя повече време, ще се чуем по-късно!

— Ама чакай… нали ще излезем утре? — извика Виктор. — Коледа в Худиксвал, всички ще бъдат там.

— Естествено — рече Рока и натисна бутона за край на разговора.

— Здрасти, Алмен, приятелю и колега — каза Рока, когато отговори на новото повикване.

В другия край се чуха бързи стъпки и учестено дишане.

— Гръмнали са жената на Сандин — съобщи задъхано Пеле Алмен.

— Какви ги говориш, по дяволите?

— Чиста проба екзекуция. В къщата в Сколбу.

Рока се пренесе двайсет и пет години назад във времето. Тогава той, Виктор и още няколко техни приятели играеха в същия футболен отбор като Сандин. Преди на големите шведски клубове да им се отворят очите за неговия суперталант и зашеметяващата му кариера да започне.

— Само искам да те предупредя — каза Пеле Алмен. — Бенгтсон ще те помоли да започнеш по-рано, да ръководиш разследването. Явно всички други следователи са в отпуска или са заети с нещо друго. Добре дошъл в Йевлеборгска област.

— Бенгтсон?

За миг Рока си помисли, че напълно се е объркал, но след това си възвърна увереността. Антонсон беше името на шефа на криминалния отдел.

— Ингрид Бенгтсон е най-голямата шефка — поясни Алмен. — Или „голяма“ може би е силно казано, сигурно ти стига само до пъпа. Тя замести Антонсон, който те назначи. Нали той почина.

— Какво? — възкликна Рока и седна на един от белите дървени столове до кухненската маса. — Не съм чул нищо за това. Какво се е случило?

— Сърдечен удар — отвърна Алмен. — Няколко дни преди Бъдни вечер.

Рока се втренчи в масата. Защо не беше получил тази информация?

— Горкият човек. Какво е настроението в участъка?

— Ако съм честен — горе-долу — каза Алмен. — Хората са притеснени. Ингрид Бенгтсон е… ами, ще те оставя да си съставиш собствено мнение.

Приключиха разговора и Рока се облегна на стола. Значи нова шефка. Но освен това: някой убил жената на Монс Сандин. В Худиксвал, на родния му терен. Рока осъзна, че новата му длъжност ще предполага повече усилия, отколкото изобщо беше предполагал.

Той отвори браузъра на телефона и отвори последната новинарска емисия на Шведската телевизия. Убийството в Сколбу се разискваше надълго и нашироко като първа новина. Дежурният инспектор в Йевле говореше лаконично в микрофона на журналиста. Каза очакваното. Нямало заподозрян. Нищо за оръжието на убийството. И все още не назоваваше жертвата. Всеки път се позоваваше на следствената тайна.

Рока предположи, че вече са тръгнали слухове. Скоро щеше да се наложи да потвърдят какво е сполетяло любимеца на цяла Швеция.

19 септември 2012 година

Скъпи, братко,

Седя с химикалката пред празния лист и се питам как да успея да ти обясня. Искам да разбереш защо се получи така и това е единственият ми шанс.

Сигурно се чудиш защо се обръщам точно към теб. Но съм изправена пред един факт: въпреки че не сме се виждали от цяла вечност, само на теб мога да разчитам.

Тук във Флоренция е есен, а животът ми ще се промени. Въпреки че често са ме изтръгвали с корените, трудно приемам промените.

Парадокс.

Или може би напълно логично обяснение?

Няма значение. Ако се върна назад към времето, когато започна всичко, или може би когато приключи, ме боли. Но когато сме деца, не можем да повлияем на случващото се. Децата никога нямат вина.

Въпреки това събитията в живота ни правят такива, каквито сме, и ни отвеждат до мястото, където се намираме, тук, в пози момент.

Но не трябва да се тревожиш, а ако зависи от мен, не искам да губиш време в тъга. Мисля, че всичко, което се случва, има някакъв смисъл.

Утеха?

Или истина?

Пиша ти това писмо като мярка за сигурност. Ако нещо се случи, или по-скоро когато нещо се случи, искам да знаеш какво да направиш. Защото когато прочетеш писмото, от двама ни ще си останал само ти.

25 декември 2012 година

Яна Вайсман затвори вратата на зелената дървена къща зад себе си и излезе на двора. Навалелият сняг стигаше до глезените й и веднага се просмука в тънкия плат на маратонките. Тя пробяга през двора, излезе на улица „Луцгатан“ и продължи по току-що изчистената от снегорина „Стургатан“. Часът беше шест без петнайсет сутринта, в този ден както във всички останали. Най-накрая беше спряло да вали сняг и звездите се открояваха ясно върху тъмното небе.

След няколко минути тя стигна до хотел „Стадсхотелет“. Едва успя да реагира, когато една врата се отвори и някакъв мъж излезе на тротоара пред нея, като се олюляваше. Тя се блъсна в него от едната му страна.

— Защо не гледате къде вървите! — изсъска Яна и направи крачка встрани.

— Щом си излязла да тичаш по това време и точно в този ден от годината, вината си е твоя. Успокой топката, маце — каза завалено мъжът.

Яна го изгледа и пак затича, като в същото време изпита странното усещане, че вече го е виждала. Отхвърли тази мисъл и се опита да се концентрира върху „Enjoy the Silence“[2] на „Депеш Мод“, която кънтеше в слушалките й. Бягането беше нейният отдушник. Усещането, когато стъпките и ударите на сърцето намираха правилната честота, отхвърляше всички ненужни мисли и й помагаше да се съсредоточи. Но тази сутрин не се получаваше. Споменът за случилото се предишната вечер надделяваше.

Всичко започна, когато колегите от отдел „Опазване на обществения ред“ в полицията я извикаха. За нея нямаше значение, че е Бъдни вечер. Точно обратното, изпита облекчение. Всичко в тази част от годината беше пригодено за другите, не за нея. В центъра на града, по телевизията, във вестниците. Весели семейства. Деца. Навсякъде Коледа. Работата изсмукваше от тялото й тъгата и безпокойството, които я завладяваха.

С другия криминалист веднага разбраха, че не става въпрос за рутинна задача. Щяха да работят по случай, който щеше да засегне цялата страна и целия свят на футбола. Но именно предизвикателствата движеха Яна и в колата на път към Сколбу тя се затвори в балона на професионализма. Представи си мястото на престъплението. Настрои се умствено, за да може да забележи подробности и отклонения от нормалното и очакваното.

Но никакви представи на света не можеха да я подготвят за гледката, когато влезе в къщата и отвори вратата на банята. Светлата, чиста кожа на фона на тъмночервения цвят наоколо с неговата безвъзвратност. Вътрешности и разпорено тяло насред локва от кръв.

All I ever wanted, all I ever needed[3] — нежният и леко тъжен глас проникваше в ушите й. Тя забави крачка. Тръгна. Спря. Наведе се напред, опряла ръце на коленете си. Белите й дробове се свиваха в отчаяни опити да поемат повече кислород.

Яна виждаше Хена пред себе си и колкото и да искаше, не можеше да забрави гледката. Животът й беше завършил със същинска касапница, но не това беше най-отвратителното. Яна беше виждала такива неща и преди. Най-лошото беше, че Хена беше усмихната. Че изглеждаше доволна — сега, когато никой никога нямаше да може да я върне към живота.

Тя принуди краката си да продължат напред. Накара ходилата си да удрят все по-бързо по изчистената от сняг алея около езерото Лилфиерден. Гневът нарастваше в нея и всяка стъпка беше като камшичен удар, който я караше да тича още по-целенасочено и хладнокръвно. Тя пробяга последните няколко километра по обратния път до къщата по-бързо от всякога.

Влезе с последни сили в антрето и се свлече на пода. Отдалеч чу гъргорещ звук и веднага при нея се озова Ардженто, нейният сребрист котарак от породата Корниш Рекс. Отърка се в краката й и я погледна със зелените си очи. Присъствието на котарака накара Яна да забрави за малко всички останали чувства. Тя протегна ръка, за да го погали по гърба. Красивият Ардженто. Блясъкът на вълнистата козина отдавна беше угаснал, а ребрата се брояха под дланта й. Сега се усещаха още повече. Против волята си тя призна пред себе си, че е време отново да го заведе на ветеринар. След празниците. Проклетите празници.

Тя съблече спортния екип и влезе в душкабината. Дишането й още не се беше успокоило. Не и като друг път. Усили струята на максимум, остави черната си коса да образува мокра драперия пред лицето й и затвори очи. Хена изплува отново в съзнанието й. Усмивката беше още по-ясна. Яна удари тила си във фаянсовите плочки и подложи гърдите си под ударите на струйките. Презрението към злото надделяваше все повече. Но тя имаше предимството да знае, че злото винаги има слаба страна, колкото и дребна и незначителна да изглежда, а тя щеше да я открие.

Отпусна ръце покрай тялото си. Припари й зад спуснатите клепачи и скръбта се надигна. Докато водата шуртеше по лицето й, тя даде воля на сълзите си.

* * *

В Худиксвал емблемата на полицията стои върху продълговата, жълта тухлена сграда. Западнала и грозна според мнозина, а Юхан Рока беше склонен да се съгласи с тях. Ако сградата се гледа от юг, главният вход се намира в най-отдалечения край и точно там Рока си беше уговорил среща с Ингрид Бенгтсон, новата шефка на криминалния отдел. Забеляза я още докато влизаше през сините стъклени врати.

— Юхан Рока — каза той и стисна протегнатата й ръка. — Повикахте ме малко по-рано от планираното.

— Аз съм Ингрид Бенгтсон, добре дошъл — каза тя, когато стисна ръката му в отговор и вдигна поглед към лицето му. Отначало погледът й му се стори напрегнат, но след това на лицето й се разля усмивка. Косата й беше руса, а бретонът — разрошен. Рока веднага помисли за прическите, които бяха на мода през осемдесетте, и преглътна един коментар, който беше започнал да се оформя безмилостно на езика му. По-добре да го дава по-кротко. Да я опознае. Не всички имаха същото чувство за хумор като него. Далеч не всички, което може би беше добре. Той й се усмихна, колкото можеше по-широко, и в същото време съблече пухеното си яке и го преметна през ръката си.

— Радвам се, че имаше възможност да дойдеш по-рано — каза тя. — Прокурорът е тук и правим кратък обзор на случая в конферентната зала ей там.

Тя говореше бързо, но ясно, а гласът й беше дрезгав като на дългогодишна пушачка. Огледа го от главата до петите и задържа погледа си на нивото на гърдите му. Отне му няколко секунди да осъзнае защо. Тениската. Беше забравил да се преоблече. Той сведе поглед под натиска на нейния.

I’m an asshole. So if you don’t want your feelings hurt, don't talk to me.[4]

— Ще ни бъдеш полезен… надявам се — каза Бенгтсон и се прокашля.

Рока вървеше два-три метра зад нея към конферентната зала. Тя се движеше ужасяващо бързо и той се принуди да прави по-широки крачки, за да не изостане. Срещнаха двама колеги с униформи, които бързо отстъпиха настрани и им кимнаха.

Когато влязоха в конферентната зала, се спряха точно до вратата. Погледът на Рока се плъзна по четиримата, които седяха до изтърканата маса. Колегите. Той позна двама от тях. Пеле Алмен, разбира се. Той седеше, скръстил жилестите си ръце, и се поклащаше със стола. Изглеждаше спокоен и уверен както винаги. До него седеше прокурорът Пер Видар Самели. Беше облечен с виненочервена риза и черен кожен елек. Посивялата му коса стърчеше във всички посоки. Тъй като разследването беше за убийство и можеше да се усложни заради агресивното отразяване в медиите, беше решено той да ръководи следствието. Рока беше чул, че Пер Видар Самели не е застъпник на йерархично организираните работни групи, а оставя самите полицаи да поемат голяма част от отговорността.

— За мен е удоволствие да ви представя Юхан Рока — каза Ингрид Бенгтсон. — Всъщност той щеше да застъпи на длъжност след празниците, но с оглед на ситуацията се нуждаем от всички подкрепления, които можем да получим. Той ще поеме щафетата от мен и ще ръководи следствието от страната на полицията. Освен това самият той ще извършва някои следствени действия.

Тя се усмихна и му кимна насърчително.

— Сегашното положение излиза от обичайните рамки — започна Рока. — Както чухте, аз ще ръководя екипа, но съм част от него и работата ще се върши от всички заедно. Професионалната ми история е доста шарена, а що се отнася до работата ми в полицията, съм бил в Стокхолм, във всякакви отдели — от „Опазване на обществения ред“ за Западния район, през Областната комуникационна централа до Националната криминална полиция. Ще разкажа повече за себе си по-късно, сега искам да използваме цялото време, с което разполагаме, за да задвижим разследването.

Рока направи пауза и отново огледа новите си колеги. Очите на всички бяха обърнати към него. Очакваха да каже нещо повече. Четирима души, за двама от тях той не знаеше абсолютно нищо, и случай, засягащ най-успелия спортист на Швеция.

— Преди да започнем, искам да сте наясно с едно — продължи той. — При мен няма скрито-покрито. Ако направите някой гаф, елате при мен и ми кажете, за да решим проблема. Ако науча след това, ще побеснея.

Те го гледаха втренчено. Рока забеляза как Пеле Алмен полага усилия да не се засмее в знак на съгласие. Въпреки че не беше наблюдавал много Рока в професионалната му роля, той сигурно си спомняше какво се случваше понякога, когато бяха по-млади. Новите колеги бяха свободни да си съставят каквото искат мнение. Той щеше да спести време, ако обяснеше правилата от самото начало. Откъм Ингрид Бенгтсон се чу дискретно покашляне, когато той седна до масата.

— Сега ми се ще да разбера що за типове сте вие — каза Рока и потърка дланите си. Погледът му падна върху двамата, които седяха до Пеле Алмен. Една жена, над трийсетгодишна, се представи като Яна Вайсман, криминалистка и специалист по киберпрестъпления. Торбестият пуловер успяваше да скрие формите й, но Рока беше почти сигурен, че физиката й ще се окаже впечатляваща. До Яна седеше Ялмар Албинсон, криминалист и специалист по медицинска биология. Очилата му стояха на върха на носа, а очите му бяха присвити.

— Ялмар, разкажи накратко какво е показало техническото разследване до момента — каза Ингрид Бенгтсон и кимна подканящо.

Ялмар Албинсон се сепна и побутна очилата нагоре върху носа си. Беше на възрастта на самия Рока. Тъмна коса, пооредяла най-отгоре на главата. Той придърпа един лаптоп, който стоеше на масата, и когато с усилие успя да включи кабела в прожектора, върху спуснатия екран се появи снимка.

На нея беше Хена Педершен. Лежеше на едната си страна, с глава върху дясната ръка. Дългата й, вълниста коса, вързана на конска опашка, беше пропита с кръвта, която беше текла на различни места около нея. Ако се гледаше само лицето й, не можеше да се каже, че е мъртва, по-скоро изглеждаше, сякаш лежи със затворени очи и срамежлива усмивка на устните.

Юхан Рока я позна. Светлата кожа, красивата уста с характерно родилно петно точно до едното ъгълче. Беше я виждал на снимки заедно с Монс Сандин на някаква премиера. Хладното й излъчване и по скандинавски изчистеният й стил я бяха превърнали в своеобразна модна икона.

— Предполагам, разбрал си, че идентифицирахме тялото на трийсет и пет годишната Хена Педершен, която е била убита с ръчно огнестрелно оръжие в дома си на Бъдни вечер — започна Ялмар. — От думите на дъщерята можем да предположим, че извършителят е бил с костюм на Дядо Коледа. В момента на изстрела най-вероятно е стоял на вратата на банята. Разстоянието между цевта и жертвата е било приблизително два метра. Първият куршум я е уцелил най-напред в долната част на дясната ръка, а след това е проникнал в дясната част на торса. Хена най-вероятно е разбрала какво ще се случи и е вдигнала ръце пред лицето си, за да се защити. След това явно извършителят е решил да изпразни остатъка от пълнителя в корема на жертвата. Оттам и нелицеприятните огнестрелни рани.

Ялмар Албинсон гледаше право пред себе си, докато разказваше, и звучеше, сякаш е наизустил доклада. Рока опита да срещне погледа му, но не успя. Ялмар продължи:

— Трябва да се отбележи също, че на врата си е носила този предмет.

Той кликна с мишката и отвори една снимка на найлонов плик, в който имаше тънка кожена лента.

— Защо ти се струва толкова странно? — попита Рока.

— Според Монс Сандин никога не е носила лентата преди това.

Рока кимна.

— Окей. А какво ще кажете за Сандин? — попита той.

Пеле Алмен се намести удобно на стола и отпусна ръце върху облегалките.

— Точно Монс Сандин се обади в централата за спешни повиквания. Бил тръгнал от Сколбу към два часа. Трябвало да свърши нещо в Центъра, преди да се върне в къщата, за да изненада децата в ролята на Дядо Коледа. Когато бил в града, му се обадил стар приятел от Италия. Явно изключително важно обаждане, заради което Монс Сандин останал да седи в колата и се прибрал по-късно от предвиденото. Когато влязъл в къщата, го посрещнала тази гледка.

— Откъде знаем, че е излязъл от къщата?

— Един негов приятел потвърди, че са се видели, а една касиерка от „Хемшьоп“ свидетелства, че Сандин е пазарувал в супермаркета. За сметка на това не успяхме да потвърдим казаното от самия него за часа, в който се е върнал в къщата.

— Костюмът на Дядо Коледа? — попита Рока.

— Беше захвърлен на пода в кухнята. Според Монс той не го е обличал.

— Това тепърва трябва да се потвърди. Разговаряли ли сме вече с децата?

— Не, от социалната служба прецениха, че е невъзможно. Нямаме представа колко точно са видели. Веднага след оперативката ще се свържа със социалната работничка, която отговаря за тях — каза Пеле Алмен. Той извади кутия със снюс[5], взе малко от тютюна, оформи го старателно на топче и го постави под горната си устна. После извади шишенце с дезинфектант и разтърка дланите си, след което отново скръсти ръце и се облегна на стола.

— Телефони? — попита Рока.

— Анализирах всички данни в XRY[6] — каза Яна Вайсман. — Телефонът на Сандин е бил във връзка с четири различни номера между два и четири часа на Бъдни вечер. Единият от тях наистина е на Мануел Батиста от Италия. Но все още чакаме информацията за позиционирането от „Телия“[7], за да можем да потвърдим алибито с още по-голяма сигурност. Освен това ще проверим още няколко номера, от които са му се обадили.

— А телефонът на Хена?

Погледът на Яна Вайсман срещна неговия за кратко, преди тя отново да сведе очи.

— Най-странното, което открих, беше непознат номер, от който е установена връзка с телефона приблизително един месец преди Бъдни вечер — каза тя. — „Телия“ ще ни предостави цялата налична информация.

— Събрани улики около къщата?

— Снегът затрудни работата ни — отговори Яна и го погледна за момент. — Издухахме пласт пресен сняг от двора и успяхме да открием няколко следи от обувки и от два автомобила. Едната отговаря на колата на Сандин — „Лексус“ RX 450h. Другата е със съвсем различна широчина, най-вероятно е от снегорин.

Рока кимна.

— Гледах интервю с дежурния инспектор в Йевле — каза той. — Кога ще разкрием самоличността на жертвата?

Той погледна към Ингрид Бенгтсон.

— Естествено, журналистите са ни накацали като мухи на мед — каза тя. — В момента дежурният в Йевле има грижата за това. Съвсем скоро ще разкрият самоличността. Отне ни известно време да намерим единствения жив роднина от страната на Хена и да го уведомим — един брат, който живее в къща-лодка до Будьо в Северна Норвегия. Той казва, че не използва такива модерни джаджи като телефон. Полицията в Будьо му е съобщила новината за смъртта преди четвърт час. Били принудени да отидат дотам с хеликоптер — каза тя.

— Този брат — той има ли алиби? — попита Рока.

— Колегите в Будьо са разпитали Бирк Педершен информативно. Явно не се е срещал със сестра си през последните двайсет години. Поддържали са връзка само с писма от време на време. Казва, че е празнувал Коледа сам на лодката — каза Бенгтсон.

— Та това не е кой знае какво алиби?

Бенгтсон го погледна и повдигна вежда.

— В този случай сигурно ще му трябват към две денонощия да се придвижи от едната до другата точка — каза тя. — Ако има късмет с транспорта, искам да кажа. Братът няма шофьорска книжка. Дори да беше тръгнал от Сколбу за Будьо веднага след убийството, нямаше още да е стигнал до вкъщи. Ако няма личен шофьор, разбира се.

„Божичко!“ — помисли си Рока и поклати глава. Малко неща можеха да го учудят, поне не обикновено.

— Съдебномедицинска експертиза? — попита той.

— Тялото е закарано за аутопсия в Упсала — каза Ялмар Албинсон. — Вероятно след една седмица ще получим пълен доклад. Евентуално ще могат да дадат някои предварителни сведения още след два-три дни. Намерените куршуми са изпратени в Националната криминалистична лаборатория. Засега можем да кажем само, че са от някой по-малък калибър. В НКЛ са изпратени и дрехите, включително костюмът на Дядо Коледа. Да добавя: за анализ на барутни остатъци.

Рока никога не беше чувал друг да говори толкова обстоятелствено. Той огледа Ялмар Албинсон и установи, че само устата му се движи; останалата част от лицето му не се променяше, докато говореше.

— А съседите? — попита той.

— Тези, които живеят най-близо, са заминали за празниците — отговори Пеле Алмен и спусна навитите ръкави на пуловера си. — Продължаваме да разпитваме живеещите по протежение на пътя за Сколбу, но не сме стигнали далеч. Тези, с които сме разговаряли до момента, не са видели и не са чули нещо странно.

— Какво знаете за последните дни от живота на Хена Педершен?

— Не знаем много. Всеки момент ще дойде адвокатът на Монс и следващата стъпка е редовен разпит — каза Алмен.

— Трябва да отида до Сколбу — продължи Рока. — Трябва да огледам мястото със собствените си очи, доколкото е възможно. Имате ли нещо против?

Ялмар наклони глава и кимна предпазливо. Яна се размърда и погледна сериозно към Рока.

— Все още търсим следи в снега и настоявам да бъдете внимателни.

— Разбира се. След Сколбу ще си поговоря с Монс Сандин — каза Рока.

— Окей. Какво да правим с журналистите? — попита Пеле Алмен и поглади корема си. — Дори на мен ми звънят.

— В този случай журналистите няма да ни накацат като мухи на мед — рече Рока. — Ще ни налетят, както възбудените мъжки шимпанзета се нахвърлят на женските. Вероятно пред нищо няма да се спрат и ще рискуват всичко, за да измъкнат информация от нас, провинциалните полицаи. Никой не бива да дава изявления за убийството. За всякакви въпроси ги насочвайте към дежурния инспектор в Йевле. Правилно ли съм разбрал, Бенгтсон?

Рока се обърна към шефката.

— Ъъъ… да… точно така — отвърна тя.

— Алмен ще дойде с мен в къщата. С останалите от вас искам да се срещна, когато се върнем. Въпроси?

Рока стана от стола и го бутна към масата, като в същото време срещна ококорените погледи на другите.

— Да — каза Ингрид Бенгтсон. — Аз имам няколко въпроса. Но можем да ги обсъдим в кабинета ми, когато се върнеш.

Рока чу, че дрезгавият й глас звучи малко по-остро.

* * *

Монс Сандин все ОЩЕ не се беше разсънил, когато протегна ръка, за да провери дали тя лежи до него. Щом ръката му падна право надолу, вместо да се спре върху тялото на Хена, той отвори очи. Около него беше тъмно като в рог и той пак затвори очи, наложи си да се пренесе обратно в състоянието, в което нямаше нужда да възприема заобикалящото го време и пространство.

В мислите си той отново изкачи стълбите пред къщата в Сколбу. Беше закъснял, но знаеше, че в момента, в който влезе, ще забравят за това. Почука на голямата дървена врата и зачака. Изпълнените с очакване гласове се приближаваха все повече и повече, а малките крачета тропаха по пода, преди вратата да се отвори съвсем малко. Ето ги, там беше и Хена. С дългата вълниста коса, кафявите очи и меките устни. Точно както когато я видя за първи път. Тя се усмихна и го покани да влезе. Но той тъкмо щеше да прекрачи прага, когато пропадна право надолу.

Монс подскочи върху нара. Олюля се и трябваше да се подпре с ръка, за да не падне на пода. Действителността започна да превзема мислите му, а сърцето му биеше все по-бързо. Беше принуден да осъзнае бруталната истина. Хена вече я нямаше. Беше си отишла. Мъртва. Той сложи ръце на челото си. Отчаяно се опита да си спомни какво беше видял, когато влезе в къщата. Какво се беше случило? И какво се случваше сега, около него и най-вече вътре в него? Седеше тук, в ареста на полицейския участък в Худиксвал, и нямаше ни най-малка представа кога ще излезе. Беше заподозрян. Думата го прониза. Заподозрян за убийството на собствената си жена. А утре щяха да го разпитват, след това прокурорът щеше да реши дали да остане в ареста. Полицаите бяха казали, че в най-лошия случай ще трябва да остане три денонощия. Това беше абсурдно. Кой им даваше право да го държат тук, въпреки че беше невинен! Полицаят като че ли наистина повярва на думите му, каза, че ще направят всичко възможно, за да намерят доказателствата, които да го оправдаят. Но това обещание не му даваше много надежда.

Той подръпна светлосинята риза. Памучният плат беше корав. Собствените му дрехи бяха конфискувани, както и мобилният телефон. Щеше да му трябва цяла вечност да разбере как е попаднал в това положение. Мисълта да бъде затворен за цял живот го караше да преглътне с усилие, за да не повърне.

Той помисли за всички журналисти, които точно в този момент остреха пера, за да разнищят историята в медиите. Навсякъде. В Швеция и по света. Щяха да го преследват. Да не зачитат личния му живот. А този път ставаше въпрос за загуба, която не можеше да преодолее. За този противник не можа да се подготви, не разгада намеренията му.

Той прокара отчаяно ръце през косата си. Нямаше възможност да се свърже с говорителя си, само със Стефан Фантенберг, адвоката. Той стисна гумения дюшек и залюля горната част на тялото си напред-назад. От напрежението, което се разстилаше от корема нагоре през гърдите и накрая стягаше гърлото му, го обземаше смъртен страх. Той се запита как човек с клаустрофобия би издържал да седи тук. А после спря да се люлее. Хрумна му, че може би все пак е на най-сигурното място. Тук нито един журналист няма да може да достигне до него. Нито пък някой друг'.

После мислите му отново се развихриха. Струяха в мозъка му и се преплитаха. Правилно ли беше решението да оставят живота си във Флоренция и да се преместят в Худиксвал? Поне така смяташе. Но какво всъщност потискаше Хена и я тревожеше толкова напоследък? Той не успя да достигне до нея с въпросите си. Тя го избягваше. Или пък той не прояви достатъчно интерес? Може би нямаше да се озове тук, ако беше отделил време да я изслуша внимателно.

Той слезе от нара и застана с гръб до бетонната стена. Когато излезеше от това място, ще бъде сам с две деца. Два малки индивида, които ще бъдат зависими от него за дълго време напред. Пари няма да им липсват, разбира се, ще може да им купува каквото си поискат, умножено по сто. И с облекчение, и радост ще ги води на тренировки по футбол и гимнастика. Но как ще потръгне с всичко останало — с онова, за което Хена се грижеше сама, когато той отсъстваше от къщи, онова, което не можеше да се купи с пари? Емоционалната сигурност. Инстинктивната, непринудена прегръдка на едно малко, тъжно телце. Толкова естествена, когато имаше нужда от нея. Как ще успее да им даде това? Разбира се, той обичаше децата си, но довчера беше изпълнявал ролята на родител от разстояние. Такива бяха безмилостните факти. Собственият му избор. Естествено, заради кариерата. Но ако беше откровен със себе си, това беше преди всичко едно лесно оправдание. Така му беше доста удобно. Животът му се опростяваше. Или по-точно: способностите му като родител стигаха дотам. Най-добре беше да го признае пред себе си. По дяволите, той не знаеше как се справят другите. Как ще бъде самотен родител на две личности, които всъщност не познаваше? Сам. Самотен.

Той се обърна и заудря с юмруци по бетонната стена. Болката в ръцете беше вцепеняваща. Въпреки това той продължи да удря чак докато кожата на ръцете му не се разкъса и потекоха червени струйки. Това не беше алтернатива. Не беше той. Не беше Монс Сандин.

* * *

Когато от скоростната кутия се чу пронизително бучене, Пеле Алмен не можа да сдържи смеха си. На втория опит Юхан Рока успя да включи на първа скорост и потеглиха към Сколбу.

— А ти се водиш един от малкото в полицията, които имат книжка за всякакви категории превозни средства.

Пеле Алмен поклати глава.

Пътят беше съвсем пуст, докато минаваха покрай дървените къщи в пастелни цветове в квартал „Фискарстан“. Снегът беше натрупал преспи на покривите и дори на первазите. Заради пътната обстановка не можеха да се движат дори с позволените петдесет километра в час.

— Радвам се, че идваш с мен — каза Рока. — Искам да продължиш да работиш по разследването. Пет пари не давам, че си назначен в „Опазване на обществения ред“.

Алмен явно се колебаеше и се забави с отговора:

— Аз нямам нищо против. Но имай предвид, че това решение няма да се хареса на всички.

— Слушай, сериозно — каза Рока. Бенгтсон. Май е голяма скандалджийка, а?

— Има нещо вярно в думите ти — каза той и погледна през страничното стъкло. — Но малцина имат нейния опит.

Рока се намести на шофьорското място. Чистачките скърцаха монотонно и размазваха топящи се снежинки върху стъклото.

Бенгтсон сигурно щеше да прояви разбиране, помисли той. Алмен беше далеч по-квалифициран от полицаите в „Опазване на обществения ред“. Освен че беше работил няколко години в патрулна кола, беше натрупал опит и в няколко криминални отдела в Стокхолмска област. С оглед на минималните им ресурси беше идиотщина да го накарат пак да седне в патрулната кола, поне докато не постигнеха по-значителни резултати в разследването.

— Слушай, сигурно си им направил силно първо впечатление — каза Алмен, без да отмества поглед от пътя. — Няма лесно да те забравят.

Той се засмя.

— Мислиш ли, че прекалих? — Алмен изгледа Рока продължително. — Значи така мислиш. Но нали ме познаваш. Понякога ми се струва, че не мога да се стърпя. Думите напират да излязат.

— Подбирай момента — каза Алмен.

Рока неохотно се съгласи, но се зачуди дали си струва. Да трябва да си мери приказките само защото околните невинаги бяха готови за неговата спонтанност. Той помълча известно време и следеше с поглед къщите, покрай които минаваха. На повечето прозорци светеха свещниците за Адвент[8], а в къщите жителите на Худиксвал продължаваха да празнуват Коледа.

— Как ти се струва тук всъщност? — попита той после.

— Не може да се сравнява със Стокхолм, естествено. Но на София не й харесваше там. Нямаше кой да ни помага с децата и не можехме да караме по този начин, така че какво друго ни оставаше?

— Тя как приема това, че ще работиш през коледните празници? — попита Рока.

Алмен погледна отново през страничното стъкло на колата.

— Разбира ме, но й е трудно да го приеме — отговори. — Махна се. Взе децата и замина при родителите си.

— Олеле! Значи в бъдеще трябва да се постараеш да си по-свободен.

— Нали? — Алмен се засмя саркастично. — Сякаш ще има някаква полза. Сякаш ще ни отпуснат необходимите служители, за да разкрием например това убийство. На Бъдни вечер в цялата област на работа бяхме, общо взето, само аз и Мария Нилсон. Схващаш ли? Мамка му. В сравнение с тук Стокхолмска област ми се струва като рая. Само идиоти могат да мислят, че можеш да заловиш убиец с двама дежурни полицаи.

От устата на Алмен хвърчеше слюнка и той нахлупи униформената си шапка на главата.

— Разбирам те. Но такова е положението. Ти си пристигнал първи на местопрестъплението и си много опитен. Какво предполагаш? — попита Рока.

Алмен помълча известно време. Размишляваше.

— Сандин не е убил жена си — каза и погледна уверено колегата си. — Но съм сигурен, че убийството на Хена е свързано по някакъв начин с него. Че е заплаха.

— Защо мислиш така?

— Чу ли за „Солентос“ — че са го потърсили в Худиксвал преди няколко години? Тези типове са били hangarounds[9] на истинските членове и са получили задачата да покажат за какво ги бива.

„Солентос“. Рока потръпна. Споменаването на името го накара да се хване здраво за волана, за да може да се съсредоточи върху шофирането.

— Ехо, чуваш ли ме?

— Да, да — отговори Рока и се прокашля.

— Както и да е — каза Алмен. — Нямаше много доказателства. Но в участъка на Сити[10] си имахме вземане-даване със „Солентос“ миналата година и те споменаха Сандин във връзка с някакъв скандал в гардеробната на стокхолмско заведение — ресторант, с който той бил свързан по някакъв начин. Не искам да кажа, че зад това стоят „Солентос“, но може би други имат сметки за разчистване с него. Човек с парите на Сандин винаги е в рисковата зона.

— За мен той си остава същият печен тип — каза Рока. — Спокоен и уверен. Героят. Не е толкова глупав да се забърка в такова нещо. Има прекалено много за губене.

— Жена си например каза Алмен. — Знаеш ли какво? Смятам да разреша този случай.

Той удари с юмрук по арматурното табло.

— Нямам нищо против — отвърна Рока. — Но не искам и ти да изгубиш жена си. Когато приключим, трябва да се погрижиш София да се върне. Може да си поиграете на „скрий палката“. Хората не обръщат достатъчно внимание на тези неща. Чисто и просто няма да се връщаш, докато не правите секс.

— Ти си абсолютно ненормален. Но ми харесваш.

Алмен поклати глава.

Бяха стигнали до портата и тясната алея към къщата. Тя стоеше там, зад горичка от високи ели, предназначени да скрият най-добрия футболист на Швеция и семейството му от хорските погледи. Рока никога не беше предполагал, че ще мине през тази порта с полицейско волво ХС70.

Когато паркираха, той остана на шофьорското място. Държеше черните си кожени ръкавици между палеца и показалеца.

— Има ли изобщо нещо по-противно от полицейските ръкавици? Кръв, повръщано, пикня и други гадости.

— Напълно съм съгласен — каза Алмен. — Но как ти хрумна това точно сега? Твоите сигурно са съвсем нови?

— Да, но гадостите няма да ми се разминат само защото са ме повишили. Тук ще се наложи въпреки всичко да запретна ръкави, както разбирам.

Той се изсмя.

— Съвсем правилно си разбрал — изрече Алмен и го изгледа продължително.

На двора пред къщата на Монс Сандин кипеше трескава работа. Няколко полицаи от „Опазване на обществения ред“ даваха указания на трактористи, които събираха снега, за да бъде разтопен в търсене на доказателства.

Рока и Алмен се качиха по стълбите, отвориха масивната дървена врата и влязоха. Двама криминалисти в защитно облекло им показаха откъде да минат, за да стигнат до банята.

Голямата локва кръв беше потъмняла и засъхнала върху гранитогреса. От мокрите следи от обувки беше останало само едва различимо петно. Рока си представи как Хена лежи там. Той отстъпи назад в коридора, за да застане в същото положение, в което извършителят беше стоял в момента на изстрелите.

— Извършителят е насъбрал много агресия — каза Алмен и застана до него, скръстил ръце.

— Защо мислиш така?

— Заради начина, по който е стрелял. Изпразнил е целия пълнител в нея.

Рока кимна и двамата продължиха към вътрешността на къщата. След няколко крачки Алмен спря и се обърна към Рока. Приближи се до него и го погледна в очите.

— Слушай, отговори ми съвсем честно. Защо си тук?

Въпросът дойде неочаквано и тялото на Рока се напрегна до последното мускулно влакно. За миг той не знаеше какво да отговори. Изчака няколко секунди.

— Ъъъ… тук в Сколбу ли?

— Не се прави на разсеян. Имаше блестяща кариера в Стокхолм, а сега си тук, в малък участък в Норланд. Заради Фани Петершон си дошъл, нали?

Само толкова беше нужно, за да изникне пред очите му картината, която напразно се беше опитвал да забрави: светли къдрици в необуздан танц около едно лице, което не беше виждал от двайсет години. Което и никой друг не беше виждал още от нощта, когато тя изчезна. Фани. Любовта на живота му.

— Защо смяташ така? — попита той и се прокашля.

— Нали те познавам, ти сам го каза преди малко.

Рока издиша бавно.

— Ще ти отговоря честно. Очаквам с нетърпение да започна работа тук на север и в един и същ екип с теб. Но, разбира се, че Фани има голяма роля за идването ми. В онова разследване може да пише каквото си ще. Не мисля, че тя изчезна по собствена воля, и съм си обещал да разбера какво се е случило всъщност. Иначе няма да мога да продължа напред.

Алмен сложи ръка на рамото на Рока.

— Разбирам това — каза той. — Но не бива да имаш много високи очаквания. Закриха случая преди ужасно много години, а знаеш какво означава това. И ако бях на твое място, нямаше да ровя много-много.

Ръката му стисна рамото на Рока и той постоя малко така, а след това се обърна и излезе.

* * *

Когато Евелина Улсдотер отвори очи, й се стори, че са пълни с едрозърнеста сол. Присви ги, за да може да фокусира погледа си и да огледа малките издатинки, които мечето на бояджията беше оставило върху бялата стена преди точно три години. Именно тогава купиха апартамента в „Лилиехолмскайен“ в Стокхолм и направиха пълен ремонт, въпреки че сградата беше новопостроена.

Лежеше в същото положение, в което беше заспала предишната вечер. Спомни си за кавгата. Сълзите. Очите й смъдяха и усещането не изчезваше, колкото и да мигаше. Тя придърпа завивката под брадичката си и се сви на кълбо, така че коленете й се притиснаха до гърдите. Да не се обръща. Да лежи тихо, да диша повърхностно, да не го буди. Но беше прекалено късно.

— Знам, че си будна.

От гласа на Юханес косъмчетата на ръцете й настръхнаха. Нямаше да успее да се измъкне.

— Ти не ме харесваш — каза Евелина и усети как пулсът й се ускори.

— Не ми прехвърляй топката, малката. Обичам те, знаеш го. Но ако човек иска деца, трябва да прави секс, само че ти може би не си го разбрала? — контрира Юханес саркастично.

Тя добре го съзнаваше. Преди пет дни седеше на тоалетната чиния. Хвана найлоновото пликче при вдлъбнатинката, скъса го и извади белия тест за бременност. Както всички предишни пъти, едва успяваше да си поема дъх. Изпишка се. Засече времето. Надяваше се. Чакаше. Напразно. Проблемът беше, че той не разбираше как се чувства тя. Като провалила се.

Мислите й бяха прекъснати от добре позната ръка, която я погали леко по рамото и надолу по гърба. През тялото й пробяга трепет. Ръката се плъзна към кръста й, а после отпред по корема. Когато спря до пъпа, показалецът проследи заоблянето, а след това ръката продължи надолу под ластика на гащите. Тя изпъхтя, когато пръстите се спуснаха между краката й и потънаха в цепката. Там се размърдаха в кръг в несръчни опити да извикат насладата.

— Юханес… аз…

Тя се опита да се отпусне. Всичко щеше да приключи бързо, знаеше го. Но не се получаваше. Не можеше да се преструва повече. Стисна краката си, а после хвана ръката и я отдели от тялото си.

— Ти вече никога не искаш, мамка му! — изсъска той и се обърна.

Тя отметна завивката и седна в леглото. Ръцете й образуваха топла стена около тялото й и тънката нощница. Тя не можеше повече да пренебрегва предупредителните сигнали, които отекваха вътре в нея всеки път, когато телата им се доближаваха. А всичките им кавги й пречеха да извика и една конструктивна мисъл. Но тя си наложи да помисли.

Какво означаваше това чувство?

Дали копнежът й по нов малък живот беше толкова голям, че беше замъглил в съзнанието й значението на човека, който беше до нея?

Нейна ли беше всъщност вината, че се караха?

Тя преглътна, за да спре гаденето.

— Ти не разбираш нищо — каза, без да се обръща.

— Утре заминавам, знаеш — отвърна Юханес.

— И ще ми бъде страшно приятно.

Тя задиша бързо и стисна очи.

С толкова нетърпение очакваше заминаването му. Той щеше да отсъства един месец, да бъде от другата страна на Атлантическия океан. Когато се върнеше, щяха да се преместят в нов апартамент, по-голям. Тя имаше нужда от време, за да помисли. Да разбере какво означават чувствата. Най-после да бъде откровена със себе си и да се осмели да предприеме необходимите действия. Самата тя щеше да замине за Флоренция след една седмица. Беше време за „Пити Уомо“, едно от най-важните модни изложения за годината за марката „Тру Стайл Сторис“, където работеше. Нейна беше задачата да се погрижи изложението да бъде перфектното изживяване за всички важни клиенти. Екипът й щеше да работи денонощно, но тя знаеше, че командировката ще й помогне да събере мислите си.

— Честно казано, и на мен ще ми бъде приятно — каза Юханес.

— Какво искаш да кажеш?

— След всичките ни скандали — продължи той. — Мисля, че имаме нужда да се разделим за известно време. Ако не можем да общуваме, е по-добре да сложим край на връзката ни.

Всичко в нея се преобърна. Та това не бяха негови думи. Юханес не биваше да казва, че връзката им не върви.

— Ето, виждаш ли, ти не ме харесваш. Ще ти бъде приятно да не си с мен — каза тя.

— Изобщо не те разбирам. Не става въпрос за това, нали ти казах. Искам връзката ни да върви. Искам да стана баща. Искам ти да станеш майка на децата ни. Трябва да поговориш с някого. Дяволите да го вземат, тъкмо купихме и нов апартамент.

— Мислиш ли, че можем да решим проблемите?

За свое удивление тя чу умоляващия тон на собствения си глас. Просто така се получи, без да го иска, и не успя да се противопостави. Както винаги.

— Наистина не знам. Ужасно ми омръзна от това положение. Но искам да направя опит въпреки всичко.

Юханес се обърна настрани и придърпа завивката над главата си. Дискусията приключи.

Евелина усети добре познатия натиск върху гърдите. Не можеше да му позволи да я изостави. Всичко друго, но не и това. А и той беше свестен, нейният Юханес. Печелеше добре. Въпреки че често отсъстваше. Трябваше да бъде доволна. Кой й гарантираше, че ще може да намери по-добър?

Тя стана, излезе от спалнята и отиде до големия панорамен прозорец. Беше тъмно, а конусите от светлина на уличните лампи покрай кея падаха върху ледената покривка на водата. От другата страна бяха Сьодермалм и Танто с отдаваните под наем общински вили с градини, побелели от снега. Красивият Сьодермалм.

Тя взе едно сиво вълнено одеяло и се уви с него. Плашеше я колко беззащитна беше пред собствените си чувства и пред демоните в себе си. Не можеше ли просто да се чувства спокойна и сигурна, обичаща и влюбена наистина? Можеше ли изобщо да се влюби? Можеше ли да обича някого наистина?

Да, можеше. Както беше обичала него, мъжа на живота й, който не искаше да напусне най-голямото и важно място в сърцето й, колкото и тя да се опитваше да го прогони оттам. Явно не им беше писано да бъдат заедно. Друга се беше изпречила на пътя й и въпреки че й беше трудно, Евелина се беше видяла принудена да направи всичко по силите си, за да приеме това и да продължи напред.

— Евелина. Можем да спрем да се караме, нали? Няколко седмици няма да се виждаме и не искам да се разделим скарани.

Тя се сепна, когато Юханес се приближи към нея откъм гърба й и я прегърна. Топлото му, силно тяло се притисна към нейното и тя се отпусна. Въпреки всичко й беше доста приятно. Бурята от мисли утихна и постепенно изчезна. Тя се нуждаеше от това усещане за сигурност.

— Знаеш ли какво? — каза той и я пусна. — Отворих страницата на „Афтонбладет“, явно е станало убийство в Худикс-вал. Жена на трийсетина години, майка на две деца. Омъжена за известен спортист. Коя може да е?

Сърцето на Евелина прескочи, а мислите й отново се завихриха. Тя си пое дълбоко въздух, а после се обърна към Юханес:

— Наистина ли? Ох, колко ужасно. А и с две деца. Знае ли се кой го е направил? — попита тя и го целуна.

— Не, от убиеца няма и следа.

* * *

Когато Юхан Рока отвори вратата на кабинета на Ингрид Бенгтсон, я намери седнала до бюрото, загледана през прозореца. Стаята беше най-просторната в цялата сграда, но изгледът не беше ни най-малко приятен. Почти празен паркинг, с изключение на три побелели от снега коли.

— Заповядай — каза Бенгтсон и погали с ръка лъскавата лакирана повърхност на тъмнокафявото дървено бюро.

Рока седна на стола за посетители.

— Това синът ти ли е? — попита той и посочи снимка в рамка до компютъра.

— Казва се Йеспер — каза тя и намести снимката. Ръката й се задържа върху рамката. — Днешната младеж. На деветнайсет, а е без истинска работа.

— Ще си намери — успокои я Рока. — Когато аз бях на деветнайсет, мислех, че цял живот ще обикалям света с раницата на гърба.

Той се замисли колко привлекателна му се струваше тази младежка идея и до днес. Без постоянен дом. Само с една раница.

— Но нищо друго не го интересува освен компютрите — въздъхна Бенгтсон. — Опитах се да събудя интерес у него към футбола, риболова на муха или готвенето. Каквото и да е. Но той седи денонощно пред компютъра. „В нета“, както казва.

Рока се засмя, а тя продължи:

— А сега твърди, че са се свързали с него от някаква фирма в Стокхолм, която произвежда такива игри. Искат да работи при тях. Какво да работи, се питам аз.

Бенгтсон намести златните нашивки на ризата си.

— От това се печелят луди пари. Сигурно двойно повече, отколкото печелим двамата с теб заедно — увери я Рока.

Тя го погледна обидено.

— Областният полицейски началник каза същото и че трябвало да се гордея, но не знам.

Тя пъхна ръка в едно от чекмеджетата на бюрото. Чу се подрънкване на стъкло и Бенгтсон извади малко шишенце и отвъртя червеното капаче, попипа едно подвижно топче, а после го прокара по устните си. В стаята се разнесе добре познат изкуствен аромат на ягоди, а паметта за аромати на Рока го пренесе трийсет години назад във времето. Той се засмя вътрешно.

— Бих искала да чуя какво можеш да кажеш за местопрестъплението — изрече Бенгтсон и прибра гланца за устни в чекмеджето. — Но първо искам да обсъдим няколко въпроса.

Тя понижи глас и се приведе напред.

— Първо. Искам да държиш Алмен настрани от разследването. Той присъстваше на оперативката, защото е бил първият пристигнал на мястото, но е назначен в „Опазване на обществения ред“, а на тях също не им достигат служители.

— Знам, че положението с личния състав е по-различно тук, отколкото в Стокхолм — отвърна Рока. — Но става въпрос за един от най-известните хора в Швеция и се нуждаем от цялата помощ, която можем да получим.

Бенгтсон се облегна на стола.

— Тук не правим разлика между жертва и жертва. Знаеш на какво се основава ценностната ни система.

Рока я погледна и си помисли, че можеше да изброи поне сто случая, при които се бяха отклонили от ценностната си система.

— Естествено — каза той после. — Но не можем да си затворим очите за това, че сме изправени пред зрелищен случай.

— Разбира се. Но трябва да знаеш, че съм впечатлена от солидния ти опит и въпреки че не си назначен от мен, разбирам какъв капацитет притежаваш. Освен това разполагаш с Ялмар и Яна. Много компетентни, с широки познания и остър ум. Постигат високи резултати, ако питаш мен.

— Естествено — отвърна той. — Ще разрешим този случай. Но как ще обясниш приоритетите на полицията, след като не позволяваш на един изключително компетентен полицай да улесни работата ни по разследването?

— Разсъждавам така — започна Бенгтсон. — Никога не се знае кога ще стане катастрофа. Увеличава се броят на кражбите с взлом, а и на случаите на побой. „Опазване на обществения ред“ не може в никакъв случай да остане без кадри. — Тя скръсти ръце. — Освен това мисля, че можеше да попиташ мен или началника на Алмен, преди да го вземеш със себе си в Сколбу.

Рока си пое дълбоко въздух.

— Окей — каза и издиша. — Ще го имам предвид в бъдеще. А второто?

— Какво второ? — попита тя.

— Започна с „Първо“.

Бенгтсон изчака в опит да си придаде вид, че размишлява.

— А, да. Искам да те помоля да си мериш приказките.

— Има ли някоя конкретна дума, която искаш да избягвам оттук нататък?

— Имах предвид онова за маймуните — каза тя и наклони глава настрани.

Рока не знаеше дали да се изсмее, или да стане и да излезе от кабинета. Нито едното, реши той накрая.

— Окей. Повече няма да казвам „възбудени шимпанзета“, обещавам — отговори. — Не съм искал никой да се възмути.

Бенгтсон му се усмихна.

— Какво ще кажеш за разследването? — попита тя.

— Впечатлен съм колко сте напреднали до момента. Криминалистите вършат страхотна работа въпреки обстоятелствата навън. Но ако ме извиниш, искам да си поговоря със Сандин. — Рока се изправи и тръгна към вратата.

— Правилно. И гледай да разрешим този случай.

* * *

Разпит на Монс Сандин, съпруг на убитата Хена Педершен. Часът е петнайсет и трийсет на двайсет и пети декември и се намираме в полицейския участък на Худиксвал. Разпитът провежда Юхан Рока, а с мен е Пеле Алмен. Присъства и адвокатът на заподозрения, Стефан Фантенберг.

Рока вдигна очи от микрофона и срещна погледа на Алмен. Той спусна клепачи в знак на потвърждение.

Светлината в залата за разпити беше силна и разкриваше всички неравности на боядисаните в сиво стени. Рока стискаше бележника си. Трудно му беше да възприеме седящия пред него човек. Монс Сандин, всеобщата гордост. Синът на градчето. Героят. Раменете му бяха приведени, лицето му беше бледо, а очите му изглеждаха хлътнали след няколкото часа в полицейския арест. Видът му нямаше нищо общо с представата за спортист. На стола до Монс Сандин седеше Стефан Фантенберг с кръстосани крака. Той гризеше трескаво нокътя на показалеца си, а след това изплю едно парченце.

— Моите съболезнования — каза Рока на Монс. — Не си представях срещата ни така. А сигурно и ти.

Монс се размърда. Рока можеше да говори само за себе си и ситуацията му се струваше абсурдна. Но когато опита да се постави на мястото на Монс, му се зави свят. Надяваше се скоро да потвърдят алибито му, обаче си наложи да остави състраданието извън залата за разпити.

— Прочетох записките от първоначалния ти разпит. Още не си разказал за последните ви дни с Хена. Искам сега да разкажеш.

Монс Сандин се поизправи.

— Не правихме кой знае какво. Хена беше малко потисната и предпочиташе да си бъде вкъщи и да шета. Аз обикалях по задачи, напазарувах последните неща, които ни трябваха за Коледа. Срещах се с приятели, които се радват да се видим, след като се върнахме тук.

— Откога живеете тук?

— Купихме къщата това лято, но ми оставаше голяма част от футболния сезон, затова се нанесохме чак през ноември.

Рока взе химикалка и записа в бележника си.

— Как се запознахте?

— Бяхме във Флоренция. Преди осем години. Двама общи приятели организираха вечеря, на която и двамата бяхме поканени. Веднага забелязах, че тя е различна. Не приличаше на никоя жена, която бях срещал.

Монс се втренчи в сключените си ръце върху зеления плот на масата.

— Как така различна?

— Истинска бохемка. Може би защото е живяла в комуна е майка си и брат си, не знам. Водели необичаен начин на живот, нямали дори телевизор. А и дори само това, че тя не искаше да използва мобилен телефон. Трябваше да я накарам. Та днес животът е такъв, че не може без телефон.

Монс го погледна отчаяно.

Рока повдигна вежди и Монс продължи:

— Понякога стоеше по цяла нощ, за да рисува. Седеше на пода. Пиеше вино и слушаше музика. Беше непоправима мечтателка, а аз бях реалистът във връзката ни.

Рока долови нежност в изморения поглед на Монс.

— Художничка ли беше?

— Мечтаеше да стане, а аз се опитвах да й помагам.

— Често ли се виждаше с майка си?

— Отношенията им са били доста напрегнати, доколкото разбрах. Всъщност Хена не ми е разказвала много за майка си. Аз се срещнах с нея само веднъж, преди да почине, а не мисля, че са се виждали много често и преди да се съберем с Хена.

Рока записа.

— Имаш ли някакво предположение защо отношенията им са били такива?

Монс помълча известно време.

— Нямам представа — каза и разтвори отчаяно ръце.

— Кога е починала майка й?

— Мисля, че преди около три години.

— Как го прие Хена?

— Не го коментира много. Разбра от баба си. Всъщност ми изглеждаше доста безразлична. Попитах я дали иска да отиде на погребението, но тя категорично отказа. Всъщност Хена е била най-близка с баба си. Родена е в Дания, но се преместили почти веднага в комуна, някъде в Южна Швеция, струва ми се. Но после тя отишла да живее при баба си и израснала при нея, на остров край брега на Дания. Бабата също почина, преди една-две години. Хена го прие много по-тежко.

— Срещал ли си се с нейния брат Бирк Педершен?

— Той щеше да ни идва на гости във Флоренция, но нещо се случи и си остана на лодката си.

— Хена имаше ли много приятели?

— Няколко. Нямала нужда от много приятели, така казваше, но малкото, които има, означавали много за нея. Най-добрата й приятелка се казва Каролина, живее във Флоренция.

— Какво означаваше Хена за теб?

— Що за въпрос е това? Тя ми беше съпруга. Майката на децата ми. Ти как мислиш?

Монс се наведе напред и се втренчи в Рока.

— Искам да чуя твоя отговор на въпроса — каза и също се наведе над масата.

— По дяволите, Рока. Та ти ме познаваш. — Монс удари масата с двете си ръце.

Рока стисна зъби и се втренчи в него.

— Познавах те. И по онова време не бях ченге. Отговори на въпроса.

Монс изсумтя и се обърна към адвоката, който затвори очи и му кимна дискретно.

— Окей. През по-голямата част от живота си съм живял лекомислено и безгрижно, въпреки че съм работил като вол, за да стигна там, където се намирам. Хена ме накара да видя свои страни, които никога по-рано не бях виждал, научи ме да надзъртам отвъд видимото. Тя… изваждаше на повърхността части от мен, които иначе никога нямаше да имат шанс да разцъфтят.

Монс се отпусна на стола.

— Обичаше ли я?

— Раз… разбира се, че я обичах. Що за въпроси са това, по дяволите? — Той се изправи толкова рязко, че столът падна, и се обърна към Стефан Фантенберг: — Вместо това се погрижи да потвърдиш алибито ми. Не възнамерявам да отговарям на нито един въпрос повече за любовния ми живот!

След това хвана стола за облегалката и го удари в бетонната стена.

— Може ли да направим пауза?

Стефан Фантенберг се изправи бързо и погледна извинително към Рока.

— Разбира се, но помни, че задавам само въпроси, които са важни за разследването. Не съм някакъв си журналист от жълт вестник — каза Рока и прекъсна записа.

Монс и адвокатът излязоха от стаята, а Рока стана от мястото си и направи една обиколка около масата. Той разбираше реакцията на Монс. Но ако проявеше прекалено много състрадание, нямаше да стигнат доникъде в разследването.

След няколко минути двамата се върнаха. Монс се беше овладял и седнаха.

— Трябва да те помоля да отговаряш на въпросите ми — каза Рока.

Монс прокара ръце през косата си и въздъхна.

— Това е най-ужасното нещо, което ми се е случвало. Рока, по дяволите! Жена ми е мъртва, а ти питаш дали съм я обичал!

— Разбирам, че ти е тежко, но аз решавам какви въпроси да задавам, това е положението. Как беше връзката ви?

Монс преглътна с усилие.

— Добре. Естествено, не беше толкова страстна след седем години и две деца, но въпреки това бих казал, че имахме хубава връзка в сравнение с много други.

Рока записа в бележника.

— Как се чувстваше Хена всъщност?

— Винаги е била меланхолична, малко мрачна. Настроенията й се меняха.

— Ти твърдиш, че не си убил Хена. Имаш ли представа дали някой друг е искал да й навреди?

Монс хвърли бърз поглед към Фантенберг, преди да отговори:

— Хена беше най-кроткият човек, когото можеш да си представиш, и на мравката правеше път. Така че не, нямам представа.

— Съществува възможност човекът, който е убил Хена, да търси и теб. Какво ще кажеш по този въпрос?

Монс скръсти ръце и се облегна на стола, а после се взря право в очите на Рока.

— Трябва да разбереш, че когато човек живее толкова различен живот като мен, понякога се натъква на хора, които завиждат или имат други проблеми. Никога не съм се чувствал застрашен и не съм се тревожил за собствения си живот.

Рока си отбеляза наум: Защитен механизъм.

— Преди няколко години са те потърсили от „Солентос“, когато си бил на купон тук в Худиксвал. Можеш ли да ми разкажеш тази история?

Монс махна отчаяно с ръце.

— Нищо особено, само дойдоха при мен и ми предложиха закрила. Отказах, естествено. Не исках да имам нищо общо с тях, бизнесът им е против принципите ми.

— Споменали са името ти пред нашите полицаи след тази случка.

Рока не посмя да срещне погледа на Алмен. Знаеше, че с този въпрос престъпва граница. Беше получил тази информация от него, а не я беше прочел в записки от разпит. Стреляше напосоки.

— Тогава попитайте тях, аз не съм замесен в нищо, свързано със „Солентос“. — Очите на Монс засвяткаха. — Но ти си имал вземане-даване с тях, ако не ме лъже паметта. Всъщност е цяло чудо, че ти е позволено да работиш в полицията.

Лицето на Рока пламна и с крайчеца на окото си той видя как Пеле Алмен обърна очи към него. Той се прокашля:

— Ако случайно съм се мотал с рокери с кожени якета, това няма нищо общо с този разпит, сега говорим за теб. Ще проверим „Солентос“. Друг въпрос: нашата експертка по киберпрестъпления е установила, че си говорил дълго по телефона следобеда на Бъдни вечер. Освен разговора с Мануел Батиста, заради когото по твоите думи си закъснял за вкъщи, си бил в контакт и с още няколко души. Можеш ли да разкажеш с кого още си разговарял?

— Много хора ми се обаждат, и то всеки ден. Приятели и познати, но и други, които по някаква причина са успели да намерят телефонния ми номер. Невъзможно е да си спомня всички, които са се обаждали. Знам, че говорих с Петер Кранс и Магнус Андершон, а после се обадих на мама.

— Три правилни отговора от четири. Спомняш ли си още някого?

— Ужасно съжалявам, но не си спомням — отговори Монс.

— Ще проверим дали „Телия“ ще ти помогнат да си спомниш. Край на разпита на Монс Сандин — каза Рока и изключи записа.

* * *

Бирк Педершен седеше в поза лотус пред камината. Оранжевите пламъци непрекъснато пълзяха нагоре. Известно време се опитваше да ги следва с поглед, но след това се съсредоточи върху една точка, която се намираше далеч отвъд пламтящия огън. Бирк затвори очи и си пое дълбоко въздух през носа. Проследи мислено пътя на въздуха, който подразни косъмчетата в носа му и продължи в белите дробове, а след това го издиша през устата. Ръцете му почиваха тежко върху коленете и цялото му тяло бавно се отпускаше.

Пред очите му изникна образът на Хена. Косата й се развяваше едновременно с дългото колие, когато тя тичаше пред него по поляната. Слизаха към плажа. Бирк не искаше да прогони образа, а продължи да наблюдава Хена. Бялата рокля полепваше по краката й, когато тя скачаше ту наляво, ту надясно по отъпканата пътека. В края на поляната започваше плажът. Хена се обърна и му махна да побърза. Но той остана на мястото си, предпочете да я наблюдава от разстояние. Тя беше щастлива, неговата сестра. Или поне изглеждаше щастлива, а той много искаше да бъде така.

Бирк се изправи бавно и отиде до камината. Сивите вълнени чорапи, които бяха окачени да се сушат, бяха сухи и топли и той ги взе, когато се заизкачва по тясната спираловидна стълба към спалнята на тавана. До леглото стоеше високият кафяв шкаф. Той отвори вратичката най-горе, пъхна ръка и взе кафява дървена кутия. Свали я и я погледа. Проследи издълбаните букви с показалеца си: БП 1974.

„Не трупай повече вещи, отколкото се побират в кутията“ — помисли той. — Нали така казваше баба?

После отвори капака. Най-отгоре беше пачката с банкноти, точно както трябваше. Той я побутна настрани и погледна белия плик с пощенско клеймо от Италия. Поглади го с върховете на пръстите си и го взе, отвори го. Вътре беше ключът. Всеки път, когато отваряше кутията, се притесняваше, че той няма да бъде там. За да не го загуби, беше завързал за него кожена лента с триъгълно парче полирано дърво. Когато приближи парчето дърво към носа си, усети сладкия, мек аромат на хвойна. Беше се надявал да не му се наложи да използва този ключ, но и не се учудваше, че моментът е дошъл. Хена беше прекалено красива за този свят, винаги си го беше мислил.

Бяха минали три часа от посещението на полицая. Той му беше задал въпроси за Хена. Кога са се видели за последен път. Въпроси за детството им. Какво е правил той самият в момента на убийството. Тежки въпроси, но полицаят изглеждаше доволен от отговорите и каза, че ще се свържат с него.

Бирк взе решение веднага; беше време да тръгва. Щеше да си стегне багажа с най-необходимото, после да поспи един час. След това щеше да се отправи на дългия път.

* * *

След разпита Юхан Рока отиде в стаята за почивка. Главата му пулсираше, а тениската му стягаше на врата. Вдиша дълбоко няколко пъти и помисли за живота на Хена. Такава трагедия. Никакви живи роднини, освен един брат на лодка някъде близо до Северния ледовит океан. Само няколко приятели, нищо повече. И мъж, който явно не я беше познавал истински.

След като погледна мобилния си телефон, той разбра, че журналистите са започнали да звънят. Гласът му на телефонния секретар ги приканваше да се свържат с отговарящия за връзките с обществеността в Йевле. Въпреки това имаше седем пропуснати обаждания и още толкова съобщения. Настояваха да им се обади. Заплашваха, че ще напишат статиите си дори без да са говорили с него, и казваха, че сигурно ще бъде по-добре, ако получи възможността да коментира. Той не смееше дори да си помисли колко им е напечено в Йевле.

Сложи пластмасова чашка на поставката на кафемашината и натисна копчето, което обещаваше много силно кафе. На една от масите имаше бял хартиен плик. На него пишеше „Сладкарница „Дакос“ и той не устоя на импулса да го отвори. Засмя се сам на себе си. В плика имаше една-единствена поничка с пудра захар. Полицейска поничка и полицейско кафе. Клише. Но беше невъзможно да устои на изкушението.

Часът беше пет следобед и сега, когато седна да си почине, умората го заля. Бърз разговор с Алмен, после щеше да потегли за вкъщи. Беше обещал на Виктор Бергман да излязат да купонясват и въпреки че в момента въобще не беше в обичайното си настроение за парти, знаеше, че няма да се измъкне. Първо загрявка в апартамента на Виктор по старите традиции. После излизане. От друга страна, можеше да се окаже забавно: щеше да се срещне с много от старите си приятели.

— Може ли да седна при теб?

Алмен се приближи към масата, на която беше седнал Рока.

Той се отпусна бавно на стола и поглади корема си, като се намръщи.

— Как си? — попита Рока.

— Стомахът ми се обажда пак — каза той. — Сигурно съм прихванал някоя гадна бактерия. Помниш ли, когато върлуваше свинският грип? Всички използваха дезинфектант за ръце и никой не се разболя. Сега не можеш да видиш нито едно шишенце с дезинфектант наоколо. Трябва да се пести, разбира се.

Рока кимна бавно.

— Какво ще кажеш след разпита?

— Разбрахме малко повече за Хена, но не много. Той не беше много словоохотлив. Трудно е да се каже дали защото е съкрушен, или защото премълчава нещо — каза Алмен и не успя да скрие едно оригване.

— Съгласен съм — рече Рока. — Не трябва да забравяме, че е хитър.

Яна стоеше до печката и пълнеше термос с вода от една тенджера.

— Какво мислиш за всичко това, Яна?

Тя се обърна бързо към тях.

— Монс е невинен, твърдо съм убедена в това — отговори лаконично.

— Окей. Това тепърва ще се види. Как си представяте следващата стъпка, докато чакаме да се появи нещо по-конкретно от инстинкта ни?

— В най-добрия случай утре ще получим списъците с географските позиции от „Телия“.

Яна разтвори отчаяно ръце и не изглеждаше по-обнадеждена от Рока.

— Между другото, как мина със социалната служба? Кога ще можем да разговаряме с децата? — попита Рока.

— Те са при баба си й дядо си — каза Алмен. — Най-после са успели да заспят дълбоко и имат нужда да си починат добре.

— Естествено. Просто ще трябва да почакаме. Би ли желал да се поразровиш в тази история със „Солентос“? Обади се на Юнас Андершон от Националната криминална полиция и кажи, че аз питам.

Алмен го изгледа продължително.

— Рано или късно всичко излиза наяве — каза, като гледаше Рока в очите.

— Разбира се — изрече Рока кратко. — Рано или късно.

Алмен се изправи и бутна стола към масата.

— Веднага ще проверя. Ако не се заседя в тоалетната.

Той се присви и забърза.

— После си отиваме вкъщи да почиваме — каза Рока. — Яна, ти живееш тук в центъра, нали? Имаш ли желание да ме ескортираш донякъде?

Яна спря рязко и се обърна.

— Мислех да остана. Вечер работя най-добре. — Тя се обърна към мивката.

„И рано сутрин“ — помисли Рока.

— В момента няма много за правене. — Той се прозя. — Досега сте работили много здраво. Използвай шанса да си починеш. Никога не се знае кога ще можеш да спиш пак.

Рока огледа Яна. Според слуха тя беше изключително интелигентна и аналитична, способна да дава всичко от себе си, за да разкрие престъпленията. Той плъзна погледа си по очертанията на тялото й, от главата до петите. Започваше да подозира, че е прав в предположенията си, че тя тренира усилено.

— Хайде, ела да се поразходим — настоя той.

Яна се размърда нервно.

— Но аз… не мога да се отдалечавам много. Трябва да си взема колата по пътя към вкъщи.

Едва бяха излезли на тротоара пред участъка, когато някой тикна микрофон под носа на Рока. Дребното лого говореше, че е на един от националните телевизионни канали.

— Искаме да ви зададем няколко въпроса за убийството в Сколбу — изрече една жена с черно пухено яке и избута напред свой колега с камера на рамото.

— Трябва да ви помоля да се обърнете към отговарящия за връзките с обществеността в Йевле. Предполагам, че знаете как да се свържете с него — отговори Рока и ускори крачка.

Яна вървеше до него, пъхнала ръце в джобовете на пухеното яке и с лице, обърнато на другата страна.

— Вие ли работите по убийството? Засегнат е един от най-известните хора в Швеция. Трябва да разберете, че е наложително да отговорите на въпросите ни.

Журналистката трябваше да тича, за да върви рамо до рамо с Рока.

— Вие си гледайте вашата работа, а аз ще си гледам моята — отвърна той. — Обърнете се към Йевле.

— Въпреки това ще направим репортаж, да знаете — предупреди журналистката задъхано. — Не е ли по-добре да получите възможност да коментирате?

Рока поклати глава и накрая журналистката свали микрофона и се спря.

Рока и Яна продължиха по улица „Нора Шюркогатан“.

— Откога работиш тук в Худиксвал? — попита той.

— От осем години — отвърна Яна и се втренчи в покрития със сняг тротоар.

— С какво си се занимавала преди това?

— Изкарах стажа си в Стокхолм, там съм родена, така че това беше най-естественият избор. После работих една година в „Опазване на обществения ред“ в Западния район.

Той потрепна, когато тя спомена участъка, в който самият той беше работил няколко години.

— Тогава сигурно знаеш кой е Яне Хилмершон? — попита той въодушевено и разказа за бившия си колега, който беше неразделно свързан с този участък. Полицай от отдел „Опазване на обществения ред“, висок два метра и тежащ сигурно сто и петдесет килограма, с огромен нос и глас, преминаващ във фалцет.

— Не — каза Яна.

Нима? Виж ти.

Завиха по „Стургатан“ и тръгнаха към източните части на града. Рока случайно докосна Яна и тя веднага отстъпи настрани, за да увеличи безопасното разстояние между тях.

— Имаш ли роднини тук на север?

— Не. Родителите ми са покойници. Единствено дете съм.

— Аха. — Рока се замисли за собственото си положение. На практика и неговите родители бяха мъртви. Сприхави пенсионери без никакъв живец. А всъщност и той беше единствено дете, защото от петнайсет години не беше виждал брат си.

— С какво се занимаваш, когато не работиш? — попита той в нов опит да поддържа разговора.

— Почти непрекъснато работя. Но за мен е важно да тренирам.

„Право в десетката“ — помисли той.

— Тренировки с тежести и бягане, нали?

— Да, по много и от двете.

Яна вдигна качулката на пухеното си яке и заби брадичка в яката.

— Може би ще ме вземеш със себе си в залата — каза Рока. — Имам нужда да започна да тренирам, гърбът ми е много зле. Понякога едва ставам от леглото сутрин. Докторът казва, че само тренировките ще ми помогнат, но ми е страшно скучно.

Яна го погледна.

— Утре. Тренировка с тежести в мазето. В шест.

Рока се стресна.

— Сутринта ли?

— Точно така — отговори тя.

— Сетих се, че нямам дрехи за тренировка — каза Рока. — А сега всички магазини са затворени, много жалко.

Яна му отправи тъмен поглед. А после се спря.

— Ето я колата ми.

Рока огледа колите до тротоара. Коя беше нейната? Королата, Голфът или…

Чу се изсвирване и купето на един черен мерцедес светна. Заемаше място колкото королата и голфа заедно.

— Майко мила — каза Рока. — Яка бричка.

Без да каже нито дума, тя отвори вратата и извади стъргалка за лед. След като я прокара няколко пъти по предното стъкло, Яна зае шофьорското място. Двигателят забоботи, а Рока се наслади на звука. Наблюдава я, докато тя с известно усилие изкара колата на улицата и потегли. Когато се изгуби от погледа му, той обърна очи към празния паркинг, а после се усмихна на себе си и закрачи.

19 септември 2012 година

В мислите си се връщам към лятото, което се оказа последно за мен.

Ако знаех, може би щях да го оползотворя по-добре. От друга страна, напомняше на предишното и на по-предишното.

Повечето мислят, че всичко става по-лесно през лятото, и имат право. Но никое от летата ми като възрастна не може да се сравни с летата в детството ми. Може би и ти смяташ така? Спомняш ли усещането, когато зимата най-после отмина и отидохме при баба?

Там имаше цъфнали рододендрони и божури. Отблясъци от морето. Прясно изпечени канелени кифлички и килимчета от парчета плат върху измития със сапунена вода дъсчен под. Слънчевите дни прерастваха в седмици, а после в цяла вечност, защото слънцето така и не залязваше.

Баба живееше в червената къща с лющещата се боя и изкривените прозорци. Къщата беше занемарена или може би едва се крепеше. Но в нея имаше толкова, много любов, че щеше да стигне за целия свят.

Когато си спомня за всички луксозно обзаведени жилища, които съм виждала през живота си, осъзнавам, че никъде не съм се чувствала толкова сигурна, колкото в бабината къща.

Юхан Рока И Виктор Бергман спряха, когато видяха опашката за нощния клуб до „Стадсхотелет“. Върху прясно струпания на купчина сняг срещу входа седяха две жени, очевидно прекалили с пиенето. Едната плачеше, опряла главата си на рамото на другата. Чорапогащникът й беше скъсан, а токът на едната обувка се беше счупил.

Опашката беше дълга към петдесет метра и Рока констатира, че повечето чакащи са жени. Жени на възраст между петнайсет и петдесет. Той ги огледа една по една.

— Виж нощния живот в Худиксвал в лято господне две хиляди и дванайсето — каза Виктор. — Гледай и се учи, тук ще въвеждаш ред и спокойствие оттук нататък.

Рока хвана Виктор под ръката и застана на опашката. Вдигна поглед към лилавия неонов надпис със завъртулки, който висеше над портала с голямата врата от дърво и стъкло. Салон „Госип“. По негово време клубът се казваше чисто и просто „Стат“.

Решението да обуе маратонки на минус петнайсет градуса му се беше видяло възможно най-доброто, когато тръгваха за заведението. Сега му се струваше все по-глупаво, колкото повече време минаваше в чакане. Явно охранителите бяха решили да карат хората да се редят на опашка. Прекалено много посетители, такова беше оправданието. Рока искаше да влезе, независимо дали охраната страдаше от провинциален комплекс или не.

Сред глъчката на опашката той успя да различи очакваната тема на вечерта — убийството на жената на Монс Сандин. Рока погледна през рамо и се усмихна на няколко добре познати лица по-назад. Знаеше, че до края на вечерта ще срещне много от хората, с които някога беше общувал.

Един мъж пред него се обърна.

— Здрасти, нехранимайко такъв — каза той. — При последната ни среща запрати футболна топка в слепоочието ми.

Той се усмихна накриво и бързо стисна ръката на Рока. Рока веднага позна гласа. Ако се замислеше, Петер Кранс не се беше променил изобщо за тези двайсет години, с изключение на няколко посивели кичура, които се виждаха тук-там в тъмната му къдрава коса. Изглеждаше като Ричард Гиър на млади години. Носеше се слух, че прекалява с алкохола, но пък кой ли не го правеше, помисли си Рока. До Петер Кранс стоеше още един техен бивш съотборник. Рока не си спомни името му, а и не искаше да пита.

— Здрасти. Отдавна не сме се виждали. Как я карате?

Той протегна ръка и се здрависа и с двамата.

Въодушевлението в тъмните очи на Петер Кранс веднага угасна, заменено от униние.

— Всъщност не би трябвало да купонясваме в такава вечер — каза той. — Но човек се чувства някак по-добре, когато е заобиколен от хора.

Приятелят му кимна в знак на съгласие. Очите на Петер се насълзиха и той примигна бързо няколко пъти. Рока не знаеше дали да го прегърне или не. Не, реши той накрая.

— Моите съболезнования. Ще влезем да удавим мъката — каза Рока и ги прегърна през раменете. В същата секунда съжали. Може би малко тактичност нямаше да бъде излишна. От време на време. Знаеше много добре, че тези момчета са близки приятели на Сандин.

— Само се погрижи да заловиш този, който го е направил — каза Петер. — Нали сега ти си шерифът.

Той се усмихна дружелюбно на Рока и вдигна яката на палтото си, докато се обръщаше. Опашката се беше стопила и ги поканиха да влязат в клуба.

Около овалния бар беше ужасна блъсканица, но Юхан Рока я видя още преди да стигне до средата на помещението. Стоеше наведена над бара, към бармана — млад мъж с прическа, за която не важеше законът на гравитацията. Явно последен писък на модата. Двамата, изглежда, разгорещено обсъждаха нещо. Тя беше облечена с къса черна рокля, която очертаваше стегнатата й фигура. Дългата й тъмна коса падаше далеч надолу по гърба. Тя отметна глава и косата й се залюля настрани, а после жената погледна към него. Беше само за една десета от секундата, но достатъчно, за да могат погледите им да се срещнат.

„По дяволите“ — помисли Рока.

Той застана в другия край на бара и изчака Виктор и другите да се присъединят към него. Разговорът между бармана и жената с роклята продължи и колкото и да се взираше, той не можеше да улови отново погледа й. Постоя известно време и се огледа. Обзе го нетърпение и затърси сред тълпата с надеждата да открие някой познат.

Беше малко след полунощ и от колоните ехтеше един от старите хитове на Ледин: „Чувствената Исабела“. На дансинга хората се движеха малко или много в такт с музиката и пригласяха на припева. Той вдиша дълбоко през носа си. Последния път, когато беше в това заведение, вътре беше позволено да се пуши. Струваше му се отдавна — и каквото и да казваха, забраната за пушене беше позволила да се усещат по-силно други, по-приятни или по-неприятни миризми. Имаше нужда от питие. Няколко души около бара опитваха да привлекат вниманието на бармана, но без успех.

— Тук и сега ли ще я яхнеш, или ще успееш да ми сипеш един джин-тоник преди това?

Рока се наведе напред и потупа бармана по рамото. Той се обърна бързо.

— Извинете, но всъщност разговарях с клиентка — каза ядосано.

— Ако отделяш толкова време за всички поръчки, няма да продадеш много — отбеляза Рока. — Дай ми направо два джин-тоника и донякъде ще компенсираш загубите. Джинът да е „Бомбай Сапфир“.

Жената с роклята продължаваше да стои до бара. Рока забеляза, че и тя е ядосана, защото ги беше прекъснал, но въпреки това устните й се извиха в лека, крива усмивка. Вдигна поглед към Рока и големите й, тъмни очи отново срещнаха неговите. От стомашно-чревния му тракт тръгна добре познат трепет, който си проправи път надолу по тялото му.

По дяволите отново.

— Така значи, тук се навърташ, дърто ченге такова?

Рока се сепна от внезапно потупване по гърба и в следващата секунда някой сграбчи дясната му ръка, изви я назад и я притисна към гърба. Той се обърна и бързо се измъкна от хватката. Зад него стоеше Урбан Енстрьом; в юношеските си години бяха играли в един и същи футболен отбор. Не бяха поддържали връзка оттогава, но доколкото Рока знаеше, Урбан Енстрьом беше продължил да живее в Худиксвал, въпреки че няколко пъти беше решавал да напусне града.

— Отдавна не сме се виждали. Как я караш?

Рока трябваше да положи усилие, за да говори учтиво. Не беше нужно да си припомня, че Урбан не му е любимец. В него имаше нещо фалшиво.

— След като си дългата ръка на закона, имаш ли някаква inside information[11] за жената на Сандин? — попита той.

— Едва ли знам повече от теб — Рока поклати глава.

— Явно е отказал на неподходящите хора и го е отнесла госпожата.

Урбан Енстрьом отвори широко очи и кимна многозначително, а после продължи:

— Красива съпруга, добре възпитани деца, куп пари. Тези неща винаги са трън в очите на някого. Съвсем различно е положението при нас, сигурно на никого няма да му докривее, че с теб печелим прекалено много, нали?

Урбан се засмя.

Рока изпита отвращение към злорадството в думите на Енстрьом. От неприятното усещане му се прииска да се поразмърда.

— Между другото, двамата с Пеле Алмен ли ще колите и бесите в града сега? — попита Енстрьом. — Стокхолмски полицаи, които се завръщат в малкия Худиксвал.

— Да, по-добре внимавай. — Рока се усмихна и като сви ръката си като пистолет, я насочи към Урбан.

— Сега трябва да потърся Виктор. Приятно ми беше да се видим.

Рока взе двете чаши с коктейлите и тръгна.

— Можем да излезем на по бира някой път, а? Може би ще искаш да дойдеш на конните надбягвания вдругиден?

— Мразя конни надбягвания — отговори Рока. — И не пия бира.

Енстрьом млъкна, а Рока се върна в просторното фоайе. Навсякъде беше пълно с хора. Опашка на гардероба, опашка и за тоалетните. Той се натъкна на Виктор и двамата слязоха заедно на долния етаж. В най-далечния край на заведението намериха няколко фотьойла и седнаха.

— Естествено, жената на Сандин е най-обсъжданата тема — каза Рока и се облегна бавно на облегалката на фотьойла.

— Да. Явно е било истинска екзекуция — добави Виктор и нави ръкавите на ризата си. — Казват, че може би са търсили Сандин, но не знам какво да мисля.

— Не, не е ясно — отвърна Рока и погледна плътно татуираните ръце на Виктор.

— Тази змия е нова, нали? — попита. — Красива е, не мислиш ли? Продължава чак на гърба — каза Виктор и стегна ръката си, за да се очертаят мускулите.

— Страшно готино — отбеляза Рока.

— Как ти се струва новата работа? — попита Виктор.

— По-трудно е, отколкото мислех. Малък участък. Шефката е адски праволинейна. А двама от колегите са… предизвикателства в социално отношение, така да се каже.

— Дай им малко време, да му се не види. Колко си работил с тях? Един ден. С теб се свиква трудно, трябва да ти е ясно. Не забравяй, че живеем в малкия Худиксвал. Дори да са полицаи и да са видели какво ли не, може би не са подготвени новият им шеф да се окаже най-съмнителният възпитаник на Полицейската академия.

Виктор се усмихна широко и му намигна.

Рока тъкмо щеше да му отвърне с някой саркастичен коментар, когато тя слезе по стълбите. Стъпи на червения мокет и се запъти към тях. Той следваше всяка нейна стъпка и помисли, че се движи като свободолюбива котка.

— Коя е тази? — Рока кимна към жената.

— Имаш предвид черната пума? Нямам представа — отвърна Виктор. — Никога не съм я виждал.

— Ти колко стоя в затвора всъщност, дърт пандизчия такъв?

Рока не устоя на възможността да го клъвне. Познаваха се от десетгодишни и Виктор беше най-добрият му приятел. Беше кривнал от правия път в младостта си, но си беше взел поука от времето, прекарано в затвора, и сега беше най-почтеният сред приятелите на Рока. Виктор носеше на майтап. Поне ако идваше от Рока.

— Сещаш ли се коя съм?

Облечената в черно жена се усмихна на Рока, след като измина последните крачки до мястото, където седяха. Тя клекна до него, сложи леко ръката си върху крака му и вдигна поглед. Допирът й изстреля тръпка от бедрото към чатала му и той усети как членът му се втвърди под дънките.

— А трябва ли? — попита той.

— Анхелика Фернандес? — попита тя в опит да опресни паметта му.

Мисълта на Рока се задвижи със скоростта на светкавица и прелисти умствения му архив с всички познати и познати на познати. Фернандес. Той познаваше само един човек с това име и като се замисли по-добре, южноамериканските черти му се сториха учудващо познати. Не беше възможно.

— Дъщерята на Стефан Фернандес? Последния път, когато те видях, караше велосипед с помощни колела.

Рока се засмя, но осъзна колко неестествено прозвуча смехът му. Как беше възможно това същество, това красиво създание, да бъде дундестото момиченце, чиито крачета едва стигаха до земята, когато седеше на белия си велосипед с помощни колела? За кратко той не беше сигурен дали повече го притесняваше мисълта колко е остарял самият той за две десетилетия, или фактът, че се чувстваше безсрамно привлечен от дъщерята на свой приятел от детството. Той се позамисли и доста бързо стигна до заключението, че е второто. Абсолютно забранено. Но това бяха само мисли. Кой нямаше да разсъждава като него в тази ситуация, оправда се той.

— И си полицай, както чувам. Татко казва, че ти си последният човек, за когото бил смятал, че ще стане полицай.

Анхелика му се усмихна с животозастрашаваща смесица от инфантилност и осъзната женственост.

— Да, някои неща просто не могат да се разберат. — Рока се взря право в очите й. Бяха почти черни.

— Може ли да седна?

— Разбира се, само се пази от него.

Рока кимна към Виктор, който се усмихна и поклати глава.

Анхелика прекрачи през протегнатия крак на Рока и се отпусна на фотьойла точно до неговия. Изтръска на пода обувките с високите токчета, придърпа краката си под себе си и се наведе над облегалката, за да се приближи още повече към него. Той се затрудняваше значително да възпре мислите си, а и не беше сигурен, че иска да ги спира.

— А къде е твоят старец?

Рока съжали за думите си, но в следващата секунда си помисли, че няма смисъл да се опитва да скрива истината. Ако нейният баща беше старец, същото важеше и за самия него. Нищо не можеше да се направи по въпроса.

— Вкъщи. Тази вечер мама и татко са поканили няколко роднини на вечеря.

Положението веднага стана по-поносимо. Едва ли татко Фернандес щеше да прекрачи прага на „Госип“ тази вечер.

Погледите им се срещнаха. Тя се усмихна, но не каза нищо. Той се опита да измисли какво да каже, но потокът от думи, който обикновено се изливаше от устата му, временно беше пресъхнал.

„Кажи нещо, мамка му“ — помисли той.

— С какво се занимаваш, откакто си оставила велосипеда с помощните колела в гаража?

Той забарабани с пръсти по бедрата си.

— Винаги ли си толкова нагъл? — Тя наклони глава настрани, усмихна се и го погледна учудено. — Този петък се върнах от Буенос Айрес. Братовчедите ми имат ресторант там и през есента се нуждаеха от помощ с обслужването на клиентите. А аз изпитвах отчаяна нужда да се махна от Худиксвал.

Тя извъртя очи към тавана, за да онагледи думите си.

— Ще се върнеш ли там след празниците?

— Да, такъв е планът. Ако не изникне нещо друго интересно. Но колко е голям шансът за това в този град?

Тя го погледна сериозно, но дълбоко в очите й Рока долови не само сериозност. По дяволите, много беше апетитна. Отново мълчание.

— Искаш ли нещо за пиене?

— Бих пийнала чаша червено вино, моля — каза тя и погали бедрото му.

Рока се изправи и на път за бара намести панталоните, за да скрие мощната си ерекция. Тя щеше да си получи чашата червено вино. Евентуално и малко секс, ако продължеше да си го проси. Но по-напред той трябваше да измисли още някаква тема за разговор. Нещо смислено и подходящо за нейната възраст, колкото й да му беше трудно. Той поръча чаша от най-скъпото кианти от най-близкия бар, а самият той продължи по отъпкания път с джин-тоника.

Когато се върна, забеляза, че Анхелика се е преместила на дивана, където седеше Виктор. И двамата се смееха на нещо, което Виктор току-що беше казал. Когато Рока стигна до дивана, Виктор се изправи и го прегърна приятелски, като прошепна:

— Мисля, че униформите й харесват, давай смело. Аз изчезвам.

Рока зае мястото на Виктор на двуместния диван и подаде чашата с вино на Анхелика. Тя му се усмихна и задържа ръката си върху неговата, когато взимаше чашата.

— Откога си полицай?

Тя го погледна заинтригувано.

Рока срещна погледа й и го задържа, докато мислите му се отправиха по неведоми пътища. Сърцето му заби по-бързо от обикновено, а зад очите му нещо проблесна.

— Ехо! — каза тя и махна с ръка пред лицето му.

Той взе бързо решение, навлажни устните си и преглътна.

— Съжалявам, маце. Трябва да изчезвам.

Остави чашата на масата и преди тя да успее да реагира, се обърна и се насочи към гардероба. Навлече бързо якето си, мина през широкия портал и излезе на улицата. Когато снегът се завихри под отвореното му яке, той се съвзе и спря.

Що за човек беше той, по дяволите?

28 декември 2012 година

Пръстите на Яна Вайсман летяха по клавиатурата. Часът беше седем сутринта, а тя седеше в един от кабинетите в полицейския участък и преглеждаше получената от „Телия“ информация. С показалеца на мишката проследяваше данните в хронологичен ред. Монс наистина се беше намирал в центъра на Худиксвал в продължение на приблизително два часа. Едва към четири и половина телефонът беше установил връзка с 3G-антената, която се намираше най-близо до къщата в Сколбу. Следователно показанията му дотук отговаряха на истината.

Тя спря погледа си върху един номер, от който бяха позвънили на Монс веднага след разговора му с Мануел Батиста на Бъдни вечер. Необичайното беше, че разговорът беше продължил половин час и точно той явно беше забавил Монс, а не разговорът с Мануел Батиста, както самият той твърдеше. Според „Телия“ не беше възможно да се идентифицира потребителят на този номер, защото ставаше въпрос за нерегистрирана предплатена карта. Бяха успели да установят географското местонахождение към момента на разговора, но това беше всичко. В момента на осъществяване на разговора мобилният телефон с нерегистрираната предплатена карта се беше намирал насред хелсингландската гора и затова информацията не им беше от голяма полза.

Яна се изправи. Може би прекалено бързо, защото й причерня и краката й почти се подкосиха. Тя се подпря на масата, докато отново можеше да се държи на крака. Отхвърли мисълта, че нещо не е наред, и се опита да се съсредоточи, като отново извика в паметта си образа на лежащата на пода в банята Хена. Но единственото, което й хрумна, беше колко красива й се стори тя. Мисълта беше абсурдна и тя се плесна по бузите и приглади косата си назад. После седна и отвори оскъдната информация, която беше получила за мобилните разговори на Хена. Имаше още един непознат номер, който не й даваше мира. От който се бяха свързали с телефона й един месец преди Коледа. Той също беше на предплатена карта без регистриран потребител. Местоположението беше далеч извън града, но в обратната посока.

Яна изруга предплатените карти. Използваха ги всички, които по някаква причина държаха да скрият самоличността си. Истински бич за полицията. Предплатени карти можеха да се купят кажи-речи навсякъде и да се използват, без да се предоставят никакви данни, които да дадат информация за самоличността на потребителя. А обиграните престъпници никога не слагаха предплатена карта в телефон, който вече бяха използвали. Намираха чисто нов на черно или в някой магазин без охранителна камера и никога не плащаха с карта.

Тя отвори термоса с изстинала преварена вода и напълни една чаша до горе. Когато се изправи, отново й се зави свят. Погледът й се проясни едва след като направи няколко крачки. Какво й ставаше? Застана до прозореца към улицата и констатира, че за разлика от друг път не вали сняг. Изпи няколко глътки вода и реши засега да зареже непознатите номера. Да се съсредоточи върху нещо друго. Монс единствен знаеше с кого е разговарял на Бъдни вечер. Или може би не си спомняше. Така или иначе, тази информация затвърждаваше още повече алибито му. Освен това приятелят му Петер Кранс беше потвърдил, че са се видели на Бъдни вечер, а сега оставаше само да се изчака анализът на барутните остатъци от Националната криминалистична лаборатория.

Яна облече якето си и излезе от стаята. Снегът, който бяха събрали от двора на Монс Сандин, сигурно вече се беше стопил. Бяха го изсипали в гаража на участъка.

На път към гаража тя мина покрай една будка. Спря, за да погледне първите страници на вестниците. Монс в близък план, който показваше лицето му до последната пора. Очите му бяха по-тъмни от обикновено. Пишеше само Скръбта, с големи черни печатни букви през цялата страница. Стомахът на Яна се сви и тя беше принудена да си поеме дълбоко въздух няколко пъти.

Отвори вратата на гаража. Големите радиатори и вентилаторните печки бяха ускорили топенето и потокът от вода се изливаше във фината решетка на пода. Яна прекоси мокрия под, като се оглеждаше внимателно. В един ъгъл в дъното видя нещо. Приближи се и се наведе, за да го вземе. Беше парченце дърво е формата на дъга. В единия му край имаше дупчица. Тя извади найлонов плик и внимателно постави находката си в него.

* * *

Между дъбовия паркет и Юхан Рока се намираше почти сплесканият дунапренов матрак. Погледът на Рока се плъзна по кашоните е покъщнината, сложени до мястото, където спеше, и той изруга, че още не беше подредил дома си.

До него лежеше мобилният телефон, но слабата надежда се срина в момента, когато той видя, че единственото получено съобщение е от Виктор Бергман. То съдържаше иконка на полицейска палка, последвана от друга на червени устни, а след това три въпросителни. Той изтри есемеса и в същото време пъхна ръка в гащите си и помисли за предната вечер. Анхелика Фернандес. Беше имал възможност да я вкара в леглото си. Да задоволи нуждите си сто пъти подред. Вместо това си беше тръгнал. Тя се беше приближила някак прекалено много до него, а той не знаеше какво да прави. Всъщност се гордееше със себе си. За разлика от друг път, мозъкът му беше надделял на всички инстинкти.

Той стисна члена си и изведнъж усети, че се мрази, защото беше позволил тази единствена възможност да възникне точно снощи. Дори само от мисълта за настойчивостта на Анхелика получи силна ерекция. За миг се почувства принуден да разтовари напрежението ръчно, но вместо това отново отправи предизвикателство към пулсиращия си приятел и се надигна от леглото.

Сложи ръце отзад на кръста си. Четири часа върху матрак бяха равни на смърт за гърба. Той се протегна и усети, че не изпитва последствия от питиетата, които беше излял в гърлото си предишната вечер, но има нужда от душ. И храна.

Отиде в кухнята и се приближи до хладилника. Той дори не беше включен. На вратата е магнити бяха закачени няколко снимки и изрезки от вестници. Вероятно предишният обитател ги беше забравил. Рока ги остави да си седят, но ги намести. Когато погледът му падна върху пожълтяла изрезка от „Худиксвалс Тиднинг“, Рока се засмя. Момчетата от футболен клуб „Странд“, набор 1974-а, застанали за отборна снимка, след като бяха спечелили някакъв турнир. Двамата е Виктор стояха на задния ред и се опитваха да си придадат вид на световни шампиони. Но когато след това погледът му се спря на радостното лице на Монс Сандин, смехът му секна.

Рока отиде до кухненския прозорец. Домът му беше една от очарователните дървени къщи, накацали нагъсто една до друга на хълма над пристанището и железопътната линия на Худиксвал. Всички, които видеха гледката, я намираха за поразително красива. За него точно в този момент тя беше много повече. Може би махмурлукът все пак се обаждаше, защото от тъгата очите му засмъдяха и той преглътна заседналата като буца в гърлото му носталгия. Неговият град. Толкова добре познат до най-малкото ъгълче. Но въпреки това нов. След двайсет години той отново беше негов дом.

Погледът му достигна до старите червени рибарски складове край Мьолиен, където беше ял прекалено големи порции сладолед от машина в детството си и където ходеха с приятелите му, когато започнаха да остават прекалено до късно вечер. Малко по-нататък се намираше Малнбаден — плажът, където той, без да се поколебае, се хвърляше във водата е температура тринайсет градуса през лятната ваканция.

Училищните години бяха трудни. Струваше му се, че никой не го разбира и беше настроил всичко и всички срещу себе си — и учениците, и учителите. Те гледаха на него като на член на улична банда, а той правеше всичко по силите си, за да оправдае очакванията им.

Той се усмихна и изсумтя тихичко при спомена за тази своя версия, която тичаше по улиците тук преди двайсетина години. Кой да предположи, че той ще оцелее? А и че ще се върне в Худиксвал. И то като полицай.

Той затвори очи и постоя така. После ги отвори и погледна към Шьопманбериет. Там беше наблюдателницата, където се събраха след завършването на гимназията, когато слънцето залезе съвсем за кратко. Стомахът го присви. Любимата Фани. Светлото бъдеще е наше. Млади, но твърдо решени. Заедно щяха да открият света. Чувствата, които обхванаха гърдите му и все повече се засилваха, бяха не само непознати, но и плашещи. Толкова здравият обикновено бент на долния му клепач сега не успя да задържи първата капка. Тя бликна от слъзния канал, който той смяташе за завинаги пресъхнал. Потече по бузата му, а после наболата брада я разнесе и попи. В Худиксвал беше неговата история, отчасти изтикана в дъното на съзнанието, и преместването тук означаваше неизбежен сблъсък с нея.

* * *

Докато седяха в конферентната зала, отново заваля сняг. Яна Вайсман се размърда на стола, Пеле Алмен прокара ръце през косата си, а Ялмар Албинсон стоеше изпънат като струна и с поглед, отправен право напред. Знаеха, че Юхан Рока току-що е разговарял със съдебния лекар по телефона. Той срещна погледите на колегите си.

— Първо искам да кажа, че в НКЛ са извършили анализа на барутните остатъци рекордно бързо — започна той. — Нито следа върху дрехите или ръцете на Монс Сандин, нито по костюма на Дядо Коледа, а това, разбира се, е в негова полза.

— Значи можем да приемем, че Сандин ще бъде освободен скоро — обади се Пеле Алмен. — Какви муниции са използвани?

— „Браунинг“, калибър 7,65. Изстреляни със стара „Застава М70“. Не най-мощното оръжие, но от два метра разстояние е предостатъчно.

— Значи не разполагаме с кой знае какво. В Швеция в момента е пълно с такива — каза Пеле Алмен.

— Точно така — отвърна Рока. — А Сандин най-вероятно ще бъде освободен. Въпреки че все още имам чувството, че не всичко е изяснено. Както и да е. Ето доклада от аутопсията на Хена. Получихме предварително становище и мога да кажа, че резултатите са и очаквани, и неочаквани.

Рока срещна погледите на колегите си. Никога по-рано не му се беше случвало да бъде предмет на неотлъчното внимание на трима души.

— Хена е щяла да умре дори ако Дядо Коледа не беше почукал на вратата й — съобщи той.

В този момент всички замръзнаха по местата си и притихнаха.

— Какво искаш да кажеш? — възкликна Алмен накрая.

— В кръвта на Хена е имало изключително висока доза флунитразепам.

Другите го погледнаха въпросително.

— Мога да ви осведомя, че по-популярното наименование е рохипнол — каза Ялмар, като вдигна показалец във въздуха и огледа останалите над рамките на очилата си.

— Точно така. Флунитразепам е активното вещество в рохипнол. Дори ако извършителят не й беше дошъл на гости, тя е щяла да умре от свръхдоза горе-долу в същия момент.

— Как е възможно? — попита Алмен. — Искам да кажа, на рохипнола сигурно му трябва време, за да подейства? Този, който е произвел изстрелите, сигурно не я е подготвил известно време преди това? Струва ми се излишно, най-малкото се губи време.

Рока кимна в знак на съгласие.

— Близо е до ума да се предположи, че самата Хена се е нагълтала с хапчетата.

— Значи странна смесица от убийство и самоубийство — каза Алмен.

— Да — отговори Рока.

— Прекомерната употреба на лекарството може да доведе до зависимост — вметна Ялмар. — Между другото регистрацията на рохипнол е прекратена през две хиляди и четвърта година и препаратът вече не се предлага.

— Съвсем правилно — каза Рока. — Но в Италия положението може би е различно. А ако човек наистина иска, не е особено трудно да се снабдиш с медикамента и по незаконен начин.

— А ефектът на флунитразепама може да намалее след редовен прием в продължение на няколко седмици. Това се нарича развиване на толеранс — продължи Ялмар.

— Благодаря, Ялмар — рече Рока, — трябва да продължим с протокола от аутопсията. Съдържанието в кръвта на Хена отговаря на доза, която е минимум двайсет пъти по-висока от обичайно предписваната при проблеми със съня. Разбира се, не съм запознат кога точно си е лягала вечер, но кой ще иска да си легне точно когато ще идва Дядо Коледа?

Алмен погледна Рока сериозно.

— Честно казано, не мисля, че шегите са уместни точно в този момент — каза той.

Рока вдигна ръце в отбранителен жест.

— Както и да е. Но това не е всичко. Хена е имала силни кръвоизливи от половите органи и съдебният лекар е установил, че матката й е била уголемена. След анализ на кръвта се е оказало, че в кръвта на Хена е имало сравнително високо количество човешки гонадотропен хормон.

— Хормона на бременността?

Въпросът на Алмен беше по-скоро констатация.

— Точно така, Хена наскоро е била бременна и е пометнала или е направила аборт. Явно хормонът остава в организма няколко седмици след прекратяването на бременността.

— Интересно дали Монс е знаел — отбеляза пак Алмен.

— Добър въпрос — рече Рока. — Доброволно признавам, че това е напълно непозната територия за мен, по известни и обясними причини, но не трябва ли тя да се е обърнала към някакъв вид здравно заведение, без значение дали е пометнала, или е направила аборт?

Обсъждането на резултата от аутопсията беше прекъснато от силно почукване по вратата и в залата влезе рецепционистката Фатима Воа с пламнали бузи и силно задъхана.

— На телефон 114 14 се получи анонимен сигнал — започна тя. — Някой е видял Монс Сандин в черен лексус заедно с руса жена в деня преди Бъдни вечер. Изглеждало, че се карат и жената изскочила от колата, затръшнала вратата и избягала. Била е ръст далеч над средния и явно носела обувки с много високи токчета. Прецених, че сигналът е достоверен, но не знам дали може да представлява интерес за вас.

Фатима произнесе краткото си изказване на един дъх и неуверено огледа събралите се в конферентната зала.

Рока затвори лаптопа и се втренчи в нея. Първото, което му хрумна, беше, че свидетелят може да е видял Хена. Но нейният ръст не беше над средния, а и не беше точно руса. Разбира се, че не можеха да се доверят сляпо на един-единствен свидетел, но от казаното от Фатима описанието му се струваше правдоподобно.

— Представлява интерес, и още как — каза той. — Всичко, което би ни помогнало в разследването, е от значение.

— Аз… аз също имам нещо интересно.

Когато Яна се намеси в разговора, гласът й пресекна. В ръката си държеше найлонова торбичка. Парченце дърво.

— Какво е това?

Тя се прокашля.

— Нямам представа. Трябва да проверим за отпечатъци и да разберем какво дърво е. А и е продупчено.

Всичко в главата на Рока се завъртя. Той се опита да сглоби парченцата, но те сякаш бяха от съвсем различни пъзели.

* Обработка: skygge, nedtod, 2019 *

Все пак на Евелина Улсдотер й беше приятно да усеща топлината от ръката на Юханес около кръста си, когато излязоха. Колкото и бурна да беше връзката им, той беше нейната най-голяма опора. Щеше да тръгне за „Арланда“[12] още след обяда и мисълта за раздялата я натъжаваше. Вървяха към едно квартално заведение до „Лилиехолмскайен“. Едно последно хапване заедно, с малко смях и приятелски думи, беше точно това, от което се нуждаеха.

Осветлението в ресторанта беше приглушено и напълно подхождаше на тъмните мебели. Покрай стените имаше меки дивани с дамаска от червен плюш, а големите прозорци бяха оградени като в рамки от завеси от същия плат.

Те седнаха един срещу друг на една от масите до прозорците. Юханес се наведе напред и прибра кичур от светлата й коса зад ухото й, а после хвана ръцете й в своите, за да ги стопли.

— Ще видиш, че всичко ще се нареди — каза той и я погледна. — Когато се преместим в новия апартамент, ще можем да тръгнем на терапия за двойки, не мислиш ли?

Евелина преглътна.

— Да — отвърна тя и трябваше да положи усилия, за да звучи убедително. — Със сигурност си струва да опитаме.

Тя си наложи да се усмихне на Юханес. Предложението за терапията изникваше винаги, когато се караха, но така и не се беше осъществило. За нея това беше начин да прекратят конфликта и да продължат напред. Да си дадат малко почивка, преди да стане време да разрешат истинските проблеми. Въпросът беше дали истинските проблеми можеха да се решат.

Сервитьорът се приближи до масата и взе поръчката. Евелина избра варени миди, но без гарнитурата от пържени картофи, и чаша шардоне. Юханес поръча яхния. Двамата се облегнаха на столовете в очакване на храната.

— Съжалявам, че трябва да те оставя да се оправяш сама с всичко по продажбата — каза Юханес.

Брокерът се беше свързал с тях по-рано същия ден. Апартаментът им бил продаден, а купувачите изразили желание да се нанесат по-рано. В замяна Евелина и Юханес щели да получат петдесет хиляди крони допълнително.

— Няма нищо. Нали имам няколко дни отпуск, преди да замина за Флоренция. Така или иначе мислех да работя от вкъщи през това време.

— Чу ли се какво каза току-що? — попита Юханес. — Имаш няколко дни отпуск, но ще работиш от вкъщи?

За нея беше съвсем естествено. Тя работеше, докато изпълнеше поетите ангажименти. Дори да беше за сметка на свободното й време.

— Как ще решиш въпроса с квартирата, докато получим достъп до новия апартамент? — попита Юханес след това.

— Нали ще остана във Флоренция няколко седмици. А после мога да живея при някоя приятелка, докато дойде време за пренасяне.

— Можеш да отседнеш и в някой хубав хотел. Мисля, че го заслужаваш — каза той и намигна на Евелина. Тя му се усмихна за кратко. Ако от нещо й беше дотегнало в този живот, то беше да живее в хотел.

— Изглеждаш малко разсеяна — каза той. — За нещо конкретно ли мислиш?

Евелина отметна бързо назад косата си с едната ръка.

— Няма нищо. Само съм малко изморена.

Донесоха поръчките им и те започнаха да се хранят мълчаливо. Тя вдигна една мида и изчопли жълтеникавата буца от черупката. Не беше толкова вкусно колкото обикновено и й трябваше време, за да преглътне. Тя наблюдаваше Юханес, докато той ядеше. За известно време се унесе в спомени. Три години назад. Вечерта, когато го видя за първи път. Яркосините очи в перфектно съчетание с русата коса с едва забележими по-тъмни кичури тук-там, носеща белега на безбройните регати, в които беше участвал на Карибите онази зима. Той беше един от най-често наеманите ветроходци в Европа и собствениците на лодки се редяха на опашка, за да управлява точно тяхната лодка в различните регати, и бяха съгласни да платят луди пари. Тя веднага си падна по него. Точно той щеше да бъде баща на децата й, а тя искаше това да стане веднага. Двамата си подхождаха толкова много. Цялото тяло й подсказваше, че той е точният мъж. Най-накрая.

Онази нощ си взеха стая в хотел. Едва бяха затворили вратата зад себе си, когато той хвана ръцете й и я притисна до стената. Тя едва успя да реагира, когато той я подхвана под бедрата, повдигна я и проникна толкова мощно в нея, че тя остана без дъх. Положението беше такова, че тя нито можеше, нито искаше да удържи желанието си и му извика да свърши в нея, копнежът на двамата да създаде живот точно в онзи момент и той се изпразни в нея, без да се поколебае, отново и отново. Сутринта мина по същия начин. После нямаше и ден, без да правят секс. Да се любят. С него тя можеше да стигне на края на света, без да се изкуши да кривне нито веднъж и без да изпитва нужда да търси одобрението му. Беше намерила онова, което търсеше. Така си мислеше тогава.

Но кой беше мъжът, който седеше срещу нея сега? Той набождаше хапка след хапка с вилицата. С леко отворена уста дъвчеше храната. Звукът я отвращаваше. Той остави приборите и вдигна поглед към нея.

— Евелина. Сериозно смятам, че трябва да намалиш темпото в работата. Всички, е които се консултирахме, казаха, че се забременява по-трудно, ако си стресирана.

Цялото й тяло се напрегна.

— Не можеш ли да спреш да ми обясняваш как да забременея! — изкрещя и захвърли приборите на масата.

Хората от околните маси я погледнаха възмутено.

— Успокой се — каза Юханес на висок глас. — Да не повярва човек, че не можем дори да седнем да вечеряме спокойно.

— Ти си този, който непрекъснато поставя въпроса за децата — отбеляза тя.

— Мислех, че е важно за теб — отвърна той и избърса устата си.

Евелина се изправи и изпи цялата си чаша. Когато я остави, тя се счупи и парченцата стъкло се пръснаха по масата. Без да каже нито дума, тя излезе от ресторанта.

* * *

Вратата на конюшнята веднага поддаде, когато той я натисна. Трябваше само да влезе, точно както се бяха уговорили. Лампите на тавана осветяваха с топла светлина добре пометения под. Той погледна нагоре и попадна право на една камера. Усмихна се и помаха бързо, преди да се шмугне към вътрешността на конюшнята. Забеляза движение в някои от боксовете, покрай които мина. Състезателни коне, струващи по няколко милиона. Мъжът е елегантния костюм му беше наредил да се движи внимателно, за да не ги подплашва излишно, и той вървеше на пръсти с маратонките си.

Сепна се, когато отляво изскочи една тъмна сянка. Един кон се хвърли към стената на бокса и заби зъби в стоманената решетка. Ушите му бяха присвити назад, а бялото на очите блестеше на слабата светлина. Той отстъпи назад и нервността му нарасна. Дали да се престраши да мине покрай бокса? Нали конят не можеше да излезе? Не, беше невъзможно. Той се отдалечи колкото можеше повече от разгневеното животно. Наистина не разбираше много от коне и почти съжали, че беше приел задачата.

Петият бокс от дясната страна — там трябваше да стои тя, Уейт-тил-ю-уин[13]. „Уейт-тил-ю-уин“ — помисли той и се зачуди как измисляха всички тези странни имена на състезателните коне.

Било съвсем безопасно да влезе при нея, каза мъжът с елегантния костюм, но нервността му се усилваше въпреки всичко.

— Здрасти, конче — прошепна той, когато стигна до мястото. Повдигна се на пръсти, протегна ръка през решетката и я остави да го подуши. Кобилата протегна любопитно муцуната си и той усети топлия й дъх между пръстите си. Муцуната докосна ръката му и продължи нагоре по ръкава на коженото яке. Беше приятно и той веднага се поуспокои. С другата си ръка погали джоба на якето. Усети тънък и продълговат предмет през плата. Беше си там, точно както трябваше.

Той освободи бавно райбера, с който се заключваше вратата на бокса, и я дръпна настрани, за да може да влезе. Кобилата го погледна. Ушите й бяха обърнати напред и той разтълкува това като положителен знак. Той се приближи до нея и я погали по шията. Повдигна гривата й и прочете четирите цифри, които се открояваха върху кафявата козина. Идентификационния номер на коня. Това бяха правилните цифри. Правилният кон. Той трябваше да бъде напълно сигурен. Дори не смееше да помисли какво щеше да стане, ако нещо се обърка.

Пъхна ръка в джоба си и извади спринцовката с яркозеления етикет. Хвана я между пръстите на лявата си ръка, а с другата стисна сбруята на коня. После всичко стана бързо. С решително движение заби иглата в шията на кобилата. Тя потрепна, но остана спокойна. Той се погрижи да инжектира цялата течност, после издърпа бързо канюлата и постави пластмасовата капачка. След като потупа бързо кобилата два пъти по шията, той излезе от бокса и притича до вратата. Всичко беше минало по план.

19 септември 2012 година

След лятото дойде есента.

А с есента дойде преместването в комуната.

С преместването дойдоха и болката, и буцата в стомаха. Както винаги.

Казах на мама, но тя не разбираше. Или може би просто не й се занимаваше да се опита да разбере, защото тогава щеше да се наложи да вземе някакви мерки.

С взрян някъде в далечината поглед тя сложи ръка на корема ми. После поклати глава и ми даде да пия нещо.

Тя не ми даде друго освен самота, а всичко, от което имах нужда, беше прегръдка. Няколко думи:

— Всичко ще се оправи. Аз съм до теб.

Но думите, за които жадувах, и топлината не идваха, защото тя искаше да бъде при другите, при възрастните.

Аз ставах все по-прозрачна, очертанията ми избледняваха все повече в очите на онази, която трябваше да ме вижда по-ясно от всички.

Ти също ли беше прозрачен, скъпи братко? Заличен заради отсъствието на майка ни?

Въпреки всичко боклата в корема ми продължи да бъде част от онова място — храма на себеосъществяването, но след време спрях да се ослушвам за нея.

Вратата на агенцията за недвижими имоти се затръшна зад Евелина Улсдотер. Тя потрепери и се уви по-плътно с палтото. С една голяма крачка прескочи пряспата на тротоара и пресече по диагонал улица „Вингордсгатан“, където живееха. Веднага след като Юханес замина, тя се обади на брокера и настоя да си уговори среща с него. Искаше да приключи с всичко наведнъж. Хората, които бяха купили апартамента, бяха двойка, току-що преместила се в Стокхолм. Бяха малко по-млади от нея и се държаха за ръце, когато подписваха договора. Засмяха се тихичко, целунаха се. Говореха как ще обзаведат апартамента. Коя ще бъде стаята на бъдещото им дете.

Докато се качваше с асансьора, тя се облегна на стената и си пое дълбоко въздух няколко пъти. Помисли, че животът в този апартамент скоро щеше да бъде част от миналото. Беше време за нов етап. Отражението й в огледалото на отсрещната стена на асансьора беше на една Евелина с тъмни кръгове под очите. Тя сви лицето си в гримаса и помисли, че вината е на осветлението. Изведнъж телефонът в чантата й издрънча. Есемес.

Ако ти искаше, това никога нямаше да се случи.

Тя го прочете няколко пъти, без да разбира. Беше изпратен от номер, който не беше запаметен в телефонния й указател. Сигурно някой се беше объркал. Тя изтри съобщението и излезе от асансьора.

Когато пъхна ключа в ключалката, хвърли поглед към листчето с фамилиите им, което беше залепено отстрани до вратата. Тя и Юханес. Сега и завинаги?

Затвори вратата и свали палтото си. Когато влезе във всекидневната, застана до библиотеката. Там имаше редица черно-бели снимки и погледът й веднага беше привлечен от една от тях. Двамата с Юханес на гол остров в Стокхолмския архипелаг предишното лято. Тя седеше пред него, а той беше сложил ръце на раменете й. Снимката беше силно контрастна, но въпреки това се виждаше как слънцето блещука във водата. Тя се подразни как от силната светлина бръчките около очите й също се очертаваха ясно, но все пак не можеше да отрече, че снимката е хубава.

Евелина седна на дивана с компютъра в скута и се огледа. На облегалката бяха подпрени една до друга възглавници в три нюанса на сивото. Пердетата висяха добре изгладени от тавана до пода, а осветлението на тавана беше разпределено равномерно. В купа от неръждаема стомана бяха подредени старателно на купчинка няколко лайма. Нищо не беше променяно от момента на огледа досега. Липсваше каквато и да било незавършеност, всичко, което свидетелстваше, че тук всъщност живее и диша някое човешко същество. В съзнанието й се натрапваше и усилваше някакво усещане, че мястото й не е тук. Това наистина ли беше нейното гнездо, нейният източник на сигурност?

Тя отвори aftonbladet.se. Убийството в Худиксвал беше централна тема в новините. Кожата й настръхна, докато преглеждаше статията. Тя бързо въведе адреса на туристическата агенция, с която „Тру Стайл Сторис“ имаше договор за сътрудничество, и влезе в профила си. Побиха я тръпки и не можеше да си намери място. Приглади косата си зад ушите и се съсредоточи върху текста на екрана. Самолетните билети можеха да се презаверят и пред нея се показа маршрутът на полета. Работата, която й предстоеше, можеше да бъде свършена не по-малко успешно и във Флоренция, а италианците щяха да полудеят от щастие, ако тя им помогнеше на място, вместо да им дава нареждания по телефона.

Тя намери полет три и половина часа по-късно. Можеше да се чекира онлайн. А ако побързаше, щеше да успее да опакова най-важните вещи в кашони, а после да наеме фирма за хамалски услуги, която да се погрижи за останалото. Защото ако щеше да бяга, не искаше да се връща, преди да стане време да предаде този апартамент. До стената във всекидневната бяха струпани кашони. Тя започна веднага и разгъна първия.

„Преместване — помисли си. — Ново начало.“ А после погледна пак към снимката на етажерката. Тя и Юханес. Правилно или неправилно? Правилно или неправилно?

Тя отнесе кашона в кухнята и отвори шкафа с порцелана. Свали една чиния от „Вилроа и Бок“. Подарък от мама за трийсетия й рожден ден. Прокара пръсти по завъртулките по ръба на чинията. Помисли, че е студена като майка й.

Ръката й трепереше, когато сложи чинията в кашона. Хвана следващата, но я изпусна, а когато тя падна в кашона, се счупи по средата. Очите й се насълзиха. Тя преглътна. Протегна се за следващата чиния. Нарочно я изпусна в кашона. Взе цяла купчина чинии и ги пусна да паднат. Гледаше как направените без топли чувства подаръци се чупеха, един по един. Със стичащи се по бузите сълзи отиде до шкафовете в коридора. Отвори един и събори на пода всички красиви калъфки за възглавници и завивки. Някои хвърли в един кашон, а останалите — в друг. Дръпна капачката на един черен маркер и допря дебелия писец до картона. С главни букви, изписани с трепереща ръка, тя направи окончателното. Написа ЮХАНЕС на единия кашон и ЕВЕЛИНА на другия. Късаше с него. Беше принудена.

* * *

Монс Сандин изпитваше облекчение, когато влезе в дома на Петер Кранс. Приятелят му живееше на най-горния етаж на една кооперация от двайсетте години, в най-централната част на Худиксвал. Стаите бяха с високи тавани и байцвано в бяло чамово дюшеме. Монс беше идвал последно тук преди десет години — преди да се запознае с Хена. В миналото винаги Петер му ходеше на гости — на местата, където го отвеждаше кариерата. Апартаментът създаваше някакво усещане като за убежище, а това беше изключително приятно.

Петер се приближи и го прегърна за кратко, но силно. Когато го лъхна приятен мъжки парфюм, Монс осъзна колко отдавна самият той не е взимал душ.

— Най-накрая — каза Петер. — Направо е невероятно, че им отне толкова време да проумеят, че си невинен.

Монс кимна. Вътрешно кипеше от чувства. Непривични и непознати. Имаше нужда да поговори с някого, но разговорите по теми извън света на спорта му бяха чужди. Дори с най-добрите приятели.

— Може би е странно… но чувствам най-вече празнота — каза той. — Наистина беше прекрасно да видя отново децата, въпреки че е ужасно да се опитвам да им обясня, че повече няма да могат да видят майка си. Те не разбират. Мислят, че само е заминала за малко. Че скоро ще се върне вкъщи.

— Има ли кой да ти помогне — психолог или нещо подобно? — попита Петер и прокара ръката си през къдравата си коса.

— Получих много добри съвети, но не е лесно… Да се грижа за децата и в същото време да се справям със собствената си скръб.

— Къде са те сега?

— При майка ми и баща ми. Имах нужда да се махна оттам. Да прекарам малко време в обстановка, която не ми напомня непрекъснато за Хена.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита Петер и разтвори ръце.

— С удоволствие. Ти какво пиеш?

Монс погледна към масата във всекидневната и помисли колко добре щеше да му дойде една бира и колко приятно щеше да бъде да притъпи чувствата.

— Всъщност отворих една бира — каза Петер. — Ти искаш ли?

— Предпочитам минерална вода, ако имаш — каза гостът и се прокашля.

— Разбира се.

Петер тръгна пред него, влезе в кухнята и отвори хладилника.

— От полицията казват, че Хена била натъпкана с рохипнол — каза Монс зад гърба му.

— Рохипнол ли? — Приятелят му се обърна. — Мислех, че само непълнолетните престъпници използват рохипнол. Откъде го е взела?

— Наистина нямам представа — отговори Монс. — Това всъщност е сънотворно. Може би някой лекар във Флоренция й го е предписал.

Петер поклати глава.

— Освен това от полицията казват, че Хена съвсем доскоро е била бременна — добави Монс.

— Как така бременна? — попита Петер и излезе в антрето с бутилка вода в ръката.

— Съдебният лекар установил, че матката й била уголемена, както се случвало, когато жената наскоро е била бременна. Имала и силен кръвоизлив. Вероятно е пометнала или е направила аборт.

— Ти не си ли знаел?

Петер изглеждаше шокиран.

— Не — въздъхна Монс. — Но знам, че наскоро беше на лекар. Имаше някакъв проблем с яйчниците и не видях нищо странно в това. А и бременността не може да е била много напреднала, изобщо не й личеше. Сега полицията ще продължи да се рови в това. Дори не знам при кой лекар е била, само че е било в Худиксвал.

— По дяволите. — Петер отвори бутилката и я подаде на приятеля си. — Ела да седнем вътре.

Той влезе във всекидневната.

— Но… сигурно е забременяла от друг — изрече Монс колебливо. — Трябва да има половин година, откакто последно правихме секс.

Той се отпусна на един от черните триместни дивани.

— И ти ми разказваш това съвсем спокойно — изненада се Петер.

— Може да звучи странно, но ми е съвсем безразлично — отвърна Монс. — Смятам, че направих всичко по силите си, за да може Хена да се успокои. Реших да пренебрегна кариерата си и да се преместим тук, за да може да се чувства в безопасност. А тя се е срещала с друг зад гърба ми.

— Ти също не си безгрешен, така че може би щеше да си затвориш очите за изневярата й?

Петер закри демонстративно лицето си с ръка.

— Оттогава мина много време — отвърна Монс лаконично.

— Мислех, че такива простъпки се помнят дълго — каза приятелят му, който по някаква причина не искаше да смени темата на разговора.

— Не искам да говоря за това, честно ти казвам. Уважи волята ми — натърти Монс.

— Добре, добре — каза Петер и вдигна ръце.

Монс изпразни бутилката на няколко глътки и я остави.

— Знаеш ли кое е най-лошото? — попита. — Празнотата. Все едно стоя до ръба на пропаст и когато погледна надолу, всичко е черно. Какво ще правим сега, да останем ли тук? Да се върнем ли в Италия? Какво ще правя аз оттук нататък? Отложил съм взимането на всички решения за бъдещето. Мислех само за преместването и за Коледа — да зарадваме децата. А как ще мога да се грижа за тях? Това беше отговорност на Хена — да бъде с децата. Наистина и аз бях част от семейството, но тя беше източникът им на сигурност, когато мен ме нямаше. Та аз не знам дори как се варят макарони, по дяволите.

Той опря лакти на масичката пред дивана и отпусна лицето си върху ръцете. Никога не беше разголвал така душата си пред някого от приятелите си, но сега просто стана от само себе си.

— Дай ми една бира. Имам нужда от нея — въздъхна.

19 септември 2012 година

В храма на себеосъществяването — там щяхме да живеем.

Така предпочитам да наричам комуната.

Разбрах, че мотивът на майка ни беше да намери вътрешен мир и смисъла на живота, нейния смисъл. Ние нямахме друг избор, освен да отидем с нея.

Но в Дания ли щяхме да отидем този път? Или в Швеция? Северната или южната част? Нямахме представа, само тръгвахме с нея както винаги. После ставахме невидими. Невидими, докато възрастните търсеха себе си.

Не трябва да бъде така. Не и когато си на шест. Никога.

Но така беше. И това остави следи в мен.

Комуната беше творческа среда, вярно е. Но това беше и единственото й предимство. Защото ни позволяваха да виждаме онова, което не биваше, нямаше цензура. Позволяваха ни да виждаме всичко. Най-лошото беше, когато възрастните се променяха и приемаха образа на дрогата.

Имахме късмет, че ние тримата бяхме заедно в онзи период. Ти и аз, скъпи братко, и нашият приятел. Бяхме силни заедно. Нещо като любов. В добро и в зло. Без вас аз дори нямаше да бъда тук.

Юхан Рока смъкна краката си от бюрото и се завъртя на работния стол. Сложи ръка на врата си и го стисна в опит да го масажира. През последните няколко денонощия не беше намерил време за друго освен за работа и се чувстваше уморен. А с такова нетърпение беше очаквал срещата с всички стари приятели от Худиксвал. Нуждаеше се от нея, за да се зареди с енергия. Сега разследването изпиваше силите му и беше стресиран, защото бяха принудени да работят по няколко успоредни линии едновременно.

Изневярата на Хена имаше ли нещо общо с убийството? Та нали Монс Сандин твърдеше, че не е възможно да е забременяла от него.

Парченцето дърво имаше ли някакво значение за разследването? Отдавна ли се намираше в двора на Монс?

Кой се криеше зад непознатите телефонни номера?

Какво знаеха децата?

Какво беше накарало Хена да се натъпче с рохипнол?

Рока се почеса по темето.

— Как върви?

Вратата се отвори и в стаята влезе Пер Видар Самели. Звънкият норландски диалект на прокурора отекна в ушите му и Юхан Рока се обърна.

— Като по вода — каза той, но сам чу колко неубедително прозвучаха думите му.

Пер Видар Самели седна и поглади с ръце лъскавия плот на бюрото. Погледа втренчено Рока известно време, а после чертите на лицето му се смекчиха.

— Кажи честно. Как върви?

Рока навлажни устни и се прокашля.

— Опитвам се да обобщя положението — каза.

— До какъв извод стигаш?

— Трябва да продължим да разпитваме съседите в Сколбу. Все някой трябва да е видял или чул нещо. А Хена най-вероятно е посетила някоя клиника и трябва да я открием. Освен това…

Рока срещна погледа на Самели.

— Освен това не искам да пренебрегна подозренията на Алмен. Че всъщност са търсели Монс Сандин. Че Хена е само началото…

— Засега само теорията на Алмен говори за това. — Самели свали очилата си.

— И чувството ми, че Сандин премълчава нещо — отбеляза Рока. Още чакаме колегите в Стокхолм да проучат връзките му със „Солентос“.

Самели се облегна на стола и скръсти ръце. Пое си дълбоко дъх.

— Можем да разпитаме най-близките му приятели, но мисля, че първо трябва да разполагаме с по-солидни доказателства — каза той.

Рока се изправи и отиде до прозореца. Помисли си, че има късмет да работи с прокурор, който никога не изглеждаше стресиран. Който винаги имаше време да го изслуша. Коренно различен от всички други костюмари, на които беше попадал през годините.

— Мисля, че някой трябва да замине за Флоренция — каза той. — Освен Монс Сандин и брата на Хена, изглежда, че всички, които са я познавали, са в Италия.

— Това е разход, който може да ти е трудно да оправдаеш — предупреди Самели. — Но, естествено, може да се окаже, че си заслужава, като се има предвид колко е спешно престъплението да бъде разкрито. Но кой ще замине?

— Аз сам ще замина — каза Рока.

— Трудно ще прокараме такова решение.

— Знам и искам да те помоля за една услуга. Разбирам, че Бенгтсон държи здраво на принципите си и искам да се обърна към правилния човек. Един от приятелите ми работи в Евроджъст[14]. Ако ти се заемеш с формалната страна и му предадеш поздрави от мен, ще получим одобрение за не повече от едно денонощие.

Рока затаи дъх.

— Разбира се. Ще се погрижа. Но…

— Какво?

— Въпреки всичко предлагам преди това да посветим Бенгтсон в плановете ти.

— Защо?

Самели въздъхна дълбоко.

— Само искам всичко да бъде наред. Да успееш с разследването.

Рока срещна погледа на Самели и реши да не се влияе от тревогата в очите на прокурора.

— Мисля, че ще загубим инерция, ако Бенгтсон тръгне по заобиколните си бюрократични пътища.

Самели сви рамене.

— Добре. Имам ти доверие. Веднага ще се обадя.

— Супер. Аз ще поговоря с Бенгтсон.

Рока се изправи. Щеше да каже на Бенгтсон. След това. Първо щеше да отиде на рецепцията и да ангажира Фатима Воа като личен туристически агент.

* * *

Парапетът около хиподрума беше леденостуден. Но това не правеше впечатление на Урбан Енстрьом, докато се държеше за него с голи ръце. Той се наведе напред, за да вижда по-добре. Трябваше да бъде съвсем наблизо, за да не пропусне нито секунда от развръзката.

Запъхтяното дишане беше придружено от отчетлив тропот на копита върху замръзналия хиподрум. Дъхът на конете образуваше покривка от пара над групата, която в момента се приближаваше към последния завой преди финалната права.

— Фаворитът се влачи като охлюв — каза той победоносно и сръга в ребрата стоящия до него. Мъжът го погледна с крайчеца на окото си и изръмжа нещо в отговор. Енстрьом попипа бялата квитанция за залог. Беше направил печеливш избор, знаеше го.

— А на кой кон си заложил, по дяволите? — зачуди се мъжът.

— Уейт-тил-ю-уин. При коефициент трийсет — отвърна Урбан Енстрьом и се ухили.

— Та тя е само пълнеж — засмя се мъжът. — На фаворита победата му е вързана в кърпа. Стрьомлунд никога нямаше да го пусне в надбягване от толкова ниска категория, ако не беше сигурен, че ще спечели — каза той уверено.

Урбан Енстрьом се замисли. Само той ли беше видял очевидното? Уейт-тил-ю-уин изглеждаше като сигурна победителка на пробния старт, когато жокеите прекараха конете покрай трибуните, за да покажат на играчите в каква форма са днес — нещо, което често беше по-показателно от резултата в последните състезания. Въпреки че кобилата само беше преминала в лек тръст покрай него, на Урбан Енстрьом му се беше сторило, че вижда нещо в езика на тялото й — някаква енергия и устрем напред. Почти можеше да се каже, че жокеят не иска да покаже колко е добра кобилата. Това беше трудно доловимо за нетренирано око, но той беше напълно сигурен, че е видял възможностите й.

Той се обърна и хвърли бърз поглед към остъкления ресторант най-горе на трибуната. Топлата светлина падаше върху мъжете с елегантните костюми и придружаващите ги празноглави красавици. Онези, които искаха да гледат надбягванията от високо, с меню „а ла карт“ и вино във високи чаши. За тях конете бяха само номера, но за него бяха индивиди. Разбира се, той също залагаше. И печелеше, и губеше главозамайващи суми. Но никога не би се отказал от мястото точно до оградата. Най-близо до финалната линия. Усещането, когато конете финишираха, беше неописуемо. От мисълта за състезателния инстинкт и лоялността на конете в комбинация със стратегията на жокеите цялото му тяло настръхваше.

— А колко си заложил? — попита мъжът любопитно.

— Тази информация ще запазя за себе си — каза Урбан и стисна квитанцията за залога.

Той дълго се беше колебал колко да заложи. Накрая пъхна десет измачкани банкноти по хиляда крони под прозрачното пластмасово прозорче на гишето. Момичето, което приемаше залозите, бързо въведе сумата и номера на коня точно преди старта.

Урбан настръхна от напрежението. Той се пусна от парапета за секунда и дръпна ципа на черното си кожено яке. Уейт-тил-ю-уин щеше да се състезава във вътрешен коридор. Затворена, но щадяща силите позиция. Фаворитът се беше озовал в по-външен коридор от водача — в така наречената смъртоносна позиция. Сега, когато финалът наближаваше, той беше пробягал близо трийсет метра повече от конете във вътрешните коридори. Това изтощаваше. Но фаворитът беше страшно силен и в миналото беше помитал по-силни конкуренти от по-лоши позиции.

Урбан тъпчеше нервно на място, когато конете навлязоха в дългата сто шейсет и един метра финална отсечка. В третия коридор се задаваше шествие от коне, чиито жокеи се бяха измъкнали от периферията при последното преминаване по отсрещната дълга страна на хиподрума. Фаворитът безспорно изглеждаше непобедим, докато бягаше в коридора си. Беше силен и никой не препречваше пътя му. Но конят на Урбан беше безнадеждно заклещен на своята позиция.

— Мамка му! — изсъска той.

По средата на финалната отсечка фаворитът изпревари останалите с няколко дължини. Урбан погледна към жокея на Уейт-тил-ю-уин. Той седеше спокойно в двуколката и хвърли поглед надясно през рамо. Трябваше да изглежда по-отчаян, помисли Урбан. Нали беше заклещен, а конят въобще не беше показал какво може. Вероятно се беше предал. Невъзможно положение.

Още един поглед към закритата част на трибуната. Да. Оживление. И костюмарите се бяха надигнали. Размахваха квитанциите си за залози.

Финалът наближаваше. Край перилата се събираха все повече играчи. Крещяха, подскачаха и правеха всичко по силите си, за да помогнат на фаворита да спечели. Урбан усети побутвания и отдясно, и отляво.

Още петдесет метра. Жокеят зад фаворита размаха камшика си, за да накара коня да ускори ход. Животното започна да бяга с по-широки крачки и главата му заподскача в такт с все по-бързите движения на предните крака. Щеше да спечели. Беше ясно.

Тогава дойде моментът. Урбан долови едно движение в периферията. Един кон отметна глава нагоре, а жокеят дръпна юздата, за да го отклони настрани. Галоп. Той извади коня от надбягването колкото можа по-бързо, за да не пречи на другите, а след това всичко се разви светкавично. Празното място, което се беше отворило след галопиращия кон, се зае от един от конете на вътрешни позиции. Кобилата на Урбан. Тя се втурна стремглаво да догони водача. Нищо не препречваше пътя й. Две дължини преднина. Сърцето на Урбан биеше все по-бързо и му се зави свят.

Още двайсет метра. Един до друг. Инстинктът за победа на фаворита беше по-силен от обичайното и той отказваше да се предаде. Но жокеят зад кобилата на Урбан трябваше само да я подкани за последен път, за да започне да бяга още по-бързо и буквално да остави всички конкуренти зад себе си и да щурмува финалната линия.

Урбан затвори очи. Виковете и подскоците около него престанаха. Разнесоха се ругатни, но скоро и те утихнаха.

— Какво бягане само. Откъде, по дяволите, знаеше, че кобилата ще спечели? — попита мъжът и поклати глава. После и той си тръгна.

Урбан си помисли, че беше съвсем очевидно. Съвсем естествено. Той си пое дълбоко въздух и се обърна с гръб към пистата. Вдигна поглед. В топлото, осветено с жълта светлина помещение всички пак бяха седнали. Освен на една от масите. Там цареше оживление. Очевидна радост. Явно той не беше единственият, който беше съзрял възможността. Той се усмихна сам на себе си и стисна квитанцията за залога в ръката си. Трийсет пъти по десет хиляди крони. Тръгна към гишетата, за да си получи печалбата.

Пред касите нямаше опашка. Нищо чудно, след като победителят беше спечелил при коефициент трийсет.

— Човек би могъл да си помисли, че победителят е бил ясен предварително — каза той с усмивка на младата жена на гишето. — От мен нищо не може да се скрие, още при загряването видях, че конят е страхотен — продължи да се хвали.

Жената на касата го огледа продължително с яркосините си очи, докато пъхаше квитанцията в машината. Устройството избръмча, когато прочете цифрите и чертичките на малкото листче.

— Честито — каза тя и се усмихна. — Но тук на хиподрума не изплащаме толкова големи суми. Трябва да попълним един от тези формуляри — удостоверение за печалба.

Тя му подаде един кочан. На предната страна имаше снимка на два коня, които пробягваха финалната отсечка. Честита печалба! пишеше по диагонал върху снимката.

— Оставете ми един екземпляр, а другия го занесете в банката и ще ви изплатят парите — каза жената.

Урбан взе удостоверението за печалба и тръгна бързо към изхода. Ако се беше обърнал, щеше да види, че синеоката жена беше взела мобилен телефон, за да набере един номер. Когато го доближи до ухото си, тя вдигна поглед към остъклената част от трибуната.

* * *

Евелина Улсдотер обожаваше този хотел. Той се намираше във вътрешен двор до пешеходната улица „Борго дели Албици“ в централните части на Флоренция. Насред гъмжащия от хора град, но въпреки това тих, скрит и изолиран. Тя лежеше и с удоволствие наблюдаваше фреската на сводестия таван. Сама във Флоренция, отново. Сама и свободна? Но коя беше тя без Юханес? Без прегръдката му, която й вдъхваше сигурност и където тя винаги се връщаше, макар и против волята си? И коя беше тя, без да търси нечие одобрение?

Стана и влезе в банята.

— Какви ги вършиш всъщност? — попита отражението си в огледалото.

Лесно беше да намери одобрение. Трябваше само да изпрати един есемес и когато кацна на летището в Пиза, не устоя на изкушението. Нуждата беше силна.

— Постъпваш правилно — каза тя на себе си. — Заслужаваш го.

Отговорът дойде само след пет минути. Той искаше да се видят същата вечер. В хотела. Защото тя желаеше да спазва известна дискретност, въпреки че рискът някой познат да се намира във Флоренция точно в този момент, беше малък. А ако Юханес противно на очакванията научеше какви ги върши тя, може би нямаше да бъде случайно.

Тя се гримира така, че да изглежда колкото може по-естествено. Процедура, която отнемаше минимум толкова време, колкото и гримът за празнични случаи. Не остави нищо на случайността и накрая беше доволна от резултата. След това развърза колана на хавлиения халат и остави дрехата да се свлече на пода. С едната си ръка смъкна бикините и се погали леко между краката. Острите косъмчета погъделичкаха върховете на пръстите й и тя извади самобръсначка от несесера. Прокара я внимателно по нежната кожа; трябваше да бъде съвсем гладка.

Оставеният на леглото телефон завибрира. Веднага разбра какво означава това. Той скоро щеше да бъде тук. Мануел Батиста.

Само след няколко минути щеше да стои на вратата. Тя усети гъделичкане в корема, а дланите й се навлажниха. Възбуждаше се от забраненото. С треперещи крака премина по тъмнокафявия паркет и отиде до вратата.

Добре познатите почуквания — два силни удара, последвани от един по-слаб — я накараха да подскочи както обикновено. Тя продължи да убеждава себе си, че го заслужава. Че се нуждае от това, което щеше да се случи всеки момент.

Отвори бавно вратата, а после двамата застанаха там напълно неподвижни, само за да се погледат.

„Ти си най-красивият човек, когото някога съм виждала“ — искаше да каже тя, но речниковият й запас на италиански не беше толкова богат. Тебеширенобялата усмивка между очертаните челюсти. Тъмната набола брада. Всяко от черните косъмчета се намираше точно на правилното място, въпреки че той се беше постарал да си направи небрежна прическа. „Искам те в мен“ — помисли тя и му се усмихна. Както последния път.

Той се засмя, пристъпи напред и я придърпа към себе си. Студените метални копчета на якето се притиснаха към голото й тяло. Хладината се стрелна надолу и се превърна в наситена с кръв топлина, която се разстла между краката й.

Позволено му беше да прави каквото иска с нея. Или поне така щеше да го накара да се чувства.

Тя отстъпи една крачка, за да може той да я огледа. Мануел Батиста се приближи пак и я побутна пред себе си към леглото. Натисна я лекичко и тя падна върху завивката, а той не закъсня да се присъедини към нея.

Както беше легнал, тялото му не се закриваше от дрехи и с единия си показалец тя го погали по гърдите, надолу по корема и по силните бедра. Знаеше, че е контузен и в момента не се състезава, но очевидно прекарваше много часове във фитнеса.

Кафявите му очи срещнаха нейните и погледът му се задържа там. Тя обожаваше този миг, когато затаяваше дъх и я заливаше усещането за неговото одобрение. Секундата преди чакането на онова, което се подразбираше, да завърши и лицата им да се срещнат, устните и езиците да се слеят. Тя не искаше този миг да свършва. Дрогата на одобрението. Толкова унищожителна, но и напълно неустоима.

За момент се почувства несигурна дали той наистина я желае. Една милисекунда на колебание. Погледът му беше въпросителен, но после той легна по гръб и я придърпа към себе си. Сякаш я убодоха хиляди иглички, когато кръвта я изпълни между краката и тя се почувства готова. Яхна го и капчиците влага, които се бяха стекли по кожата й, помогнаха на члена му да проникне лесно в нея. Към главата й се стрелна тръпка, която се разстла по лицето, а след това към гърлото и корема.

Той прокара бавно пръст по бузата й и надолу, задържа го върху втвърденото зърно, а после продължи по корема.

— Sei fantastica…[15] — каза той бавно и тъмният му тембър я възбуди още повече.

Тя се усмихна вътрешно в опит да убеди себе си в нещо, което чисто логически вече знаеше: че той не можеше да й устои.

Тя разлюля ханша си, за да може той да влезе колкото е възможно по-навътре в нея. По вътрешните й мускули се разля нова тръпка, а той със стон потвърди, че тя прави точно това, което той обожава. Бавни движения, след това постепенно ускоряване, а после отново забавяне. Отново и отново.

Двамата намериха общ ритъм и тя затвори очи. Съсредоточи се върху случващото се в онази точка, в която ги свързваше голата, пулсираща топлина. Скоро щеше да я завладее добре познатото, усилващо се усещане и тя забави темпото. Щеше да му позволи да свърши пръв. Тялото му беше под нейно владение.

Тя спря за малко, а след това започна да се движи бавно наляво-надясно. Твърдият член искаше да проникне още по-надълбоко и тя се наслаждаваше дори само на стенанията на Мануел. Гледаше го мълчаливо и виждаше как ноздрите му потрепваха всеки път, когато си поемаше дъх.

„Още не“ — помисли тя.

— Non… non ce la faccio piu[16] — го чу да казва. В гласа му имаше ясна молба и тя видя тревога в очите му. Но когато той опита да я подкани да побърза, тя остана неподвижна и му се усмихна предизвикателно. Изтъркаля се настрани, така че той излезе от нея, и разочарованието обзе погледа му.

„Трябва да те поема в устата си“ — помисли тя и приближи лице към врата му. Когато вдиша уханието му, опиянението се надигна в нея като мехурчета и с устни, които едва докосваха топлата му кожа, тя продължи надолу по гърдите и корема му. Сложи ръката си на твърдия му член, който беше влажен, след като беше проникнал в тялото й. Устата й слезе бавно върху него и отначало само устните й го докоснаха, след това тя прокара върха на езика си от основата нагоре и облиза гладката кожа и вените, които криволичеха по него. Когато засмука лъскавата главичка в устата си, усети собствения си солен вкус и това я разгорещи още повече. Хвана здраво члена и започна да движи ръката си нагоре-надолу. Напрегнатото тяло под нейното й се подчиняваше и моментът сигурно наближаваше вече, тя чуваше ритмичното пъхтене на Мануел. Оттам, за където той се беше запътил, нямаше връщане. Той се притисна колкото можеше по-навътре в устата й и започна да движи хълбоците си нагоре-надолу, за да я накара да смуче още по-бързо. Когато той изстена, тя се изправи светкавично и го възседна.

Твърдостта на члена му сякаш я изцеди и в следващата секунда всички мускули в тялото му се напрегнаха. Тя усети пулсиране вътре в тялото си, когато той я заля с еякулацията си, и самата тя също прекрачи границата. Оргазмът се разля по вътрешната страна на бедрата и между краката й като гореща и гъделичкаща вълна и тя го остави да завладее тялото й, да го дърпа и тресе, докато не утихна и последното потреперване.

Мануел погали бавно ръцете й и промърмори нещо на италиански. Тя нямаше сили да се опитва да го разбере, а легна върху него и изчака дишането й да се успокои. Общите им течности започнаха бавно да се процеждат от тялото й и след малко то беше напълно отпуснато. Евелина се сви до Мануел. Вдигна ръка, за да го погали по гърдите, но изведнъж топлината от тялото му й се стори чужда. Тя се отдръпна леко настрани и придърпа завивката върху себе си. От вкуса в устата, който преди малко я беше възбудил, сега й прилоша и тя преглътна с усилие.

Мануел вдигна глава и я погледна. Усмихна се и се наведе, за да я целуне по челото, но тя отвърна лице.

— Cosa с'è?[17] — попита той учудено.

Евелина знаеше какво не е наред. Всичко беше приключило. Беше го накарала да направи каквото тя искаше и в същия миг той се превърна в непознат. Гол мъж с прекалено космати гърди и отпуснат, лепкав член. В гърдите й пропълзя тревога, която се разстла безмилостно по цялото й тяло. Сега тя искаше само той да се махне.

Проклетата дрога на одобрението.

Тя се надигна в леглото и спусна краката си на пода до якето на Мануел. Когато погледна надолу, видя, че нещо се подава от джоба. Бяла картонена кутийка. За миг се поколеба дали да не я вземе. Но ако Мануел разбереше, тя не знаеше как да обясни действията си. Щеше да се изправи, за да отиде в банята, когато любопитството надделя и тя побутна предпазливо якето с крака си. Кутийката се подаде още и тя се наведе над нея. Приличаше на опаковка на лекарство. Може би нещо, което той пиеше за контузията на коляното. Тя хвърли поглед към Мануел, който лежеше по гръб в леглото със затворени очи и с протегнати над главата ръце. Тя клекна, за да види по-добре. Върху бялата опаковка имаше яркозелена ивица. До нея с черни, ситни букви пишеше: Миоинозитол триспирофосфат. Евелина запомни името и с крака си бутна отново кутийката в джоба, а после се изправи и влезе в банята. Зад заключената врата извади телефона си и въведе текста.

* * *

Юхан Рока и Виктор Бергман седяха от дълго време до кухненската маса в дома на Рока и разговаряха. Бяха изпили и по няколко чаши вино. По една бутилка на човек, по-точно.

— Какво ще кажеш, да излезем ли да проверим какво е положението в „Госип“? Please — каза Рока и се изправи. Застана зад Виктор, сложи ръце на раменете му и го стисна няколко пъти, сякаш за да го подкани.

— Нямам никакво желание да излизам и тази вечер — каза Виктор и вдигна поглед към него. — Но ще го направя заради теб, защото знам, че от две седмици не си правил секс.

Рока се засмя и обгърна врата му с ръка.

— Два месеца. Не две седмици. Но благодаря, че проявяваш разбиране към моите нужди.

Той се наведе напред и целуна Виктор по обръснатата глава.

Тази вечер в „Госип“ имаше не по-малко посетители от предишния път, ако не и повече. Много стари приятели. От отбора по хандбал. От футболния отбор. От лудориите. Той отговаряше на въпросите им.

— Да, върнах се в Худиксвал.

— Да, истина е. Полицай съм. Нямаше да предположиш, нали? Намигване с едното око.

— Да, все още търсим извършителя.

— Да, ще пийнем по чаша малко по-късно.

От колоните бумтеше електронна музика, а Рока се оглеждаше за Анхелика Фернандес. Не след дълго я откри в тълпата. Говореше с друга жена, която изглеждаше на нейната възраст. Рока се приближи до тях и потупа Анхелика по рамото. Приятелката й се представи и дискретно се отдалечи.

— Да започнем ли оттам, където спряхме миналия път? — попита той.

Анхелика се обърна бързо с толкова пронизващ поглед, че той отстъпи крачка назад.

— Ти не си в ред. Наясно ли си как завърши последната ни среща?

— Ще бъда честен с теб. Не знаех как да се сдържа да не те изям цялата. Това е причината, нищо повече.

Рока разтвори отчаяно ръце.

Анхелика го изгледа. С хладен поглед. С гневен хладен поглед. Но после хладината беше заменена от топлина.

— Не приличаш на никого, когото познавам. — Тя се усмихна. — Харесваш ми по някакъв странен начин.

— Имам късмет значи. — Рока се засмя.

— Ела. Да отидем на бара долу — каза тя.

Той слезе по спираловидната стълба след Анхелика и свиха право надясно, където се намираше един от баровете. Тя се плъзна гъвкаво на един стол и придърпа един от другите за Рока. После махна на бармана да им сервира две чаши червено вино.

— Окей, полицайче. Докъде бяхме стигнали? Какво всъщност правиш тук? В Худиксвал?

Той се настани удобно на минималната възглавничка на стола.

— От осем години съм полицай. Пробвал съм се на много длъжности, но усещам, че искам да се занимавам с разследвания.

— И искаш да напуснеш Стокхолм, за да работиш в малкия Худиксвал? — Анхелика повдигна вежди.

— Честно казано, Стокхолм ми омръзна. Високомерието. И в работата, и в личните отношения. Освободи се място в отдела за тежки престъпления, кандидатствах и го получих.

Той я погледна. Изучи я подробно. Скулите й бяха високи, а надолу лицето й се стесняваше и завършваше с волева брадичка. Устните й бяха плътни и леко навлажнени. Кожа като кадифе в полумрака, но Анхелика изглеждаше страхотно и на ярка дневна светлина. Той беше сигурен в това.

— Мисля, че работата тук ще отговори на нуждите ми — каза той бавно след това.

— Винаги ли става на твоето? — попита тя и отпи от виното, като го погледна право в очите. Той отново забеляза онзи блясък от нещо неразгадаемо в очите й.

— Повечето пъти всъщност — отговори той, като опита да се престори на скромен. Някак му се струваше, че това е точно отговорът, който тя иска.

Рока отпи три големи глътки от виното и погледна часовника си. Дванайсет и петнайсет. Само два часа, докато затворят. Много от хората в заведението бяха на градус. Алкохолът, който беше изпил тази вечер, не му се беше отразил. Но влиянието на Анхелика върху него беше много силно. Това го тревожеше, но не можеше да контролира чувството. Мислите му бяха прекъснати, когато Анхелика хвана ръката му.

— Знаеш ли какво? Не искам да спя у мама и татко тази нощ.

Тя въздъхна и издаде леко напред долната си устна. Гласът й изразяваше едновременно констатация и молба. Бащинският му инстинкт се задейства, без той да се замисли. Малката Анхелика. В същото време копнежът в очите й не можеше да се сбърка. От корема към гърдите му се разля гъделичкаща топлина.

Той осъзнаваше с все по-неумолима сигурност какво щеше да се случи. Но честно, какво виждаше тя у него? Приятеля на баща й от детството. Мъж на средна възраст, нездравословно позакръглен. С интелект, който наистина беше по-развит отколкото при повечето, но мислите прекалено често завършваха с твърде безцеремонни изказвания. Тя. Божествено красива. На деветнайсет години, както му подсказваше набитото му око. Може би дори по-млада. Имаха поне двайсет години разлика. Донякъде против волята си той призна пред себе си, че намираше тази подробност за изключително привлекателна. Но реши да направи храбър опит да предотврати онова, което очевидно беше на път да се случи. Но само един опит. Скромен.

* * *

Яна Вайсман затвори вратата откъм седалката до шофьорската в колата си и натисна бутона на дистанционното, за да заключи. Беше се наложило да заведе Ардженто на ветеринар, състоянието му се влошаваше все повече и тя не искаше да чака до следващия ден. Тъй като най-близката клиника, която работеше нощем, се намираше в Сундсвал, й беше отнело два часа да отиде и да се върне.

С котешката клетка в ръка тя прекоси гаража в посока към вратата. Когато стигна до средата на помещението, спря и погледна към колата. Луминесцентното осветление се отразяваше в черния лак. Колата й се ширеше толкова гордо, по-голяма от всички останали в гаража. Колата на татко. Германско чудовище. Всеки с вкуса си. И както винаги, когато я караше, изпита тъга. И гняв, че не й беше останало друго, освен една лъскава каросерия върху двигател V8. Тя обърна гръб на колата, мина през вратата и забърза към улица „Луцгатан“.

Когато влезе в къщата, остави котешката клетка на леглото и отвори вратичката. Легна си и усети, че й е студено. Ардженто изпълзя от клетката и се настани под мишницата й, точно както правеше всяка вечер. Яна зави себе си и котарака с бяло вълнено одеяло. Когато той започна да преде, тя усети лека вибрация отстрани. Ардженто дишаше по-бавно от обикновено и по-тежко. Туморът превземаше слабото телце и този път ветеринарят не й беше дал избор. Евтаназия — това беше най-настоятелната му препоръка. Тя още не беше казала нищо на колегите си, но скоро щеше да бъде принудена да им каже.

Яна сложи ръка на челото си и установи, че е топло. Не можеше да си спомни кога последно е боледувала, но сега със сигурност изглеждаше, че се разболява.

Тя се наведе напред и опря бузата си до котарака. Сега и двамата бяха болни. Болестта на Яна вероятно щеше да премине за няколко дни, но не и на Ардженто. Вече два пъти го бяха оперирали. Последния път възникнаха усложнения и се наложи той да остане няколко нощи в болницата за домашни любимци. Яна седеше до клетката и бдеше във всяка свободна минута. Лекарите изразиха надежда въпреки усложненията и котаракът наистина се възстанови.

Тя го погали по главата и си спомни първия път, когато го видя — светлосиво малко създание с големи уши. Откри го в развъдник в Ню Йорк преди дванайсет години и не можа да се откъсне от него. Вносът й струваше общо петдесет хиляди крони. Най-добрата й приятелка, Катажина, не повярва на ушите си. Толкова много пари за един котарак. Но в този случай решението си заслужаваше и последната крона, като се има предвид колко любов й беше дал котаракът.

На Яна й беше трудно да осъзнае думите на ветеринаря тази вечер и беше помолила за още няколко дни с Ардженто. Имаше нужда да се сбогува с него. Ветеринарят се съгласи неохотно да предпише обезболяващо, за да намали страданието на животното през последните му дни. В замяна настоя Яна да се върне следващата седмица, за да приспят Ардженто.

Тя се опита да се отпусне. Ставите я боляха и някакво боцкане в носа й пречеше да се съсредоточи. Разболяваше се сериозно. Започна да й святка пред очите и тя ги затвори. Блещукането не изчезна, а по-скоро се усили.

Тя затвори очи и вдиша дълбоко няколко пъти. Опита да придаде колкото можеше повече тежест на тялото си. То започна бавно да се отпуска и мислите й полетяха. Но точно когато беше на път да заспи, той отново се появи — отблъскващият образ на Хена. На пода, сред кръвта. Онази необяснима усмивка. Яна се сепна, когато видя, че очите на Хена бяха отворени. Всеки момент щеше да каже нещо.

„Ти знаеш кой е.“

Яна се изстреля като пружина и погледът й зашари из стаята. Тя стисна чаршафа с ръце и закрещя с пълно гърло. После плачът я надви, но когато осъзна, че картината, която беше видяла, не беше реална, успя да се успокои. Високата температура й беше погодила номер, но въпреки това беше неприятно.

Тя погледна към Ардженто. Погали го бавно от едната страна, а после пак си легна. Затвори очи. Задиша. После сънят постепенно я победи.

19 септември 2012 година

Ако затворя очи, го виждам. Усещам миризмата.

Ние сме в комуната. Лято е. Топло и светло. Поне навън.

Но мястото, където аз съм се скрила, е тъмно, а пръстта на пода е влажна и студена. Прилича на зимника на баба, макар и не съвсем. Ни най-малко, като се замисля.

Защото тук няма жълти картофи в дървени щайги, нито пък моркови.

А къде е баба? Белокосата ни баба, която ни държи за ръцете и пита дали искаме ягодово сладко на палачинките. Нея я няма.

Тук няма нищо мило.

Никой не знае, че съм тук. Никой не знае, че виждам. Виждам всичко от скривалището си.

Виждам, че злото е дошло под формата на едри, силни, татуирани ръце, боядисани от дима и изсушените листа. Едри, силни ръце, които правят каквото си искат с малкото телце.

Искам да затворя очи, но не го правя. Не искам да гледам, но въпреки това го правя.

Виждам две малки очи. Малки като моите. Толкова добре познати. Този път те срещат ужасено моите в тъмнината, вместо да отвърнат с радост на погледа ми в игрите на светло.

Цип на дънки. Дънките на злото.

Нещо не е наред, знам. Чакам да чуя вик, но той не идва, само слабо скимтене, последвано от тих плач.

Трябваше да избягам по-рано, но едва сега намирам сили.

Бягам. О, как само бягам. Далеч оттам.

Но не мога да избягам от видяното. То ще ме преследва завинаги.

Юхан Рока и Анхелика Фернандес се бяха усамотили на един диван. Тя се сгуши до него и той усети топлината на нежното й тяло.

— При мен всичко е още по кашоните…

Той изчака, а тя пъхна ръката си в неговата.

— Аз мога да спя на пода — отвърна Анхелика, а десният й крак се плъзна по неговия и тя го яхна. Погали го бавно по избръснатия череп, като в същото време наклони глава настрани и му хвърли още един от онези неразгадаеми погледи, от които очевидно имаше неизчерпаем запас.

Той обгърна талията й с ръка. Предпазливо. Погледна я право в очите и каза с престорена сериозност:

— Анхелика. Не бива. Та ти си дъщерята на Стефан, по дяволите.

— Точно в момента въобще не ме интересува чия дъщеря съм. А и татко така или иначе не може да ми каже какво да правя, аз сама взимам решенията.

— Не мога да ти позволя да спиш при мен. Колкото и да ми се иска.

Тя стъпи на пода, взе обувките си с едната ръка, а с другата хвана ръката на Рока. След няколко секунди колебание той стана и я последва.

— Скоро приятелят ти, барманът, сигурно ще се присъедини към нас — каза той.

— Не вярвам да посмее да се разправя с полицай.

— А ти ще посмееш ли?

Той й се усмихна и намигна. Нямаше повече сили да се съпротивлява.

— Мен не ме е страх от никого. Чакай тук.

Анхелика вдигна ръка и забърза към малкия бар. Започна да говори с една жена на нейната възраст, която явно познаваше. Жената пъхна ръка в джоба на панталоните си и извади нещо, което подаде дискретно на Анхелика. Тя забърза обратно към Рока.

— Готово — каза победоносно и му показа ключ. — Сега няма нужда да се тревожиш, че дъщерята на Стефан ще спи при теб.

Тя го хвана за ръка и го поведе към спираловидното стълбище. Той започна да подозира къде отиват. Качиха се по стълбите, за малко се спряха най-горе, докато изчакваха тълпата да се поразреди, за да минат. Продължиха по пътя си към „Стадсхотелет“, който се намираше до „Госип“. Минаха по коридор с изтъркан син мокет и стаи от двете страни. Анхелика спря до вратата в дъното, сложи ключа в ключалката и го завъртя. Рока погледна през рамо. В другия край на коридора се виждаше тълпата от гости в нощния клуб. Някой се спря и хвърли поглед към тях.

Не приличаше ли на татко Фернандес?

За първи път Рока се замисли колко хора са ги видели. Горе-долу толкова щяха и веднага да се досетят какво са намислили. Но той реши да не им обръща никакво внимание. Точно в момента.

Той прекрачи през прага и влезе в стаята след Анхелика. Навсякъде имаше дрехи — по пода и мебелите. Двойното легло не беше оправено. Една лампа върху едно от нощните шкафчета разпръскваше приглушена светлина. Рока се обърна към Анхелика, която беше седнала откъм късата страна на леглото. Тя започна да се измъква малко по малко от ластичната рокля.

Нямаше нужда от сутиен, забеляза Рока, и в светлината от лампата той видя нейната гола, мургава кожа. Искаше веднага да отиде при нея, но се овладя и остана там, на един-два метра разстояние, като я наблюдаваше.

— Наистина си красива — изрече. Сякаш се беше съмнявал.

Той направи последните и решаващи крачки към нея. Коленичи. Погледна я в очите, като хвана коленете й и разтвори краката й. Плъзна пръсти нагоре по меката кожа. Докосна нещо топло и гладко. Пъхна ръката си още по-навътре във влажната цепка и чу лекия й стон.

— Вече няма връщане назад. Разбираш, нали? — прошепна Рока и се вгледа в очите й.

Анхелика отмести ръката му и го накара да се изправи. Нейната ръка намери чатала му и твърдата издутина, която се беше образувала в панталоните му още първия път, когато погледът му срещна нейния. Зави му се свят. Тялото му беше наредило на кръвта му до последната капка да се събере спешно между краката му. Той беше много благодарен за това, въпреки че за секунда му се стори, че ще загуби съзнание.

Нямаше колан, с който Анхелика да губи време, и с неочаквано опитни ръце тя разкопча копчетата, хвана панталоните и слиповете и ги дръпна надолу, а членът му изскочи.

— Макар че не знам… как ще стане тази работа?

За миг гласът й прозвуча наистина тревожно и той се усмихна вътрешно. Нямаше нищо против малко ласкателство. Но тревогата й изглежда се изпари доста бързо и тя сложи хладната си ръка върху члена му.

— Искам да ме чукаш. Още сега!

Той се изненада от заповедния й тон.

— Сигурна ли си? Къде да го направим?

— Ей там — каза тя и кимна към прозореца.

За първи път тази вечер Рока се поколеба. На голям прозорец, гледащ към „Хамнгатан“? Но се остави да бъде омагьосан от нейната властност и я последва. Повдигна я внимателно, за да седне на перваза. Когато панталоните му се свлякоха на пода, той хвана бедрата й и се приближи, застана между разтворените й бедра. Докосна предпазливо гладките й срамни устни.

— Искам те — изстена тя. — Какво чакаш?

— Само да знаеш, че играта може да загрубее — каза той. — Ще бъдеш заловена от полицията.

Анхелика изстена високо и хвана хълбоците му, като се опита да го придърпа към себе си. Той се съпротивляваше. Искаше да удължи удоволствието.

— Толкова съм влажна и готова за това — каза тя умоляващо.

— Първо трябва да те претърся. Ужасно съжалявам.

Той й се усмихна извинително, сложи ръка между бедрата й и забеляза, че влажността се е увеличила още повече. Пъхна два пръста в тесния отвор, плъзна ги по влажната мускулатура вътре в нея и закопня за момента, когато щеше да проникне с члена си. Пъхна и трети пръст и Анхелика изстена. Другата си ръка сви около гърдата й и последва заоблените очертания с върховете на пръстите си, докато накрая хвана твърдото зърно. Започна да го стиска все по-силно и тя отметна глава назад.

— Искам те, веднага! — извика тя.

Той нямаше да може да се владее още дълго. Никога не беше усещал члена си толкова твърд, затова го взе в ръка и плъзна главичката по лъскавата цепнатина, като в същото време се притисна напред. Тя беше много стегната и трябваше той да натисне по-силно, за да може да проникне.

— О… внимавай — изохка тя.

Той изчака, извади донякъде члена си. След това отново натисна и бавно се плъзна в нея. Движението му беше прекъснато от силно почукване и той спря. Не беше сигурен дали дойде от вратата, или от стената.

— Някой чука — прошепна и се опита да установи откъде идва звукът.

— Не е тук, продължавай!

Рока остана неподвижен за няколко секунди. Сигурно тя имаше право. Вероятно се чукаше някъде другаде. Той натисна, защото сега вече щеше да проникне.

— A… shit[18]… не става…

— Напротив, ще стане, вярвай ми.

Той хвана дупето й и я повдигна. Бавно я придърпа към себе си.

— Умирам! — извика тя, но обгърна кръста му с краката си и му помогна да вкара члена си до края, дълбоко, дълбоко навътре.

Рока стенеше, докато тя се плъзгаше нагоре-надолу по члена му. Не му оставаше много, за да свърши, и се опита да разгадае знаците на Анхелика. Мускулите в тялото й се напрягаха все повече, а дишането й се ускоряваше. Краката й се притискаха все по-силно около кръста му, тя полагаше усилия да го задържа колкото може по-надълбоко в себе си. После двамата свършиха — приятните спазми, които го притиснаха още повече, а в същото време тя изкрещя с цяло гърло.

Когато всичко отмина и тя най-накрая се отпусна, той я повдигна и отново я сложи да седне на перваза. Тя разтвори крака и той се наведе и прокара езика си по вътрешността на бедрото й и мократа й вулва. Започна да прави кръгове около клитора й с езика си, а когато го засмука, киселият вкус се разля в устата му и той за малко да свърши. Той се изправи и пъхна пак члена си в нея. Започна да се движи напред-назад, все по-бързо.

Беше толкова близо до границата и всички инстинкти му нареждаха да остане в топлото, меко местенце, което го обгръщаше. Но накрая беше принуден да се откъсне от нея и като хвана с ръка набъбналия си член, заля слабините й с избликналата бяла течност. Започна да диша тежко от възбуда и прокара ръка по черепа си. Анхелика се усмихна, когато сведе поглед към лежащия върху корема й член.

Рока постоя и погледа през прозореца, към „Хамнгатан“. Сега дишането му се беше поуспокоило и той хвана главата на Анхелика с две ръце, наведе се и я целуна по косата.

— Малка, малка Анхелика — каза.

27 декември 2012 година

Пеле Алмен погледна към гипсовата отливка, която висеше на стената в чакалнята. Коремът на бременна жена. Пред него имаше две сключени ръце, сякаш за да защитят плода вътре. Лампа осветяваше с топла светлина заобления корем.

Пеле Алмен предпочиташе да не ходи там, но кой щеше да отиде? Още щом акушерският кабинет „Шепен“ отвори, той се обади и обясни от какво се интересува. Обещаха му да разговаря с една от акушерките още същата сутрин. Първо се беше обърнал към женската консултация на болницата в Худиксвал, но Хена Педершен не фигурираше като тяхна пациентка през последните месеци. Но пък акушерката, с която той разговаря, видя, че в списъка с пациентите има бележка срещу името на Хена, когато въведе нейното ЕГН. Била планирана за операция, но не се явила на уговорената дата. Направлението било издадено от „Шепен“ — новооткрита, частна алтернатива, която се рекламирала като предлагаща малко по-спокойна и уютна обстановка от болничната. Или поне така обясни акушерката в болницата. Алмен, който седеше на червения, голям ъглов диван, беше съгласен с нея. Но никакъв уют на света не можеше да го накара да се отпусне.

Стомахът му се сви. Болките тръгваха от двете страни и вървяха нагоре. Може би трябваше да отиде на лекар. Той погледна към масичката пред себе си. Там имаше списания с лъскави корици, подредени в спретната редица. Срещу него сияеха красиви, весели, бременни жени. Най-полезните съвети как жените да се подготвят за раждането се редуваха с най-добрите начини да направят плочки на корема след това. В един от ъглите на помещението имаше кана с охладена вода и наредени една върху друга пластмасови чашки в ярки цветове.

Освен Алмен там седяха три двойки и чакаха реда си. Коремите на жените бяха различно големи, но всички имаха еднакви изпълнени с очакване изражения на лицата. Гърдите му се стегнаха, когато помисли за съпругата си София. Преди няколко години те самите също седяха в такава чакалня. Също бяха изпълнени с очакване, само няколко седмици преди изчисления термин. Очакваха дете. Но за по-малко от минута очакването беше заменено от ужас, гняв и неизчерпаема тъга.

На София й се беше сторило, че бебето мърда все по-малко в корема й. След разговор с акушерката се беше успокоила. Това било съвсем естествено в края на бременността, й казала тя. Но, разбира се, че можело да заповядат на преглед. Но докато акушерката местеше накрайника на ехографа по корема на София, тя се изнервяше все повече и повече. Движеше го напред-назад, все по-бързо и привидно напосоки. Но напразно. Там нямаше живот. Той усети парене зад клепачите при спомена и преглътна с усилие. Не сега.

— Пеле Алмен — каза закръглена жена със сребриста коса, подстригана на черта, и очила с черни рогови рамки откъм една от вратите.

Алмен вдигна бързо поглед и стана, за да последва жената, която се казваше Сив. Влязоха в един от кабинетите.

— Разбрах от колежката си, че сте от полицията — каза Сив със спокоен и топъл глас.

Алмен показа полицейската си значка.

— Имаме основания да смятаме, че жена на име Хена Педершен се е обърнала към вас някъде към средата на декември. Или за да направи аборт, или за да получи помощ след помятане — обясни той.

— Така е — отвърна Сив. — Всъщност точно аз я приех. Много добре си я спомням. Хена дойде при нас за потвърждаване на бременността. Никога не съм срещала човек, който да изглежда толкова крехък. Боях се да не се счупи, когато я докосна.

— В коя седмица беше?

— В четиринайсета — каза Сив.

— А в такъв случай кога трябва да е забременяла? — попита Алмен.

— Нека да видя. — Сив извади кръгъл картон с различни дати. Схемата му беше добре позната и той си спомни радостта, която беше изпитал, когато разбра от нея кога най-вероятно е забременяла София. През медения им месец. Той пак преглътна. Не бяха разбрали защо детето е починало. Може би защото София се беше разболяла от грип, но не беше сигурно. Опитаха отново, всъщност дори оттогава не бяха спирали да опитват. Напразно, както изглеждаше. Той потърси погледа на Сив.

— Хена трябва да е забременяла някъде в началото на септември — каза Сив и срещна очите на Алмен над очилата си. — Но беше странно. Когато потвърдихме бременността, тя беше съкрушена. Падна на пода и бях принудена да извикам един от лекарите ни. След малко Хена се съвзе и успя да се овладее. Спомням си, че дълго седя мълчаливо, преди да каже, че иска да направи аборт. Дадохме й направление за болницата в Худиксвал, каквито са правилата — обясни акушерката.

— Тя така и не се е явила в болницата на уговорената дата — отбеляза Алмен.

— Така ли, не се ли е явила? — попита Сив учудено. — Какво всъщност се е случило на Хена?

— Била е открита мъртва — каза Алмен. — За съжаление не мога да ви дам повече подробности.

Акушерката го погледна. Червените рози на бузите й бяха избледнели.

* * *

— Значи мислиш да заминеш за Флоренция? — попита Ингрид Бенгтсон и изпусна една химикалка на пода. В ушите на Юхан Рока дрезгавият й глас се конкурираше с пищенето, което още не беше изчезнало след вечерта в „Госип“. Двамата седяха един срещу друг в една от конферентните зали, където скоро щеше да се проведе оперативка.

— След два часа ще взема Х2000[19] до „Арланда“ — каза Рока. — Ще пристигна точно навреме, за да хвана пряк полет до Пиза. Фатима Воа свърши отлична работа с всички резервации.

Ингрид Бенгтсон сложи длани на плота на бюрото и понечи да се изправи, но вместо това се прокашля и се облегна на стола.

— Нямаме практика да изпращаме хора на твоята длъжност — каза тя след малко.

— Лутаме се да намерим някоя следа — изрече Рока спокойно. — Всичко подсказва, че човекът, който е искал да убие Хена, е част от предишния й живот. Единственият в Швеция, който изглежда може да ни даде някаква следа, е един съпруг, който, ако питаш мен, изобщо не е познавал жена си. И преценявам, че аз съм най-подходящ да замина.

Бенгтсон го гледа известно време, преди да отговори:

— Дори да е така. Но откъде да вземем парите според теб? Не може ли да стане по телефона?

— Фатима Воа е адски добра в преговорите. Ще ни излезе евтино — каза Рока. Той потърка длани и се опита да звучи възможно най-убедително. Единствената свободна стая се беше оказала в един четиризвезден хотел, в самия център на Флоренция.

Бенгтсон въздъхна.

— Окей. Най-важното, разбира се, е да напреднем с разследването. И ако преценяваш, че е необходимо да заминеш за Флоренция, ще заминеш. Но тогава искам да видя резултати.

Рока си отдъхна.

— Освен това искам всичко да стане по правилата — продължи тя. — Първо трябва да бъде установен контакт с Италия чрез Евроджъст. Трябва да помоля Самели за помощ. Ще минат поне два-три дни, докато…

— Всичко е уредено — прекъсна я Рока. — Имаме одобрението на италианците. Ако си отвориш вътрешната поща, ще видиш.

— Не е възможно. Не… не става толкова бързо — каза тя.

— Става. Вярвай ми.

Бенгтсон се облегна на стола, скръстила ръце, и го изгледа продължително. Изминаха няколко секунди.

— Юхан, пил ли си? — попита тя.

— Вчера излязох и пийнах някоя и друга чаша, да. Извън работно време. Имаш ли възражения?

— Имаме хора, които могат да ти помогнат, ако имаш проблеми с алкохола, знаеш го.

Гневът закипя в него.

— Донеси дрегер, няма проблеми.

Бенгтсон усука един кичур от косата си между пръстите си.

— Само искам да знаеш, че имаме отлична програма, ако се нуждаеш от това.

Преди той да успее да отговори, вратата се отвори и на прага застана Пеле Алмен с ръце на кръста.

— Нали тук ще бъдем? — попита той.

Рока кимна и му благодари наум.

— Не можеш ли да почукаш, преди да влезеш? — изсъска Бенгтсон. — Наистина ли бяхме приключили? — попита тя и погледна към Рока, докато вдигаше химикалката от пода.

— И още как! — Той й се усмихна. — Алмен, какво излезе от посещението в женската консултация?

— Хена е била там и бременността й е била потвърдена. Получила нервен срив и казала, че иска да направи аборт.

— Нещо друго? — попита Рока.

— Така и не се явила, когато трябвало да направят аборта — каза Алмен. — Вероятността да е пометнала е голяма.

— А значи Монс не е имал ни най-малка представа за това. — Рока поклати глава.

— А и твърди, че не е забременяла от него — добави Алмен.

— Именно. Да предположим, че Хена е имала извънбрачна връзка. Забременяла и бъдещият татко не останал приятно изненадан — каза Рока.

— И отишъл, за да й постави ултиматум, без да знае, че тя вече не е бременна, и всичко излязло от релси? Точно на Бъдни вечер?

Когато Алмен изказа тази мисъл, Рока осъзна колко неправдоподобно звучи. Наистина не беше задължително обстоятелствата около убийствата да са достоверни, но…

— Трябва да продължим да разнищваме тази следа. На първо време повдигни въпроса пред Монс.

Рока кимна на Алмен.

— Ще се погрижа — каза Алмен. — Какво ще правим след това?

— Аз заминавам за Флоренция. Трябва да си поговорим с приятелката на Хена. Единствената…

— Значи ти заминаваш — рече Алмен. — Супер.

Той поглади корема си и се усмихна на Рока.

* * *

Евелина Улсдотер трябваше да се срещне с италианците в офиса им. Беше облечена с черна шифонена блуза с дълбоко деколте. Тоалетът й се допълваше от ластични дънки, обувки с високи токчета и черно кожено яке.

Италианският офис на „Тру Стайл Сторис“ се намираше на таванския етаж на сграда в центъра на Флоренция, на десет минути пеша от хотела. По тясно каменно стълбище, застлано с червен кадифен килим се стигаше до най-горния етаж — до голяма стъклена врата, която водеше към рецепцията. Когато влезе вътре, тя хвърли поглед към часовника на мобилния си телефон. Разполагаше с предостатъчно време и щеше да успее да пийне нещо, преди другите да дойдат.

Рецепционистката й сервира старателно приготвено лате във висока чаша.

— Чух за убийството в Швеция — каза жената и поклати глава. — Ужасяващо.

Евелина кимна и приглади косата си назад.

— Какво казва полицията? — попита жената.

— Всъщност не знам — отговори Евелина. — Но изглежда не разполагат с някакви улики за убиеца.

Тя хвърли поглед към вратата и с усмивка към жената се извини, че трябва да провери отново една подробност преди началото на срещата.

До рецепцията имаше диван и фотьойли от черна кожа. Евелина седна там и извади мобилния си телефон. Отвори бележките, копира името, което беше написано на кутийката в джоба на Мануел, и го пейстна в полето на търсачката в Гугъл: Миоинозитол триспирофосфат.

Тя сбърчи чело, когато прегледа резултатите от търсенето. Първо няколко научни статии, в които се разглеждаха свойствата на препарата да повишава драстично притока на кръв към мускули под напрежение и така да понижава отделянето на млечна киселина. След това няколко статии за лабораторни опити с мишки и слухове за използването му върху състезателни коне. Защо Мануел носеше това нещо в джоба си?

Евелина погледна часовника. Срещата трябваше да започне преди петнайсет минути, а италианците още не бяха дошли. Тя продължи да сърфира в интернет, за да убие времето. Погледна отгоре-отгоре шведските новинарски сайтове, но ги затвори също толкова бързо, когато се появиха снимките на Монс Сандин и Хена Педершен. Провери Фейсбук. Не й се занимаваше да чете всички актуализации на статуси за прекрасната Бъдни вечер, която приятелите й бяха прекарали, и за прекрасното посрещане на Нова година, което им предстоеше. Мамка му, колко добре се справяха всички.

Отвори своя профил. Прочете последните актуализации на статуса си.

Наслаждавам се на СПА уикенд с най-добрите си приятелки. (3 декември)

Наздраве от червения килим. Бандата е готова за филмова премиера. (10 декември)

Търся коледен подарък в „Ен Ко“ [20] за любимия. (12 декември)

Когато прочете между редовете на собствените си публикации, осъзна, че тя самата е абсолютно същата. Лицемерка.

Опитвам се да се наслаждавам на СПА уикенд с момичета, които изобщо не ме познават.

Пия кисело пенливо вино с колежки, които са абсолютно некадърни.

Купувам коледни подаръци за приятеля си, когото скоро ще напусна.

Трагично. Тя затвори Фейсбук и прегледа есемесите си. Започна да си мечтае за хотелското легло.

— Евелина!

Зад нея се чу познат глас и тя се обърна. Беше Франка, която отговаряше за изложенията на „Тру Стайл Сторис“ в Италия. Жената притича до Евелина на токчета, които можеха да пробият и италиански мрамор. Хвана ръцете й и я целуна във въздуха с оцветените си в червено устни.

— Съжалявам, че закъснях — изрече задъхано. — Знаеш ли, чух за убийството в Швеция. Направо ужасно. Тук всички са възмутени.

— Да, случилото се е ужасно — каза Евелина и се огледа. — Къде ще седнем? Имаме ли зала?

Франка я поведе към конферентната зала.

— Другите ще дойдат всеки момент — обясни. — Задръствания, нали знаеш?

Тя жестикулираше както само италианките умеят.

Конферентната зала беше в кула с прозорци към тясна уличка. Седнаха на кръглата маса в средата на стаята.

— Всичко ли върви по план преди изложението? — попита Евелина.

Франка извади лаптопа си и заговори:

— Обсъдихме последните скици с фирмата, която ще монтира витрините. Като че ли разбраха точно как искаме да изглеждат. Можем да прегледаме всичко, ако искаш. Освен това съставих предложение за развлечения за ВИП клиентите. Коктейл за откриването, вечери, ще изпробваме един нов ресторант от другата страна на реката, който е много на мода в момента… Между другото ще ходим там утре вечерта, ще бъдем ти, аз и Алесандро. Може би и Нико.

Франка продължи да изброява. Евелина осъзна, че й е трудно да се съсредоточи.

— Ciao[21], Евелина!

Вратата се отвори и влязоха двама италианци. Алесандро и Нико. Два тъмносиви костюма. Алесандро малко по-напред, с тъмни очила с опушени стъкла, Нико отзад, плътно зад него. Алесандро беше главният директор на италианския клон, а Нико — директорът по продажбите. Евелина отдавна подозираше, че двамата имат връзка. Не беше сигурна, но интуицията й го подсказваше. Ако предположенията й бяха верни, допускаше, че държат никой да не разбере. И двамата бяха женени и имаха деца.

— Как я карате там горе, в Швеция? Тази работа с убийството на жената на Монс Сандин е ужасна!

Алесандро сгъна вълненото си палто и го преметна през облегалката на един стол.

„По дяволите“ — помисли си Евелина.

— Да, ужасно е. Полицията изглежда е безсилна — каза тя. — Сега предпочитам да продължим обсъждането.

Тя си сложи очилата и се превърна в Евелина, the very important business woman[22]. Италианците се настаниха до масата.

— Както разбрахте от последния текущ доклад, продажбите в целия свят намаляват — каза тя.

И тримата кимнаха едновременно. Евелина продължи:

— Последното тримесечие изглежда ужасно зле. Вие в Италия всъщност сте един от малкото пазари, които донякъде подобряват положението. Модните ревюта на панаира тук във Флоренция са много важни, всички го знаят. Ръководството поставя високи изисквания към нас и очаквам да постигнем нещо главозамайващо. Клиентите трябва да запомнят ревюто ни. Трябва да се погрижим за тях. Няма значение колко е добра последната ни колекция, в крайна сметка всичко се решава от контактите.

„Контакти в един измислен свят, където само фасадата има значение — помисли Евелина. — Измислен свят, за който отговарям аз.“

— Евелина, не мога да не те попитам — прекъсна я Нико. — Полицията наистина ли смята, че са търсели точно жената на Монс Сандин? А ако той е следващата жертва?

— Жена му нямаше ли някакво тъмно петно в миналото си? — каза Алесандро. — Чух, че е била членка на някаква секта.

Нервите й бяха опънати до крайност и устата й пресъхна.

— Сериозно… — каза тя. — Не искам да говорим повече за убийството. Не затова сме тук. Покажете ми скиците, ако обичате.

С трепереща ръка тя се протегна към една от чашите с вода по средата на масата. Нико и Алесандро се спогледаха.

Франка отвори презентация на компютъра и я проектира върху бялата стена до тях. Снимките се изреждаха, докато тя говореше и обрисуваше перфектната обстановка, която беше планирала. Кулисите на ревюто. Витрината. Блясъкът. Усещането за висока класа. Страхотно. Перфектно. Евелина си отдъхна.

— Справили сте се превъзходно. Както винаги — изрече тя.

— Евелина, нали си подготвена за вечерята утре? — каза Алесандро и й намигна. — След това ще излезем. Най-добрият диджей на Италия е в града. Това не е за изпускане.

„Не“ — помисли тя. Досадна елегантна вечеря — това беше последното, за което беше подготвена.

— Wow[23]. Ще бъде супер! — Тя си наложи да се усмихне с една от най-широките си и озъбени усмивки.

* * *

— Пеле Алмен, полиция на Худиксвал. — Алмен протегна ръка към мъжа, който отвори вратата. Посивялата му коса беше щръкнала, а той присви очи срещу тях.

— Сиверт Першон — каза мъжът.

— Трябва да разговаряме с вас. Сигурно сте чули, че у един от съседите ви е станало престъпление.

Той пусна Яна да мине, а тя също протегна ръката си, за да поздрави.

— А, да, жената на Сандин. Но какво общо имаме ние с това?

Сиверт сложи ръце на кръста си и изгледа напрегнато Алмен.

— Обикаляме съседите, за да разберем дали някой е видял или чул нещо необичайно на Бъдни вечер или преди това — каза Алмен в опит да го успокои. — Имате ли нещо против да влезем и да затворим вратата?

— Разбира се, влезте. Само изтупайте хубаво снега.

Сиверт Першон погледна притеснено към кубинките им, докато им държеше вратата, за да влязат.

Алмен тупна няколко пъти с крака на пода на верандата и прекрачи прага. Яна вървеше плътно зад него.

Антрето беше осветено от свещи в месингови свещници, монтирани на стената. На пода имаше червено-бели килимчета от парчета плат. Във въздуха се носеше аромат на кафе. Къщата напомняше за дома на родителите на Алмен и той се усмихна вътрешно.

— Искате ли кафе? — попита Сиверт. — Бабата приготвя най-хубавото традиционно кафе в околността.

Той се обърна към кухнята, където закръглена жена с престилка стоеше до печката.

— Аз бих пийнал една малка чашка — отговори Алмен, а Яна поклати твърдо глава.

Жената на Сиверт излезе в антрето с бяла порцеланова чаша в ръка. Подаде я на Алмен. Той я взе и погледна в чашата. Изглеждаше, сякаш някой вече е пил от нея.

— Ужасно съжалявам, но усещам, че стомахът ми няма да понесе повече кафе — Той поглади многозначително корема си и подаде чашата на Сиверт.

— Няма нищо, аз мога да го изпия — каза той и поднесе чашата към устните си. Последва шумно сърбане.

— Какво правихте на Бъдни вечер? — попита Алмен.

— Бяхме си вкъщи с бабата. Обядвахме обичайните ястия за Бъдни вечер. Кюфтета, кренвиршчета, херинга и салата от червено цвекло. Нищо купешко, всичко трябва да бъде домашно приготвено. Моята баба ги може тези неща. Пийнахме и по някоя чашка шнапс, но не прекалено много, не. — Сиверт ги погледна и поклати глава. — После гледахме „Доналд Дък“. Винаги сме го гледали, дори да не сме имали деца или внуци на гости, които да искат — това си е част от традицията някак си.

Той говореше високо и ръкомахаше.

— Видяхте ли или чухте ли нещо по-различно наоколо? — попита Алмен.

— Не, нищо по-различно. Целия ден си седяхме вкъщи, нали валеше сняг и ни се струваше, че никога повече няма да излезем — каза Сиверт и прокара ръка под носа си.

— Разбрахме, че вие отговаряте за почистването на снега тук в Сколбу, вярно ли е?

— Да, в обичайните случаи, но не и на Бъдни вечер.

— Как така?

— Прехвърлихме почистването на снега на друг, за да можем поне веднъж да си починем. Откакто живеем тук в Сколбу, не е валяло толкова много сняг, колкото се изсипа тази година, а ние отдавна живеем тук, така да знаете. Това лято ще станат четирийсет години. Тази зима вече сме спечелили колкото за няколко сезона.

Алмен погледна към Яна, която стоеше разкрачена и беше насочила цялото си внимание към мъжа. Стори му се, че е бледа и изморена. Измъчена. Не беше нужно да идва с него, но самата тя настоя.

— Кой пое грижата вместо вас? — попита Алмен.

Изражението на Сиверт стана по-сериозно.

— Густавсон — онзи, който кара снегорина в Лингарьо. Обикновено се заместваме един друг, когато някой иска да бъде свободен. Между другото той сам предложи, дължал ми една услуга, така каза. Не следя кой е чистил сняг повече пъти, но сигурно е имал право. Е, разбира се, погледнах през прозореца, за да съм сигурен, че го прави както трябва, но естествено, че… той направи много обиколки, а не можех непрекъснато да проверявам.

Към бръчките на лицето му се добави една тревожна.

— Но после Густавсон се обади и попита дали не мога да направя една обиколка по-късно вечерта; възникнал проблем със снегорина, така каза. Аз направих една обиколка към седем и вече беше спряло да вали. Дотогава със сигурност съм бил изтрезнял от шнапса. И не минах по алеята към дома на Сандин, нали бяхте преградили там — побърза да добави мъжът.

— Какво е малкото име на Густавсон?

— Хенри, Хенри Густавсон.

— Имате ли телефонния му номер?

Сиверт стисна устни.

— Каза, че си сменил номера, по-късно щял да ми го даде, защото не го знаел наизуст.

Яна направи крачка към него.

— Ако ви се е обадил, номерът би трябвало да се е запазил в телефона — каза тя и се изкашля в ръкава на якето си.

— В този ли? Винаги съм се чудил къде се виждат номерата, за които всички говорят.

Мъжът се протегна за слушалката на един светлосив бакелитен телефон с шайба. Алмен се усмихна вътрешно на хората, които още държаха на старата техника.

— Разбирам — каза Яна. — Не се безпокойте. Ще проверим в „Телия“. Защото вие сте техен абонат, нали?

— Да, не можем да се доверим на друг, освен на „Телеверкет“[24], в никакъв случай. Скъпо е, а и никога не ми е било съвсем ясно за какво толкова ни искат пари. Но винаги са си вършили работата, затова няма да ги сменяме.

— Благодарим за информацията. Не се колебайте да се свържете с нас, ако се сетите за нещо, което предполагате, че може да ни бъде от полза. Дори да не мислите, че е от значение, може да се окаже решаващо за разследването — каза Алмен и подаде една визитна картичка на мъжа, който я огледа внимателно и я пъхна в джоба на гърдите си. После двамата му благодариха и излязоха.

— Струва си да поговорим с този Густавсон — каза Алмен, когато седнаха в колата. — Най-вероятно е бил в близост до къщата на Монс Сандин в най-важните часове.

— Нещо ми подсказва, че трудно ще го открием — каза Яна.

19 септември 2012 година

Изскочих от зимника и дотичах до странното дърво.

Нали си спомняш онова дърво с игличките, което всъщност приличаше на храст? То беше нашето място за игри и скривалище.

Точно то ни даде дървеното сърце, помниш ли?

Дълго седях там, докато се престраша да се върна в къщата.

Злото беше дошло в комуната. Беше сложило край на играта и беше угасило светлинните в малките очи. Завинаги, както осъзнавам сега.

Оттогава пред очите ми е сцената в зимника. Всеки ден.

Знаеш ли, че продължавам да се обвинявам?

Обвинявам се. Въпреки че бях само едно дете.

Но така и не ми хрумна да изтичам, за да доведа някой възрастен. Сигурно съм смятала, че вратата към тяхната помощ е била затворена.

След онази случка вече нищо не беше същото. Над комуната се спусна някаква тревожност. Мама започна да се влошава и се наложи да се преместим при баба.

С теб се измъкнахме от злото, но всеки ден се питах какво се е случило с приятеля ни.

Той не спираше да ми липсва, все пак между нас имаше нещо като любов. Любов, каквато могат да изпитват само децата.

Но след време се почувствах по-добре.

Времето не лекува, но притъпява болката.

Юхан Рока успя да улови един от последните слънчеви лъчи, които се прокрадваха между клоните на оголелите дървета на „Пиаца Санто Спирито“. Двата часа сън в самолета бяха направили чудеса, а бавната разходка по брега на река Арно беше раздвижила схванатото му от пътуването тяло. По площада се разхождаха почиващи по Коледа италианци. Някои сами, други — хванати за ръка. Никой не изглеждаше да бърза. Рока ги погледна и си помисли, че много обича да пътува. Да се настани на ново място и да събере нови впечатления.

Той мина бавно по дългата страна на площада. Масите на открито на ресторантите зееха празни, защото беше зима. Той се унесе в мечти за вечерното лятно слънце и си представи, че тези маси са пълни с вечерящи посетители. Следващото лято може би и той щеше да седи там. Може би с Анхелика. Нещо трепна в стомаха му при тази мисъл. Беше изтръгнат рязко от мечтите си, когато мина покрай една tabaccheria[25]. Щендерите за вестници и списания бяха пълни със заглавия за съдбата на Монс Сандин и Хена Педершен. Пишеше La morte al nord. Смъртта на север.

Той обърна гръб на гъмжащия от хора площад и сви по една уличка, а тишината го обгърна. Чуваха се само стъпките, които отекваха от каменните сгради. След няколко пресечки стигна до тратория[26] „Куатро леони“, където щеше да се срещне с Каролина, шведската приятелка на Хена. Беше я видял на снимка и беше научил най-основното за нея. Каролина живееше в Италия от десет години и работеше като психиатър към една болница във Флоренция.

Той я видя още щом влезе в ресторанта. Седеше до масата в дъното. Осветлението беше приглушено, а на покривките на червени и бели карета имаше свещи в месингови свещници. Не бяха много посетителите, които имаха същите планове за вечеря като тях: бяха заети само още две маси.

Каролина стана и му подаде ръка. Беше с една глава по-ниска, отколкото си беше представял, но иначе приличаше на жената от снимката. Може би малко по-изморена. Имаше тесен нос и малка уста. Сините й очи бяха дискретно оградени от металните рамки на очилата. Беше вдигнала дългата си светла коса в небрежен кок.

Рока не можеше да реши дали е привлекателна, или не.

Той издърпа един стол. Въпреки че изглеждаше нов, столът изскърца обезпокоително, когато Рока се настани до масата.

— Съжалявам за случилото се — каза той. — Сигурно ви е тежко. Доколкото разбрах от Монс Сандин, двете с Хена сте били близки.

Каролина се отпусна тежко на стола и отговори:

— Тя беше една от най-добрите ми приятелки. Откакто това се случи, съм като зомбирана. Чета шведските новинарски сайтове. Размишлявам кой може да го е извършил. Имате ли някаква представа?

— Не. Знаем само, че извършителят е избрал най-подходящия ден и че е умеел да се придвижва в сняг. В Худиксвал не е валяло толкова много сняг от трийсет години.

Каролина се усмихна накриво.

— Извършителят, казвате — започна тя. — Откъде знаете, че е мъж?

— Извинете. Разбира се, че не знаем. Но статистиката се опитва да ни убеди. Поддържахте ли често контакт с Хена?

— Не колкото преди, откакто тя се премести в Швеция. Чувахме се един-два пъти седмично. За последно разговаряхме няколко дни преди Коледа.

Каролина свали очилата и разтри лицето си.

— Забелязахте ли нещо странно, нещо по-различно? — попита Рока.

— Не. От известно време Хена беше потисната — още отпреди да се преместят. В един момент подозирах, че прекалява с пиенето.

Рока кимна. Запита се дали да не й каже до какво заключение са достигнали от „Съдебна медицина“, но реши да не й съобщава нищо.

— Тя очакваше с нетърпение Коледа — каза Каролина и погледът й се спря някъде в далечината. — Но мисля, че най-вече заради децата.

— Тукашните вестници споменават ли за убийството?

— Не спират да пишат за това — отговори Каролина. — Нали Монс беше една от най-големите знаменитости в града. През две хиляди и единайсета „Фиорентина“ спечели Скудетото благодарение на него. Тук не забравят това. Винаги се е писало много за него. Малко преди убийството „Венити Феър“ публикува репортаж за новия им живот в Худиксвал. Всъщност Хена не искаше да бъде в центъра на прожекторите, но въпреки това медиите я превърнаха в модна икона. В списанието работи един приятел на Монс, сигурно затова се е съгласила. Купете си го, ако можете, статията беше хубава.

Каролина се избърса дискретно под очите със салфетката, а Рока въведе бележка за „Венити Феър“ в телефона си.

— Какво беше преобладаващото мнение за Монс? — попита той.

— Той беше герой не само на игрището. Спокоен и учтив. Швед. Занимаваше се активно с благотворителност, често посещаваше болницата, където работя, срещаше се с деца, болни от рак, които мечтаеха да се запознаят с някои от големите си идоли.

Каролина говореше въодушевено и за известно време като че ли умората й изчезна.

— Дори спортните журналисти го харесваха. Когато „Фиорентина“ губеше, най-често го защитаваха. Аз не съм почитателка на футбола, но доколкото разбирам, това е доста необичайно.

Рока кимна в знак на потвърждение. В Италия футболът беше религия и да загубиш тук, изобщо не беше същото, като да загубиш в Швеция.

— А самата вие какво мислите за него? — попита той.

Каролина се позабави с отговора си.

— Винаги беше весел и учтив — при малкото ни срещи. Хена се отнасяше коренно различно с неговите приятели и със своите.

— Разбрах, че Хена не е имала много приятели — че вие сте били кажи-речи единствената й приятелка?

— Да, тя предпочиташе така. Нямаше потребност от много социални контакти, каквато си беше затворена. Монс беше пълната противоположност. Колкото повече хора имаше около него, толкова по-добре — такова впечатление създаваше.

— Понякога хората биват привлечени от различията помежду си произнесе Рока леко колебливо.

— Често съм се чудила дали Монс наистина е познавал Хена — каза Каролина, сякаш беше прочела мислите му. — За нея той беше източник на сигурност — едър, сърдечен и безгрижен. Но не вярвам да се е разкрила напълно пред него. Много тъжно.

Рока кимна и се запита какво може да накара двама души да живеят заедно, без да се опознаят.

— Какво ви кара да смятате, че не му е казвала всичко?

— Хена беше уязвим човек. Трудно допускаше хората до себе си. Мисля, че детството й я е формирало по доста груб начин.

— Разбрах, че е израснала в комуна.

— Да, явно са живели ту тук, ту там. В свят на пълна липса на граници. Без заключени врати, с нулево лично пространство. Родители хипари, които обикаляли света в стремежа си към себеосъществяване, и деца, които били забравяни и които виждали неща, каквито едно дете не бива да вижда.

— Коренно различно от собственото ми детство — каза Рока и прокара ръце по голия си череп.

— Да, нали? Но Хена винаги подчертаваше, че идеята за комуните й допада, но просто не била подходяща за нея като личност.

— Когато бях малък, имаше комуна в околностите на Худиксвал — каза Рока. — Носеха се много слухове какви неща стават там — едва ли не че хората тичали насам-натам голи и обгърнати от дима на хашиша. Сигурно и половината от тези твърдения не са били верни.

Каролина се усмихна и поклати глава.

— Чела съм, че в комуните в Швеция по онова време приемали криминално проявени и зависими — каза тя. — Целта била духовната среда и животът близо до природата да ги излекуват. Но да поставиш зависими в среда със свободна употреба на наркотици може би не е най-умната идея.

Той се вгледа в Каролина. Привлекателна ли беше, или не? Дали би му се искало нещо повече от вечеря с нея?

Концентрация. Въпреки всичко щеше да се ограничи до вечерята.

— Разгледахте ли менюто? — попита той.

— Винаги ям техните тортелони, пълнени с круша, рикота и орехи. Много вкусно. Каролина отправи уверен поглед към Рока. — И панирани цветчета от тиквички.

— Тогава и аз ще поръчам същото.

Наистина панирани цветчета не беше ястието, което той би поръчал от менюто, ако сам избираше, но това беше още по-убедителна причина да опита.

Каролина махна на един келнер и поръча. Рока слушаше диалога и се наслаждаваше. Италианският трябва да беше най-красивият език на света.

— Знаете ли защо Хена е отишла да живее при баба си? — попита Рока, когато сервитьорът ги остави сами.

— Явно се е случило нещо в комуната, но не знам точно какво. Хена не говореше за това, а аз знаех, че няма смисъл да питам. Тя предпочиташе да разказва колко прекрасно било да отиде при баба си. Изглежда, че бабата е била най-големият източник на сигурност в живота на Хена.

— Вие бяхте ли с нея, когато се е запознала с Монс?

— Всъщност да. Едно от момичетата от курса по живопис ни покани на купон. Учудих се, че Хена се съгласи да дойде, но сигурно й се е приискало да се срещне с хора. И такива моменти имаше, макар и не толкова често. Монс беше там заедно с още няколко футболисти. Това не беше обичайна среда нито за Хена, нито за мен, но двамата с Монс съвсем спонтанно започнаха да разговарят.

— И аз чух същото — каза Рока.

— Отначало изглеждаше доста слабо вероятно да останат заедно — продължи Каролина. — Но после започнаха да се срещат редовно и всички разбраха, че нещата са сериозни. След това се появиха децата. Хена ги обожаваше и искаше да има много. Сигурно Монс е решил, че две стигат.

Рока помисли за аборта, който Хена беше решила да направи, но така и не го беше направила. Реши да не казва нищо за него.

— Мислите ли, че тя е споделяла с вас всичко?

— Дори и да ми се иска да го вярвам, вероятно не е било така.

Лицето на Каролина изразяваше примирение.

Сервитьорът сложи две чинии с димяща, уханна паста на масата и голяма чиния с панирани цветчета. Рока погледна към купчината с различно големи панирани парченца. Изглеждаше малко вероятно двамата сами да успеят да се справят с цялата тази мазнина, но той със сигурност щеше да опита.

— Знам, че си заминавате утре, но би трябвало да се срещнете с Джулия Тереза.

— Коя е тя?

— Хена живееше под наем при нея, преди да се запознае с Монс. Тя също живее тук в града, до „Пиаца Санта Кроче“.

— Интересно. Познавате ли я?

— Срещала съм я няколко пъти. Минали са няколко години от последния път, но не вярвам да е от хората, които често се местят. Ще разберете, ако се запознаете с нея.

През главата му премина серия от образи и той изпита желание да види жената на живо.

— Ще трябва да презаверя билета си и да помоля местната полиция за помощ, за да открием тази Майка Тереза.

— Ако е възможно да заобиколите италианската полиция, смятам, че няма да съжалявате. Не мисля, че тя живее законно тук, във Флоренция. Хена постоянно се притесняваше, защото хазяинът им отказвал да сключи договор. Искам да кажа, че някои полицаи трудно си затварят очите, ако не са в подходящо настроение.

Рока трябваше да намери някого, който беше склонен да си затвори очите. Нещо му подсказваше, че все пак ще бъде по-лесно да го намери тук, отколкото в Швеция. Той набоде последната хапка тортелони с вилицата.

— Окей. Въпреки всичко ще поговоря с колегите и ще се опитам да обясня ситуацията. Ще трябва да осигурят опитен разпитващ, който да бъде уведомен какви въпроси ще задаваме. Искам да дойдете и вие. Иначе няма да се получи кой знае какъв разговор.

— Не искам да ви обнадеждавам прекалено много — каза Каролина. — Може да се окаже малко трудно да откриете Джулия Тереза. Съмнявам се, че има телефон. Просто ще трябва да отидем на място. Още утре рано сутринта.

След като изпиха по едно еспресо, дойде време да си тръгват. Станаха от масата и излязоха от ресторанта.

— Всъщност ми беше приятно да поговорим за Хена. Благодаря — каза Каролина, когато се спряха на тротоара отпред. Тя му подаде ръката си и се надигна на пръсти, за да могат да се разцелуват. Отдясно, отляво, отдясно. Рока повтаряше движенията й, доколкото можеше.

— Не съм овладял този номер. — Той се засмя. А след това си тръгна. Замисли се. У Каролина имаше нещо привлекателно. Но какво? Рано или късно щеше да го открие.

* * *

Евелина Улсдотер седеше във фоайето на хотела и отпиваше от просекото. Чудеше се каква приемлива причина да измисли, за да не се налага да присъства на утрешната вечеря.

На екрана на компютъра пред себе си беше отворила служебните имейли. Главният директор в централата искаше отчет. Тя нахвърля набързо най-важните моменти и прикачи снимки, които беше получила от Франка. Едно кликване и имейлът замина, а главният директор можеше да бъде спокоен.

Диванът беше неописуемо удобен. Колкото можа по-дискретно, тя пъхна ръка под широкия пуловер и разкопча панталоните си, а после се облегна. Вдигна глава и започна да наблюдава случващото се във фоайето. Една жена се регистрираше. Друга се загърна с вълнено палто и си сложи твърде големи слънчеви очила, след което излезе от хотела и се потопи във флорентинската вечер. Евелина се запита какво ли крие зад тъмните стъкла.

Тя изпразни чашата с пенливото питие, а после затвори очи и остави мислите си да поемат в предпочитаната от тях посока. Обратно към вчерашния ден. Тя искаше още. Отново да бъде изпълнена от него. Вече беше забравила, че Мануел Батиста носеше странен медицински препарат в джоба си.

Внезапно мислите й се отклониха към Юханес, който управляваше лодки и печелеше пари на Карибите. Едва доловимо угризение прелетя като снаряд през съзнанието й. Толкова незначително, че лесно го пренебрегна. По-силно угризение я обзе, когато осъзна колко дребни всъщност са скрупулите й.

Тя затвори компютъра. Нямаше как да се измъкне от вечерята, беше принудена да го признае пред себе си. Един нов тоалет сигурно щеше да направи преживяването по-поносимо. Знаеше, че най-любимият й магазин на света е отворен до късно. Той се намираше само през няколко пресечки, до катедралата. С нови дрехи и малко грим щеше да се превърне в социалната си версия. Онази Евелина, която всички модни къщи искаха да наемат. Която оправдаваше неприлично високата си заплата.

Тя извади мобилния си телефон. Беше сложен на безшумен режим и не беше забелязала, че е получила няколко съобщения. Едно от Юханес, който искаше тя да му се обади. Не сега. Друго беше от майка й, която питаше как върви работата. В момента не желаеше да говори с майка си. И ново съобщение от същия непознат номер като предишния път:

Ако ти искаше, това никога нямаше да се случи. Вече е прекалено късно.

Тя потрепери. Думите й се струваха някак притеснителни. Отвори страницата на един телефонен указател и въведе цифрите. Никакъв резултат. Замисли се дали да не отговори на подателя, но не й се разправяше. А и не можеше да губи време за човек, който не внимава на какъв номер пише. Тя стана от дивана и излезе от хотела. На дневен ред бяха новите дрехи.

* * *

Яна Вайсман се беше съгласила против волята си да се срещнат пред апартамента. Но сега седеше тук и се чувстваше абсолютно не на място. Според приятелката й Катажина ресторантът беше вдъхновен от Ню Йорк. Подова настилка от шлайфан бетон и стени, облицовани с бели фаянсови плочки. Менютата бяха написани на старовремски плочи за писане, и то преднамерено небрежно. Ресторантът беше известен с ястията от сезонни продукти от близки ферми и с някои вносни специалитети.

Въпреки че Катажина живееше в Стокхолм, тя беше по-добре осведомена за новостите в Худиксвал от Яна. Самата Яна беше виждала ресторанта само отвън, когато беше минавала покрай него по време на кросовете си.

Катажина беше най-близката приятелка на Яна, всъщност единствената й приятелка. Бяха се запознали в училище. И по-точно в интерната. Виждаха се рядко, но пък се чуваха често по телефона. Понякога Катажина идваше на гости в Худиксвал, най-често по собствена инициатива като този път

— Как е Ардженто? — попита тя.

— Не е добре. Вече нямам избор. Запазих час при ветеринаря.

Яна се изкашля в сгъвката на лакътя си.

— Разбирам, че ти е тежко. Трябва да си повтаряш, че така е най-добре за котарака.

— Опитвам се.

Катажина срещна погледа й. Яна си помисли, че тя вижда направо в душата й. Че вижда умората.

— Би трябвало да си вземеш отпуск — посъветва я Катажина. — Нали обикновено не боледуваш, гледай на това като на знак.

— Не мога. Не знам как се прави.

— Ставаш от стола и излизаш — каза тя и разтвори ръце. — Няма нищо сложно.

„Човек не трябва да се отказва — помисли си Яна. — Само неудачниците се отказват.“ Думите на баща й отекнаха в главата й, сякаш той седеше там вътре. Пред очите й преминаха образи. Тя, с мама и татко вечерят в хола. Официални дрехи и пантофи. Татко, който сядаше откъм късата страна на масата и даваше тон на разговора. Мама, която сядаше до него и не му противоречеше.

— Моя задача е да разреша този случай — заяви Яна и погледна гневно Катажина.

— Сигурно не си единствената в участъка?

— Ами, почти. И съм си обещала да работя, докато не бъде разрешен. — Тя скръсти ръце, за да не проличи, че треперят.

Катажина поклати глава.

— Кога последно взе отпуск?

— Взех си две седмици миналата година.

— Сигурно имаш страшно много натрупан отпуск. Ще отидем на екскурзия. Ще заминем за Аржентина. Или за Перу! — Очите й светеха от въодушевление. Имам приятелка, която организира туристически походи в Гватемала. Избери си каквото искаш. Пари не ни липсват.

Яна се изпълни с гняв. Това не бяха нейните пари. Никога нямаше да станат нейни, абсолютно никога.

— Можеш да се опитваш да ме изкушиш с каквото си искаш. Ще остана тук, докато не намерим доказателствата, чрез които да бъде осъден един извършител — каза тя и гласът й пресекна.

Катажина се облегна на стола и млъкна.

Яна взе менюто.

— Мисля, че разбирам — обади се приятелката й. — И сега ще бъда напълно откровена с теб.

Яна се сви на стола.

— Окей — каза тя.

— Нищо не можеш да скриеш от мен. Знам защо работиш толкова много.

Яна сложи ръце в скута си и ги сключи. Едва се осмеляваше да диша.

— Защото не искаш да спреш и да се вгледаш в себе си — продължи Катажина. — Не искаш да усетиш самотата.

Яна въздъхна дълбоко, но дискретно, и се поизправи.

— Винаги съм обичала да бъда сама — каза, но в същото време истината се прокрадна под кожата й. Всъщност самотата беше жестока, но тя беше единственото състояние, което Яна разбираше напълно. Погледна към Катажина и не можеше да се отърве от усещането, че приятелката й разбира какво всъщност е положението.

— Знам, но има граници. — Катажина се облегна на стола. — Време е да се заемеш с проблемите си. Никога няма да се почувстваш добре, ако не се помириш с родителите си.

— Малко късно си се сетила.

Яна се опита да привлече вниманието на сервитьорката, но тя не я видя. После се облегна на стола. Помисли за погребението на майка си и за това на баща си две години по-късно. Оттогава беше сама. Или пък беше свободна?

— Не се хващай за думите. Искам да кажа, че трябва да поговориш с някого, който може да ти помогне да продължиш напред.

Точно в този момент Яна се замисли дали да не стане и да си тръгне. Катажина нямаше да се откаже. Взе чаша вода, а после погледна към Худиксвалския залив и примигна, за да прикрие напиращите сълзи.

— Слушай, искам да те питам нещо друго — каза Катажина тихо. — Нещо, за което отдавна мисля.

Яна се обърна бързо към нея. Сърцето й биеше толкова силно, че сигурно се чуваше в целия ресторант. Тя видя как Катажина си пое въздух, за да каже нещо, но изведнъж в погледа й се прокрадна лека несигурност.

— Да го оставим за друг път — реши и погледна през прозореца.

Ударите на сърцето й се успокоиха, но вътре в Яна разстоянието до обкръжаващия свят се увеличи.

* * *

Часът беше почти осем и половина вечерта, а Юхан Рока вървеше към хотела след вечерята в ресторанта. Студът проникваше под пухеното му яке и той пъхна зъзнещ ръцете си в джобовете. Извади телефона и набра номера на италианския колега, който беше получил от Евроджъст. Не след дълго намериха инспектор, който да проведе разпита. Ако въобще намереха кого да разпитат, разбира се.

Рока беше стресиран. Освен с информацията за Джулия Тереза, разговорът с Каролина не се беше оказал много полезен. Тя само потвърди казаното вече от Монс. Ако НКЛ и съдебният лекар също не откриеха още следи, той не знаеше в каква посока да поеме. Но съвсем скоро се отърси от усещането за безнадеждност. Не беше в негов стил да се отчайва. Проблемът беше само, че не го свърташе, искаше да разреши престъплението тук и сега. В същото време удоволствието от работата идваше от преследването на целта. Да остави любопитството да надделее. Да задава въпросите — и на себе си, и на другите, а после да сглоби пъзела. Надяваше се утре да успеят да открият онази Джулия Тереза.

Рока стигна до „Понте Векио“. Хотелът се намираше там, от другата страна на реката. Повечето прозорци светеха, а зад средния на втория етаж се намираше континенталното легло с топлата му пухена завивка и го чакаше. Но още не се беше успокоил достатъчно, за да се върне в хотела. За сметка на това пък можеше да отиде до книжарницата, която Каролина Вернершон му беше препоръчала. Преди седмица щеше да прозвучи съвсем неправдоподобно, но точно в момента трябваше да се добере до последния брой на „Венити Феър“ — италианското издание.

По пътя към книжарницата осъзна, че няма новини от Виктор Бергман. Обикновено се чуваха всеки ден. Опита да му се обади, но попадна на телефонен секретар. Стори му се странно. Или може би му направи впечатление, защото се чувстваше самотен? Виктор винаги си държеше телефона включен. Той се замисли дали да не се обади на някого от общите им приятели, но вместо това пъхна телефона в джоба си.

— Мога ли да ви помогна? След пет минути затваряме.

Гласът на продавачката, която говореше английски с италиански акцент, звучеше любезно, когато тя се приближи до Рока, който стоеше и разлистваше списанията на етажерката. Списания, излизащи веднъж в месеца или всяка седмица, бяха наблъскани съвсем безразборно.

— Ъъъ… да. Търся „Венити Феър“ — каза той.

— От Швеция сте, нали? — попита жената. — По акцента ви личи. Съжалявам, но продадохме последния брой точно след убийството на жената на Монс Сандин. Флорентинците са луди по Сандин.

„Откачени италиански запалянковци“ — помисли си Рока.

— По дяволите, списанието ми трябва — каза той. — Водя разследването на убийството, за което говорите.

Продавачката го изгледа изненадано и Рока веднага осъзна колко неправдоподобно звучеше това, като се имаше предвид външният му вид. В цивилни дрехи, с дънки, тениска и пухено яке отгоре. Твърдеше, че е полицай, и търсеше италианско лайфстайл списание, защото то може би щеше да му помогне в едно разследване на убийство, за което отговаряше. Той порови в джобовете си за полицейската значка. После се сети, че я остави в хотела. Може би така беше по-добре.

— Не приличате на никого от полицаите, които съм виждала — рече жената. — Но днес е щастливият ви ден.

Тя отиде до касата и взе една ръчна чанта, която беше сложена на рафт под щанда. Отвори я и извади един брой от списанието.

— Запазих го за себе си, но вече съм го прочела. Ще ви го дам, ако искате. Ако смятате, че може да помогне. Хубаво интервю между другото. — Тя подаде списанието на Рока.

— Не знам как бих могъл да ви се отблагодаря — отговори той.

„Какво ще кажете за по чашка тази вечер?“ — помисли инстинктивно, но отхвърли това хрумване.

— Няма нужда да ми благодарите. Посещението ви в книжарницата беше незабравимо. — Тя му се усмихна. — Успех и весело посрещане на Нова година, между другото.

Рока погледна списанието. Корицата беше на коледна тематика и със снимка в близък план на Монс и Хена, плътно един до друг. Монс беше сниман в анфас и се усмихваше право в обектива. Хена беше обърнала лице настрани и погледът й беше сведен. Устните й бяха леко нацупени, без да изглежда престорено. Беше много красива.

До снимката пишеше: Natale in casa Sandin, intervista esclusiva[27]. Фонът беше червен. Не коледно червен, а по-скоро с цвета на тъмночервена кръв. Над снимката пишеше „Венити Феър“ с бели главни букви.

— Може ли да ви помоля за една услуга? — попита Рока.

Жената погледна към часовника си и му отправи престорено строга гримаса.

— На италиански знам само „Роко Сифреди“ — каза той. — Не мисля, че ще ми свърши много работа. Можете ли да ми помогнете да разбера интервюто?

Рока затаи дъх. Беше рискувал. Тя го погледна с големите си кафяви очи. Весели очи.

— Кой може да откаже на един шведски полицай? — каза тя и намигна.

Интервюто беше доста повърхностно, поне в по-голямата си част. Журналистът беше задал въпроси за края на кариерата на Монс, за преместването в Швеция и посрещането на Коледа. Всичко това, илюстрирано със снимки от къщата в Сколбу. Уютно описание на шведската мечта, чисто и просто. Единственото, което направи впечатление на Рока, беше, че Монс беше толкова искрен. Беше разказал, че смята да се облече като Дядо Коледа и да изненада децата си — веднага след „Доналд Дък“. Точно както правел баща му, когато той бил малък. Рока си помисли, че всички, на които им се е искало да премахнат Хена, преоблечени като Дядо Коледа, са знаели точно кога да почукат на вратата. Ако тези потенциални извършители са знаели италиански, разбира се, и освен това са чели „Венити Феър“. Рока поклати глава, когато осъзна колко неправдоподобно е заключението му.

Той излезе от книжарницата със списанието в ръка и тръгна към хотела. Беше много студено и той се загърна още по-плътно с черното си яке. Спомни си за Анхелика и нещо трепна в гърдите му. Що за чувство беше това? Тя липсваше ли му? Така изглеждаше за съжаление. Или поне тялото й му липсваше. Топлината, нежността. Усещането да бъде близо до нея, вътре в нея. А тя скоро щеше да се върне в Аржентина. Той щеше да й звънне, щом се върне в Худиксвал.

На една пресечка от хотела Рока видя ресторант. Забеляза го, защото имаше широки прозорци и се различаваше от околните заведения. На едно от стъклата беше написано името на ресторанта със сиви, засукани букви: „Фратели“. Той се спря отвън. Нямаше много хора. Някои седяха на столовете до бара, които бяха обърнати към улицата. Погледът му беше привлечен от седящата там жена. Тя му беше позната. Седеше, опряла лакти на масата и с брадичка върху ръцете. Светлата й коса беше вързана на опашка, а погледът й беше съсредоточен върху нещо в далечината. Не можеше да се сети къде я е виждал. Доколкото си спомняше, не беше от жените, с които беше имал интимни контакти. После призна неохотно пред себе си, че не беше възможно да помни всички, с които е спал. Осъзна, че стои и я зяпа. Жената вдигна глава и задържа погледа си върху него за една десета от секундата по-дълго от необходимото, а после бързо извърна глава и заговори въодушевено със сътрапезника си. И тя ли го беше познала? Трудно беше да се каже.

Рока продължи по пътя си. Не можеше да си спомни името й дори животът му да зависеше от това.

* * *

Синьо-бялата найлонова лента се развяваше на вятъра. Монс Сандин натисна спирачките и спря колата пред портата. Беше принуден да види отново къщата, да я зърне между елите. Бяха минали четири дни от последния път, когато беше минал с колата по същия път през снежната вихрушка с коледни подаръци за децата. За Хена носеше малка, червена кадифена кутийка, в която имаше диамантен пръстен, за да отпразнуват новото си начало. Щеше да стане по-добър съпруг. По-добър баща. Сега, когато кариерата му беше приключила, всички възможности бяха пред него. И все нещо трябваше да направи, за да разведри Хена. Да я измъкне от пропастта, в която беше пропаднала. Тя не беше почитателка на бижутата, ако не бяха правилният вид. Той беше намерил перфектния пръстен. Златен. Широк, но с леко неравномерни ръбове. Диамантът беше четири карата и също неравномерно шлифован.

Нямаше търпение, докато се приближаваше с колата към къщата. Хена и децата му липсваха. Те бяха всичко за него, беше го осъзнал. Притесненията от закъснението му се разсеяха, когато изкачи тичешком стълбите и почука на вратата. За нищо на света не би могъл да си представи какво го очаква зад голямата дървена врата.

Или пък би могъл?

Какво не беше забелязал?

Или какво не беше искал да забележи?

Беше си задал тези въпроси стотици пъти през последните дни, без да намери отговорите.

Той погледна за последен път къщата, а после обърна колата и натисна десния педал. Автомобилът реагира веднага и автоматично премина на по-висока скорост. Монс стисна волана с двете си ръце и се държеше здраво, когато даваше газ на всеки завой. Помисли си, че ако някой идва насреща, ще се сблъскат. Тази мисъл го предизвика и той предизвика себе си още повече. В огледалото за обратно виждане забеляза как снегът се завихря зад колата. Пътуваше към центъра на Худиксвал, но нямаше ни най-малка представа къде всъщност отива. Мисълта да се прибере при родителите си и да се срещне с децата го потискаше. Дъщеря му вече не искаше да разговаря с него. Беше се затворила в себе си. Психоложката казваше, че това било обичайно поведение при деца, подложени на травматично преживяване. Той не знаеше как да подходи и вместо да спечели доверието й, я отблъскваше. Плашеше се от собствената си неспособност, но не можеше да спре чувствата, които надделяваха.

Той погледна с крайчеца на окото си към мобилния телефон, който лежеше на съседната седалка. Мълчанието му през последните дни беше плашещо. Освен когато се обаждаха наглите журналисти, разбира се. Наистина му се бяха обадили Петер Кранс и още няколко приятели. Най-добрите му приятели. Поне те се осмеляваха да се обадят и да го попитат как е. Но обикновено телефонът му иззвъняваше поне двайсет пъти на ден, а получените есемеси бяха поне двойно повече. Стари приятели, нови приятели, треньори и агенти. Всички искаха да разговарят с него, да се срещнат с него. Сега телефонът мълчеше. А и самият Монс нямаше желание да се обади на никого. Не знаеше какво да каже. Не издържаше да слуша състрадателните коментари на хората или мълчанието им, когато не знаеха какво да кажат. Той стисна волана още по-силно. Все нещо трябваше да направи, след като нервността и самотата бяха започнали да завладяват живота му.

Мислите за Хена, за времето, което бяха прекарали във Флоренция, и за бъдещето се въртяха безразборно в главата му и не можеше да ги подреди. Да, щеше да дойде ден, когато всичко щеше да е улегнало и да започне така нареченото ежедневие. Но как щеше да изглежда то?

Всички приятели мислеха, че е лесно. Че трябва само да избере някое от предложенията. Разбира се, те имаха право, предложения не му липсваха. Но кое беше най-доброто? В миналото агентът му преценяваше. Нямаше нужда Монс да решава сам. Само трябваше да подпише онова, което беше най-доходно и най-благоприятно за търговската марка „Монс Сандин“. Сега трябваше сам да избере.

Фаровете показваха прав участък и той натисна газта. Сега се движеше със сто и двайсет километра в час по тесния път. През седалката усещаше как окачването на колата поемаше неравностите в пътя. Преглътна. Бирата, която изпи при Петер, беше прекалено хубава и той изпи още една. А после още една. Оказа се неочаквано лесно за малко да заглуши урагана от чувства, които през цялото време бушуваха в него. Знаеше, че нямаше да се поколебае да изпие още една. И още една. Ако не си намираше занимания.

Обзе го тъга и той отпусна педала за газта. Не беше това, че му липсваха Хена или децата. Нито пък приятелите. Той се опита да не обръща внимание на чувството, но не успя. Изруга тихо. Дори и сега не можеше да спре да мисли за една друга жена. Сигурно имаше нещо сбъркано в него. Той наби рязко спирачките, а после сви по една отбивка. Взе телефона. Погледна го. Размисли дали да не последва импулса си, но остави отново телефона на седалката. Трябваше да има някакви граници.

19 септември 2012 година

Нямам много спомени от времето, прекарано с теб, скъпи братко. Но всичките ми спомени са сърдечни и на тях се уповавам сега.

След време ти изчезна и ни остави с баба. Не беше по твое желание, но изчезна.

Беше сутрин, един ранен есенен ден. Нещата не бяха както обикновено, веднага се усещаше. Видях го в погледа на баба, когато тя хвана ръцете ни. Разказа ни, въпреки че не искаше. Въпреки че ние не искахме да чуем.

Щял да дойде един мъж. Един мъж от Америка. Той бил твоят баща и ти трябвало да отидеш с него. Дори не знаехме, че имаш различен баща от мен.

Тогава, в детството ни, ми беше трудно да разбера пълното значение на това, че ще изчезнеш. Но това беше сбогуване.

Ти пищеше.

Аз мълчах.

Обични братко.

Спомените са малко, но ти винаги си с мен.

Пазиш ли своята половина от дървеното сърце?

28 декември 2012 година

Юхан Рока добре съзнаваше, че не всеки полицейски инспектор получава правото да закусва с изглед към Il Duomo[28].

Ако обърнеше поглед на другата страна, виждаше най-прочутия мост във Флоренция, „Понте Векио“. Той лежеше на две солидни колони, обгърнати от течащите води на реката Арно. По протежение на страните му бяха построени къщички със зелени капаци на прозорците и още по това време на деня се различаваха туристи, преминаващи по моста от единия до другия бряг на реката. Предишния ден един весел англичанин му беше разказал легендата за моста. По време на Втората световна война германците нарочно избягвали да пускат бомби точно над „Понте Векио“. Смятали го за прекалено красив, а всички останали мостове над реката Арно били сринати до основи.

Рока си помисли, че трябва да използва случая. Затова си позволи да напълни чинията си с яйца, бекон, колбаси и сирена, а най-отгоре сложи две прясно изпечени кифли с ванилов крем. След това седна на един от кожените фотьойли в най-отдалечения край на ресторанта и се обади в полицейския участък на Худиксвал.

— Как я карате там горе? — попита той, когато вдигнаха още на първото иззвъняване. — Самият аз седя и се наслаждавам на факта, че данъкоплатците плащат командировката ми в страната на хубавата храна и виното.

По телефона се чу неувереното хихикане на Пеле Алмен и Ялмар Албинсон. Смехът на Рока секна, когато той осъзна очевидното — че шегата трябваше да си остане между изключително прямите джуджета в главата му.

— Шегата настрана — продължи той. — Вчера се срещнах с Каролина Вернершон. Тя разказа за миналото на Хена каквото знаеше. Няколко дребни следи, но ми се струват неясни.

— Значи упадъчен живот, прекаран в самота — каза Ялмар.

— Самотен, упадъчен, но най-вече необичаен. Като малка е видяла твърде странни неща, поне това е сигурно. Насилие и какво ли не. Престъпници, наркомани и хипита — всичките под един покрив. Единственото, в което се чувствам по-убеден, е, че извършителят може да бъде открит в миналото й — каза Рока.

— Е, да, къде иначе? — засмя се Алмен.

— Разбираш какво искам да кажа — някой, когото е познавала, преди да се запознае с Монс — обясни Рока. — Днес се надявам да се срещна с една жена, у която Хена е живяла тук във Флоренция — Джулия Тереза. Освен това мога да съобщя, че прочетох последния брой на „Венити Феър“. Там плановете на семейство Сандин за посрещането на Коледа са описани с подробности. Всички, които са прочели списанието, са знаели, че Хена ще бъде сама вкъщи с децата.

— Кой е съветникът на Монс Сандин за връзките с обществеността? — зачуди се Ялмар. — Смятам, че сътрудничеството им трябва да се прекрати незабавно.

— Тук в Швеция постигнахме малък напредък — каза Алмен. — Вчера обикаляхме съседите в Сколбу и се запознахме със Сиверт Першон, истински чешит.

Алмен разказа за посещението в дома на Сиверт Першон — как прехвърлил на колегата си Хенри Густавсон задължението да чисти снега на Бъдни вечер, а също и за безрезултатното търсене на същия този Густавсон чрез непознат телефонен номер.

— Номерът беше на нерегистрирана предплатена карта, естествено. Какво ли друго можеше да се очаква в това разследване — каза той.

Рока си представи как Алмен вдига очи към тавана, преди да продължи:

— Интересното е, че това е същият номер, от който са се свързали с телефона на Хена един месец преди Коледа. Тогава позвънилият се е намирал насред гората, в Хьог.

— Значи е възможно чистачът Густавсон да се е обадил на Хена?

— Не е възможно да получим каквато и да било информация кой е държал телефона с предплатената карта, не и веднага. Но в „Телия“ направиха чудеса от храброст и вече успяха да ни съобщят географска позиция. Обаждането до Сиверт Першон е осъществено най-вероятно от парцела на Хенри Густавсон. Но и двамата с Яна не смятаме, че се е обадил самият Хенри Густавсон — нито на Хена, нито на Сиверт Першон.

— Какво ви кара да мислите, че е бил някой друг?

— Засега само интуицията. Но ако Хенри Густавсон е като Сиверт Першон, значи още не е минал на мобилен телефон. Мисля, че няма какво повече да обяснявам. За предплатени карти сигурно не е и чувал.

— Въпреки това ми се струва, че Хенри Густавсон трябва да бъде следващият на мушката — каза Рока.

— Звъняхме на стария му бакелитен телефон[29], но никой не вдигна. След тази оперативка отиваме на място.

— От Националната криминалистична лаборатория се обадиха и за парченцето дърво — каза Ялмар и се прокашля. — Дървото е хвойна или Juniperus communis, така да се каже. Хвойната расте в северното полукълбо, но и в Западна Индия, и в планинските райони на Африка. Обикновено на гористи склонове, плата с ниска растителност и пасища.

Рока се усмихна. Въпреки че изглеждаше, сякаш Ялмар чете, той знаеше, че му е трябвало само да хвърли един поглед на становището на НКЛ, за да го запамети завинаги.

— Възможно ли е да се определи възрастта на хвойната?

— Приблизително двеста години. Да добавя: най-старата намерена в Швеция е била на осемстотин и четирийсет. Но това парченце — то сигурно е било отчупено от хвойната преди около двайсет — трийсет години.

— Имаше ли отпечатъци върху него?

— Нито един. Много озадачаващо.

— Окей. Трудно е да се каже дали дървеното парченце е от значение. Добра работа, между другото. Сега тръгвам да търся Джулия Тереза. Пожелайте ми успех.

Оперативката по телефона приключи и Рока се облегна на меката възглавница на фотьойла. Когато се отпусна, умората го застигна. Щеше да бъде приятно да се върне в Худиксвал. Съзнанието му беше препълнено с впечатления и той се опита да ги подреди.

Въздъхна дълбоко. С какво се беше захванал? Знаеше, че е известен с липсата си на търпение, но дори да му предстоеше продължително разследване, все пак обикновено се чувстваше уверен, че ще разреши поетите случаи.

По някаква причина го обзе безнадеждността. Или може би за настроението му допринасяше и несигурността от преместването в Худиксвал? Беше ли правилно да се преместиш от голям град в малък, когато си на трийсет и осем години и необвързан, без ни най-малка възможност да уседнеш в близкото бъдеще? А Анхелика, какво щеше да прави с нея всъщност? Да продължи да спи с нея беше привлекателна мисъл, естествено, но можеше ли да излезе нещо повече? Какво в такъв случай? Освен това нещо му подсказваше, че не е единственият мъж в живота й.

* * *

Стажант-жокейката Ана Нилсон никога преди не беше препускала толкова бързо с коня. И никога нямаше да го направи, ако не беше получила ясни нареждания от своя шеф Фредрик Стрьомлунд. Тя имаше предимството да работи за най-успелия жокей в конни надбягвания в Швеция и само изпълняваше заповедите му.

— Хайде, кобилке! — каза тя, точно толкова високо, колкото трябваше, за да накара кафявата кобила да наведе глава и да се оттласне със задните си крака, за да увеличи скоростта. Ана се наслаждаваше на ускорението и предполагаше, че Гуд Инъф[30] ще подобри личния си рекорд при гладко надбягване на хиляда метра с няколко секунди. Кобилата беше във върхова форма.

Часът беше девет сутринта и Фредрик Стрьомлунд беше наредил кобилата да проведе лека тренировка преди сутрешните състезания, но Ана да я пришпори малко на финалната отсечка.

— Така достатъчно ли е? — попита тя, когато забави и мина покрай оградата, където беше застанал Стрьомлунд. До него стоеше мъж с тъмно и удивително добре прилягащо палто и я следеше с поглед. Никога по-рано не го беше виждала, но вероятно беше собственик на някой кон. Ана не разбираше какъв смисъл има Гуд Инъф да провежда тренировка в деня преди състезанието. Освен това пистата беше замръзнала и твърда и натоварваше краката, но тя, естествено, изпълни нареждането на шефа.

— Достатъчно е — каза Стрьомлунд кратко. — Как ти се стори тя?

— Страхотна беше — отвърна Ана и се усмихна широко. — Струва ми се, че нито скоростта, нито разстоянието биха я затруднили.

— Точно така ще трябва да бяга утре — каза Фредрик Стрьомлунд тихо. — Можеш да я прибереш. Погрижи се да не настине и да пие достатъчно вода.

— Разбира се — отвърна Ана.

Гуд Инъф й беше поверена от близо пет месеца. Почти всеки ден тя беше с кобилата и се грижеше за нея като за дете. Странното беше, че тя знаеше, че Гуд Инъф може да постигне много по-добри резултати от обявените в програмата на състезанието. Освен квалификацията, която беше дала право на кобилата да се състезава, беше стартирала четири пъти, но никога не се беше класирала по-напред от пето място. След всеки старт Ана не проумяваше как нейната любимка е могла да загуби. Самата тя беше залагала няколко пъти: веднъж се беше престрашила да заложи цели двеста крони, защото беше абсолютно сигурна, че кобилата ще победи — но не.

Според Фредрик Стрьомлунд за загубите имаше най-различни причини — от прекалено леки предни подкови до лоша реакция на така наречения норвежки оглавник, какъвто Гуд Инъф носеше — съоръжение, което позволяваше на жокея да спусне наочниците, за да може конят да бяга по-бързо, когато изведнъж спре да вижда конкурентите от двете си страни.

Но все пак. В конните надбягвания всичко е възможно, казваха запознатите. Рано или късно тя щеше да победи. На Ана дори не би й хрумнало да продължи да се съмнява в решенията на шефа си. Тя се радваше, че изобщо е получила работа при Фредрик Стрьомлунд. Сигурно имаше стотици други стажанти, които биха направили всичко, за да бъдат на мястото й.

Ана слезе от двуколката и разкопча катарамите на сбруята, за да позволи на Гуд Инъф да се отпусне добре. Фредрик Стрьомлунд и мъжът с палтото вървяха към конюшнята и тя ги погледа. Разговаряха тихо.

— Всичко е готово — чу тя Фредрик Стрьомлунд да казва, преди двамата да се скрият от погледа й.

* * *

— Вече можем да влезем — каза Каролина Вернершон.

Тя задържа вратата, за да минат Юхан Рока и неговият италиански колега. За да не стресират Джулия Тереза, Каролина сама я беше потърсила и й беше обяснила ситуацията.

— Джулия Тереза не е знаела, че Хена е била убита — обясни Каролина. — В състояние на шок е, казвам ви, за да го имате предвид.

— Как е възможно да не е видяла заглавията на вестниците?

— Не е излизала от вкъщи от миналия вторник.

Рока спря и се втренчи в Каролина.

— Разбирам. Не е от хората, които имат интернет, предполагам. Нито пък телевизия. Или социален живот. Прав ли съм?

— Напълно.

Каролина се усмихна бегло на Рока.

Стълбището беше мрачно. Единственият източник на светлина беше една крушка на тавана на най-горния етаж. Стените бяха голи и бяха нападали големи парчета мазилка. Заизкачваха тесните стълби. Джулия Тереза живееше най-горе.

Малко след като потропаха, чуха, че в апартамента нещо се движи. Отвътре се чу пръхтене. Рока погледна въпросително към Каролина.

— Куче ли има? Ужасно ме е страх от кучета — каза той.

Тя само се усмихна и се втренчи в бравата. След още малко чуха приближаващи се стъпки и вратата се отвори. Пред тях стоеше тя — Джулия Тереза. Жената вдигна поглед към тях през сивите кичури, които висяха непокорно пред лицето й. Пръстите й бяха вкопчени в един сив, рехаво изплетен шал, който беше увила около мършавото си тяло. Рока направи крачка назад, когато нещо се отърка в крака му. Щом погледна надолу, разбра защо си беше помислил за куче. Там имаше розово прасе. Трябва да беше не по-високо от трийсет сантиметра, но си беше прасе.

Рока стисна зъби, за да сдържи смеха си, и погледът му се плъзна над главата на Джулия Тереза и се насочи към вътрешността на апартамента. Веднага вляво беше кухнята. Оранжевите вратички на шкафовете висяха накриво. Някои дори въобще нямаха вратички. Кухненският плот беше на бабуни, а под мивката имаше емайлирана кофа. Право срещу тях се намираше малко по-голяма стая; ако се съдеше по обзавеждането, беше нещо като всекидневна.

Джулия Тереза избута настрани прасето и неохотно ги пусна да влязат в коридора. Рока се усмихна широко и се поклони, когато се здрависваше с нея. Джулия Тереза им направи знак да влязат в стаята, която Рока беше определил като всекидневна. Точно когато щяха да седнат на дивана, зад тях нещо изпърха. Гълъб. Наоколо се разхвърчаха прах и перушина, а Джулия Тереза измърмори дълга тирада, която накара птицата отново да кацне зад дивана.

— Дали има и други домашни любимци, за които би било добре да знаем? — попита Рока и се засмя. Каролина поклати глава и италианският полицай започна да задава въпроси на Джулия Тереза.

Рока се облегна на дивана, докато слушаше. Тъй като знаеше малко испански, той разбираше по някоя дума, но нямаше търпение да чуе целия превод след това.

* * *

Юхан Рока пристигна в кафенето десет минути по-рано от уговорения час. Кимна за поздрав на бариста — той точно аранжираше апетитни хапки върху поднос, който след това постави върху бара.

Докато Рока чакаше Каролина и италианския полицай, той седна на една от масите срещу бара. Пред него имаше брой от вестник „Гадзета дело Спорт“. Рока заразлиства разсеяно тънките розови страници, докато погледът му не срещна две ужасени очи насред лице, разкривено от болка. На снимката беше Мануел Батиста, който лежеше по гръб на футболното игрище и гледаше в обектива. Десният му крак под коляното беше изкривен на четирийсет и пет градуса спрямо естественото си положение. С големи черни букви върху цялата страница пишеше La carriera qui è finita[31]. Рока се вцепени. Снимката беше невероятно изразителна. Следователно травмата на кръстните връзки беше довела до край на кариерата, вече беше факт.

— Всички до един взимат допинг — каза баристът на разваления си английски, когато вдигна поглед. Той кимна към разтворения вестник и поклати глава. — Цялата серия А е корумпирана и затова е виновен премиерът.

Премиерът явно беше виновен за много неща тук. Рока се засмя при неправдоподобната мисъл премиерът да притежава футболен отбор в шведското първенство.

Мислите му бяха прекъснати от издрънчаването на звънеца над входната врата. Влезе Каролина, следвана плътно от италианския полицай. Двамата си поръчаха по едно еспресо на бара и махнаха на Рока да се присъедини към тях. Тримата отидоха заедно към вътрешността на кафенето.

— Да чуем — каза Рока. — Какво каза тя, което не разбрах?

Той се усмихна на Каролина.

— Спокойно може да се каже, че беше предизвикателство да разпитваме Джулия Тереза. Тя е по-плаха и скептична, отколкото може да се предположи.

Рока кимна разбиращо.

— Не научихме кой знае колко повече от това, което вече знаем, но няколко подробности може би ще са интересни — продължи тя.

— Добре. Давайте — каза Рока.

Каролина намести очилата си.

— Хена дошла във Флоренция от Дания, когато била на петнайсет. Щяла да кара курс по живопис в художествена школа тук в града. Всичките й спестявания отишли за пътуването от Дания до Италия, така че на практика нямала пари. Затова може да се каже, че спешно търсела квартира. Джулия Тереза била далечна позната на баба й и това била причината да се запознаят. Отначало Хена живяла при нея.

— Какво станало след това?

— Един от преподавателите в школата бил френски художник, който се влюбил лудо в Хена и тя се преместила да живее при него след още няколко седмици. Джулия Тереза не била много очарована от избора й на партньор и след няколко месеца опасенията й се оправдали, когато французинът умрял от свръхдоза в апартамента си.

Рока изпи еспресото си на една глътка и даде знак на бариста, че иска още едно.

— Знаела ли е Джулия Тереза нещо за отношенията на Хена с бабата и за причината да отиде да живее при нея? — попита той.

— Точно както съм чувала от Хена, Джулия Тереза разказа, че нещо се случило в комуната — насилие над дете, и че грижите за Хена след това били поети от бабата, така да се каже. Причината е, че майката не била много стабилна психически.

— Възможно ли е над самата Хена да е упражнено насилие?

Каролина се замисли.

— Наистина не знам — каза тя. — Не е изключено, разбира се.

— А после бабата я изпратила в Италия — сама и без пари — отбеляза Рока и поклати глава.

— Така изглежда, за съжаление — съгласи се Каролина.

— А брат й Бирк?

— Джулия Тереза не го познава, само е чувала за него. Според нея отношенията между брата и сестрата били добри, въпреки че рядко се виждали.

— Разказа ли нещо друго срамежливата ни приятелка?

Каролина хвърли бърз поглед към италианския полицай.

— Да, може би най-любопитното беше, че някой изпращал пари на Хена на адреса на Джулия Тереза. Всеки месец в продължение на четири години.

— Колко пари?

— Две хиляди евро всеки месец, така каза Джулия Тереза. Пристигали под формата на чекове.

Баристът им донесе три нови чашки еспресо. После остана до масата им. Накрая Рока му направи знак да се отдалечи.

— А кой е бил този някой? — попита той.

— Хена не знаела. Или поне казала на Джулия Тереза, че не знае.

— Чековете нямали ли са подател?

— Напротив, били изпращани от човек, който наричал себе си Самотна пеперуда.

— Ако не греша, това ми звучи като на шведски.

— Да, чековете се изпращали в пликове с пощенско клеймо от Томтебуда в Стокхолм.

— Окей. Значи в продължение на четири години Хена е била издържана от швед под псевдоним. Кога спрели да пристигат парите?

— Малко преди Хена да срещне Монс.

Каролина извади старателно закопчан прозрачен найлонов плик. През синия найлон се виждаше тъмнокафява дървена кутийка с красиво изрисувани бели цветя на капака. Бяха издълбани две букви и година: ХП 1977. Рока предположи, че означават „Хена Педершен“ и нейната рождена година.

— Когато Хена се преместила при Монс, оставила това в апартамента на Джулия Тереза. Тя искаше да ви го предам — каза Каролина. — Не сме пипали нищо от съдържанието, а италианските ти колеги я сложиха в найлонов плик. Но Джулия Тереза разказа, че сред нещата има и плик от Самотна пеперуда.

— Тогава да приема, че италианците са взели пръстови отпечатъци от вас и Джулия Тереза, за да могат криминалистите в Швеция да ги изключат?

— Точно така — потвърди Каролина и полицаят кимна енергично в отговор, сякаш разбираше какво е попитал Рока.

Те се спряха пред кафенето. Рока благодари на полицая, който бързо се отдалечи.

— Сега се погрижете да заловите извършителя — каза Каролина.

— Ще направя всичко по силите си — отвърна Рока и я задържа дълго в прегръдката си. Пътищата им се бяха пресекли по чиста случайност и сега беше дошъл неумолимият миг, когато щяха да се сбогуват със съзнанието, че никога повече нямаше да се срещнат. Рока постоя и погледа след Каролина, докато тя вървеше по улицата. Беше обедно време и имаше много хора, затова тя бързо се изгуби в тълпата. Зърна я едва-едва, когато тя спря и се обърна. Махна му за последно, а после изчезна.

* * *

— Не съм го направил аз, така да знаете — каза Сиверт Першон възмутено.

Пеле Алмен тъкмо щеше да вкара колата в паркинга до полицейския участък, когато се обади главният снегочистач на Сколбу. Беше успял да поспи само няколко часа, преди да застъпи за нощната смяна. София и децата още не се бяха прибрали от дома на тъстовете му, но, честно казано, той предпочиташе така. Точно в момента нямаше време да даде на семейството си онова, от което то имаше нужда. Коремът му закъркори и той се замисли дали стресът не беше нарушил баланса в организма му.

— Налага се да ви помоля да се овладеете и да ми разкажете какво ви безпокои — каза той в слушалката, докато изключваше двигателя. Извади дезинфектанта за ръце от вътрешния си джоб и острата миризма го ободри. Не беше нормално да го използва толкова често и беше опитал да спре, но не можеше да се сдържи.

— Минах покрай портата на Сандин в долния край на пътя — каза Сиверт Першон развълнувано. — Онази работа с почистването на снега не ми излизаше от ума. Е, не влязох в двора, само стигнах до портата. Тогава забелязах, че Хенри Густавсон се е блъснал в единия стълб, защото преди не изглеждаше така.

Алмен потисна една прозявка, но си припомни собственото си мото: да приема сериозно всички получени сведения. Всички.

— Как изглежда?

— Има резка, а и на едно място върху стълба се вижда олющена червена боя. Моят снегорин е син, така че не съм го направил аз. А и никога не бих разрушил имуществото на мой клиент, най-малко пък на Монс Сандин. Помните ли, когато той вкара гола от дузпа срещу Холандия на европейското през две хиляди и първа?

Алмен се усмихна. Монс Сандин беше вкарал голове от над деветдесет процента от всички дузпи в кариерата си, но все пак през две хиляди и първа беше европейското първенство за жени. Но сърце не му даде да поправи Сиверт.

— Сигурен ли сте, че преди не е изглеждало така?

— Напълно съм сигурен. Чистя сняг тук от десет години и много пъти съм виждал този стълб. Сега, след като снегът се слегна, личи съвсем ясно.

— А какъв цвят е снегоринът на Густавсон? — попита Алмен.

— Червен е — каза Сиверт. — Марка „Маси Фъргюсън“, точно като моя. Купувам само най-доброто.

— Но предполагате, че именно Густавсон се е блъснал в стълба, това ли искате да кажете?

— Да. — Ама че тъпак!

Алмен поклати глава. Но в същото време беше удивен, че криминалистите не са открили резката, за която говореше Сиверт Першон. Бяха прекарали четири дни край къщата и бяха претърсили всеки квадратен сантиметър от парцела.

— Ще отидем да погледнем стълба на портата. Благодаря, че се обадихте — каза той и слезе от колата.

29 декември 2012 година

Юхан Рока погледна през прозореца към колите в съседната лента. Сутрешните задръствания на излизане от Флоренция бяха ужасни. Той седеше в автобуса на път към летището в Пиза. В автобуса също беше тясно и той се опита да намери удобно положение на седалката до един възрастен господин с телосложение като неговото.

Мисълта за събитията в комуната не му излизаше от ума. Дрога и духовност. Криминално проявени. Забравени деца. Насилие. А и цялата идея за комуните. Толкова чужда. Предмет на толкова митове.

Един от общите им приятели с Виктор живееше в комуна. Но според описанията му на живота там тази комуна нямаше нищо общо с порядките през седемдесетте и осемдесетте. Приятелят им имаше най-обикновена работа и собствен апартамент там.

Рока усети вибрация в предния джоб на дънките си. Плъзна надолу ръката си, колкото можа по-дискретно, за да извади телефона. Съобщение.

Приятно ми беше, че се видяхме. Чувам, че имаш много работа, но дай знак, ако имаш време за по една бира набързо някоя вечер. Петер

„Петер Кранс — помисли си Рока. — Защо не. Малко доброволен социален живот.“ Той погледна часовника си. Щяха да успеят да отидат на бар още тази вечер. Той написа бързо:

Можеш ли тази вечер? В „Дъ Бел“ В девет!

Отговорът дойде веднага и се уговориха за същата вечер. Той се облегна колкото можа по-назад на седалката и прегледа последните есемеси. Тогава отново усети засмукването в стомаха. Без много-много да се замисля, можеше да го определи като тъга. Може би едновременно тъга и желание. Най-вече желание. Или не? Той писа на Анхелика.

Искам да те видя. Само теб, не дрехите ти.

Така си беше. Рока се усмихна на себе си. Тя отговори веднага:

Но тогава ще замръзна…

Той си я представи — как голото и крехко създание се свива от студ. И как после се обръща към него и погалва облите си гърди и твърдите зърна, докато го гледа с копнеж.

Полицаят ще те сгрее — написа той в отговор.

Кръвта му веднага се стече между краката и платът на панталоните започна да му опъва. Той погледна с крайчеца на окото си към мъжа до себе си. Спеше.

Довечера? Моля те! Искам пак да правим секс. И пак. И пак…

Той изруга, че вече беше обещал на Петер да се видят.

Имам по-добро предложение. Закуска утре вместо това? У нас?

Той се втренчи в екрана, зачака отговора. Този път той не дойде веднага. Рока погледна навън и видя капките, които се стичаха по страничното стъкло, а от колоните на автобуса се носеше добре позната песен — Un ’estate Italiana[32]. Джана Нанини и Едоардо Бенато, ако паметта не му изневеряваше. Мислите го върнаха назад във времето — към 1990 година. Световното първенство по футбол в Италия. Лято и прежурящо слънце навън, но той седя вътре, в продължение на две седмици се беше барикадирал на дивана. С приятелите от отбора по футбол. Това беше преди двайсет и две години. Той облегна глава на облегалката и се усмихна, когато си помисли, че Анхелика дори не е била родена по онова време. Телефонът завибрира в ръката му.

Става. Ще донеса нещо за ядене. Няма да останеш разочарован… Прегръдки и целувки.

* * *

Тресеше я от високата температура. Яна Вайсман нагласи радиатора на най-високата степен и придърпа пухената завивка до брадичката си. Погледна часовника. Беше спала петнайсет часа. Всъщност нямаше време за това, но колкото и да не й се искаше, един вирус беше на път да я надвие.

Тя отиде в кухнята, увита със завивката. Напълни най-голямата чаша, която намери, с портокалов сок, и усети бодежи и парене в гърлото, когато изгълта напитката на големи глътки. После пусна завивката на пода и влезе в банята. Трябваше да свърши нещо, което отдавна отлагаше. Отвори шкафа, а после отпусна глава и затвори очи. Миг колебание, след това взе решение.

Свали една кутийка от най-горния рафт и прокара пръстите си по капака. Беше украсен с камъчета, които блестяха, както само диамантите могат. От кутията извади малка снимка. Когато видя дългата, вълниста коса, красивата усмивка и рождения белег в ъгълчето на устните, сълзите й закапаха. Хена. Нейната Хена.

Тя бързо избърса сълзите с опакото на ръката си, а после сложи снимката в кутийката и я остави в шкафа. Трябваше да се добере до участъка.

След горещия душ тя навлече дънките. Заболя я, когато платът се долепи до бедрата й. Тя си наложи да не мисли за болката. Отсега нататък трябваше да се стегне. Последното, което искаше, беше Рока и колегите й да забележат, че е на път да се срине. Трябваше да продължи както обикновено. Но най-напред трябваше да свърши нещо. Искаше на всяка цена да избегне пътуването с мерцедеса, а нямаше да има сили да отиде пеша. Затова набра номера на „Худик Такси“.

Държеше се за кухненския плот, когато тръгна към входната врата. От гърдите й се чуваше хриптене и се закашля толкова силно, че остана без дъх.

— Къде да ви закарам? — попита таксиметровият шофьор, когато тя отвори вратата на колата с трепереща ръка и се строполи на задната седалка.

— В полицейския участък — успя да изрече, преди да получи нов пристъп на кашлица. — Но първо трябва да се отбия в спортния магазин на улица „Стургатан“.

— Мога да се обадя на 112, ако искате — каза шофьорът и я погледна разтревожено в огледалото за обратно виждане.

— Аз съм от 112 — отвърна тя дрезгаво. — Карайте.

Шофьорът поклати глава и потегли към „Стургатан“. Яна легна на задната седалка и не се надигна, докато колата не забави и не спря. Тя отвори вратата и влезе в магазина. Продавачката я поздрави и я изгледа ужасено, докато Яна се олюляваше между щендерите. Тя награби купчина дрехи и обувки, които после сложи на касата.

— Опаковайте ми ги — каза Яна и се наложи да се подпре с две ръце на щанда, за да се задържи права. Продавачката побърза да въведе покупките в касовия апарат, а след това се наведе към шкафа под щанда.

— Този става ли? — попита тя и вдигна един кашон. Без да изчака отговора, пъхна покупките вътре и го подаде на Яна. Тя го взе и излезе при чакащото я такси.

19 септември 2012 година

След като ти изчезна, с баба не говорехме за теб.

Като че ли така беше най-лесно.

Минаха няколко години. През човечето време се затварях в себе си. Баба ме оставяше на мира, а аз седях в стаята си и рисувах: големи цветни четна, в мотиви, които само аз различавах.

Но после дойде денят, когато щях да замина за Флоренция.

Баба беше остаряла и изморена, а аз бях млада жена с неспокойна душа.

Жадувах да творя. Да рисувам измисления си свят. Това бяха буйните ми мечти, които никой дотогава ще беше успял да задуши.

Може би търсех корените си, които непрекъснато биваха изтръгвани.

Спомням си, когато излязох през нейната врата. Тя протегна мършавата си ръка и ми подаде едно листче. Там беше написан адресът ти с мастило върху бялата хартия.

Вие бяхте поддържали връзка — ти и баба, и аз разбрах, че ти все още съществуваш. Не само в моята памет.

Това ми даде сила. Може би щяхме да успеем да се видим?

Копнежът ми по теб беше силен. Но други неща излязоха на преден план.

Евелина Улсдотер не можеше да се наслади на салатата с моцарела. Сякаш всяка хапка се издуваше в устата й и тя трябваше да преглъща по няколко пъти, за да прокара храната през гърлото си. Беше се прибрала рано предишната вечер, въпреки че италианците настояваха компанията да се присъедини към нощния живот на Флоренция и да отидат да танцуват. Тя беше объркана. Какви ги вършеше? Правилно ли беше да напусне Юханес?

Да, защото копнееше да се махне. Да бъде на друго място. С друг човек. И очевидно нямаше значение, че се опитваше да заглуши копнежа си, като се среща с Мануел Батиста. В края на краищата това беше само привличане и проклетата й нужда от одобрение. Не, тя не можеше да спре да мисли за него, мъжа с голямо М. Спомни си за първата им среща. Тя се беше запечатала в паметта й, въпреки че бяха минали почти петнайсет години. Евелина затвори очи и проследи сцената в ума си както толкова много пъти преди това:

— Искам да се срещнем — каза той, когато се обади.

От устата на Монс Сандин това беше заповед. Той беше свикнал да получава всичко, личеше си. А на Евелина дори не й минаваше през ума да откаже. Та тя беше ударила джакпота, всичко се подреждаше точно според плана й.

Беше в края на юли, само няколко дни след онзи мач в покрайнините на Худиксвал, когато тя се срещна за първи път с него. Седяха на една маса в ресторант на остров Юргорден и целият Нюбрувикен[33] се разстилаше пред тях в светлината на вечерното слънце.

— Предпочитам да седя на по-закътано място — поясни той, когато се настаниха на масата в дъното, а той си сложи слънчевите очила. — Но Швеция не е като Италия. Там хората се приближават до мен, искат да говорят за футбол и да им дам автограф. Тук само ме гледат от разстояние.

И наистина винаги ги гледаха. Никога към нея не се бяха насочвали толкова много погледи, както през онази вечер. Толкова й беше приятно. Тя и Монс Сандин, една от най-големите знаменитости в Швеция. Усещането беше точно толкова приятно, колкото си беше представяла.

— Да отидем у нас — каза той, след като приключиха с вечерята.

Евелина поизчака, преди да каже „да“. Не искаше да изглежда прекалено нетърпелива, въпреки че това, което щеше да се случи, отговаряше напълно на нейното желание. Приповдигнатото й настроение се помрачи лекичко, защото нямаха кой знае какво да си кажат в ресторанта. Тя се утеши, че първата среща винаги е особена. Сигурно щеше да стане по-лесно, колкото повече време прекарваха заедно. Честно казано, нямаше значение, стига само да можеше да бъде до него.

Апартаментът му беше в Сьодермалм, с изглед към залива Ридарфиерден. Там живееше, когато беше в Швеция — между сезоните или за срещите на националния отбор.

Седяха на задната седалка на таксито. Все още не се бяха докоснали, освен прегръдката, с която се поздравиха при срещата. Монс я гледаше и сложи ръката си на бедрото й, което се оголваше под късата рокля. Ръката му топлеше кожата й, охладена от шведската лятна вечер. Тялото й се напрегна от докосването и Евелина погледна с крайчеца на окото си към силните мускули на бедрата му, които прозираха през избелелите дънки. Погледът й продължи към чатала му и тя видя мощната му ерекция под панталоните — победата, за която най-силно копнееше. Желанието я накара да разтвори леко краката си и тя изпъчи гърди. Направо не й се вярваше, че случващото се тук и сега е истина и през цялото време трябваше да си напомня, че именно тя е избраната.

Монс разкопча копчето на панталоните си, хвана ципа и го дръпна. Еректиралият му член изскочи от слиповете.

— Ти си красива жена, Евелина — каза той и смъкна панталоните си. — Както виждаш, желая те. Сега.

Таксито спря на един светофар. Евелина хвърли кос поглед към огледалото за обратно виждане и видя, че шофьорът й намигна. Тя преглътна и се обърна към Монс.

„Сега или никога“ — помисли си и колкото и да беше странно, усети, че се възбужда от погледа в огледалото. Хвана бавно члена на Монс и се наслади на усещането от твърдостта и топлината в дланта си. Той облегна глава на седалката и вдиша дълбоко.

— Свали си бикините — каза й със затворени очи и издиша.

На Евелина й се зави свят, но повдигна роклята си и се измъкна от дантелените бикини. После коленичи върху него. Олюля се, когато таксито потегли, но се хвана здраво за облегалката.

— Значи ти харесва компанията на шофьорската седалка — каза Монс и се засмя. А после пъхна ръка между краката й и я хвана за дупето. С пръста си проследи цепката от задника до мокрите й гънки отпред. Тя изстена, когато той изведнъж пъхна два пръста в отвора.

— Отдавна не съм попадал на толкова тясна путка — каза той и започна да вкарва и да изкарва пръстите си. Грубите му думи я възбудиха и тя стегна мускулите си около пръстите му. Спокойният му поглед се спря върху нея и тя се овлажни още повече само от мисълта, че членът на Монс Сандин скоро ще проникне в нея.

„Ще се погрижа толкова добре за теб, че никога няма да поискаш да ме напуснеш“ — помисли си и хвана еректиралия му член. Издърпа ръката му и прокара члена му по срамните си устни, а после го остави да намери точното място, плъзна се върху него и се наслади на усещането, докато той я изпълваше. Започна да го язди, отначало спокойно, а после увеличи темпото и усети как той нагажда движенията си към нейните, за да проникне дълбоко в нея.

Когато той достигна до най-дълбокото място вътре в тялото й, тя спря, обгърна врата му и се наведе напред. Дъхът му докосваше гърлото й и тя потръпна.

— Толкова отдавна те желая — прошепна тя в ухото му и си помисли, че не е единствената. Но точно в момента тя беше тази, която яздеше Монс Сандин в едно такси, не някоя друга. Тя се обърна и хвърли поглед към огледалото за обратно виждане. Отново срещна усмивката на шофьора.

Евелина започна пак да се движи. Монс смъкна презрамката на роклята и гърдата й изскочи. Тя заподскача в такт с движенията й, а той изплези езика си, за да докосне твърдото зърно.

— Пазиш ли се да не забременееш? — попита той и я погледна.

— Ъ… да… — отвърна тя. Никога не се беше пазила и мисълта да се изпълни със семето му я подлуди от копнеж. По вътрешната страна на бедрата й се разпростря усещане за подръпване откъм клитора. Тя яздеше Монс все по-бързо и по-бързо.

Той заудря главата си в облегалката и тя видя, че челюстите му са напрегнати.

— Скоро ще свърша — каза запъхтяно той и стисна задника й. — И ще свърша в теб.

Тя го яздеше буйно и дишането й се ускоряваше все повече. Скоро неговата течност щеше да се разлее вътре в нея и именно тя, Евелина, беше причината за насладата му. Това я подлуди от желание и тя се притисна към него за последно, а после спря, отметна глава назад и изкрещя, когато получи оргазъм. Тресеше се цялата и след малко хватката около задника й се отпусна и тя разбра, че Монс също е прекрачил границата. Тя се свлече върху него, докато спазмите отшумяваха.

Монс побутна рамото й е ръка, за да я накара да слезе от него, и тя се отпусна неохотно отстрани на седалката.

— Това няма да ти е за последно — каза той и се усмихна.

Евелина се усмихна в отговор, но не можа да отрече, че я прониза известна несигурност. Не можеше да определи какво означава чувството и се опита да го пренебрегне. Внимателно придърпа роклята, която й се стори къса, както седеше без бикини. Когато погледна в огледалото за обратно виждане, шофьорът вдигна одобрително палеца си и тя бързо извърна поглед към прозореца. Усети парене и преглътна няколко пъти. Сексът този път не беше най-приятният в живота й, но в никакъв случай не беше и най-лошият; Тя прибра косата си зад ушите и се поизправи. Фактите си бяха факти. Беше правила секс с Монс Сандин, а това беше по-хубаво от всичко друго.

— Искаш ли да дойдеш с мен на „Сулвала“ утре? — попита той изведнъж. — Ще стартира един от конете ми и ще се радвам да бъдеш до мен. Ще бъде приятно — елегантна вечеря и всичко останало.

Евелина никога не беше ходила на конни надбягвания и не знаеше нищо за конете, но това беше от второстепенно значение.

— С удоволствие — отговори, но беше принудена да признае колебанието си пред самата себе си. Какво всъщност искаше той?

Таксито спря и Евелина погледна през прозореца. На светлокафявата фасада отсреща пишеше „Бастюгатан“ 8. Монс закопча панталоните си и се наведе напред, за да вдигне бикините й. След това порови в джоба си и извади няколко измачкани банкноти. Даде ги на шофьора и Евелина го погледна с крайчеца на окото си, докато ги изглаждаше една по една и ги подреждаше. Тя преброи девет банкноти по хиляда крони. Шофьорът погледна към Монс, сложи показалеца си пред устата и кимна. Монс вдигна одобрително палец и слязоха от колата.

Онова лято тя няколко пъти придружи Монс. Голф във Фалстербу, ВИП стаи в заведенията във Висбю и тенис в Боста. Той всеки път я гледаше одобрително, докато вървеше до него, с безупречен външен вид, а тя се чувстваше най-красивата на света.

Но сред розовите облаци се натрапваше усещането за нещо повърхностно. Тя не смяташе, че е успяла да влезе под кожата на Монс, въпреки че бяха прекарали много време заедно. Но твърдата й решимост беше помела всички съмнения. Точно него искаше и рано или късно щеше да проникне и под повърхността.

Но когато лятото в Швеция свърши и Монс се върна в Италия, се изпариха и възможностите да се виждат толкова често. По някой уикенд от време на време, но само при неговите условия. Накрая той престана да полага усилия.

Евелина седеше, потънала в мислите си, и се сепна, когато една сервитьорка се наведе над масата и вдигна чинията с недоядената салата с моцарела. Обратният път към настоящето беше дълъг и тя кимна колебливо в знак на благодарност, докато бършеше устните си с платнена салфетка. Движенията й бяха прекъснати от телефона. Беше получила есемес и хвърли бърз поглед към екрана.

Сега е прекалено късно. Ти си виновна, че това се случи. Но не само ти.

Кой не спираше да изпраща съобщения на грешния номер? Това не можеше да продължава. Тя отговори с бързи движения на пръстите:

Сгрешили сте номера. Престанете да ми изпращате съобщения.

* * *

Трябваше да открият Хенри Густавсон. Часът беше почти шест вечерта, а Пеле Алмен и Яна Вайсман пътуваха с колата към Лингарьо, където той живееше. Бяха минали покрай Сколбу, за да проверят казаното от Сиверт Першон за стълба на портата. Наистина намериха вдлъбнатина, а се виждаше и червената боя. Това не означаваше непременно, че Густавсон се е блъснал в стълба със снегорина точно на Бъдни вечер, но беше подробност, която си заслужаваше да имат предвид.

Пътят криволичеше между борове и ели и преди всеки завой Алмен изключваше осветлението в купето, за да види дали насреща не се задава кола. Той погледна с крайчеца на окото си към Яна, която седеше до него, здраво стиснала седалката. Пристъпите на кашлица идваха начесто един след друг и в светлината от фаровете на колата той виждаше, че лицето й е загубило цвета си.

— Не си добре, нали?

Той се притисна към вратата от своята страна, за да се отдалечи колкото може повече от нея. Всъщност не разбираше защо изобщо беше дошла с него.

— Няма страшно. — Яна се опита да звучи убедително, въпреки че трепереше. — Взех два алведона[34] и предпочитам да не обръщам внимание.

Те завиха и влязоха в двора, който беше осветен от самотна улична лампа.

— Няма никого — каза Алмен и погледна с крайчеца на окото си към къщата. Тя беше дървена и боядисана в червено, с бели рамки на прозорците, а под вълнистата покривка на снега най-вероятно се криеше керемиден покрив.

— Ако се съди по снега, от няколко дни няма никого — изрече Яна с усилие.

Те си проправиха път през снега до верандата и почукаха на вратата. Когато никой не отвори и след второто почукване, двамата пак слязоха на двора.

— Мислиш ли, че държи снегорина там вътре?

Алмен се запъти към боядисана в червено барака до къщата. В нея се влизаше през висока черна врата с две крила, затворени с райбер. Алмен го повдигна и дръпна вратата. На светлината от уличната лампа различи очертанията на трактор със снегорин, който стоеше във вътрешността на бараката. Той чу, че Яна опипва стената до вратата.

— Ще отида да донеса джобния фенер от колата, тук е тъмно като в рог — каза тя и тръгна, като кашляше.

Алмен влезе навътре, докато чакаше колежката си. Използва възможността да си поеме въздух дълбоко няколко пъти, преди тя да се върне с вируса си. Очите му свикнаха бавно с тъмнината и все по-ясно виждаше машината. Снегоринът беше монтиран от задната страна. В тъмното не беше възможно да се определи със сигурност какъв цвят е и той заобиколи трактора. Изтърка мръсотията от обозначението за марка. „Маси Фъргюсън“. Плъзна длани по релефа на задната гума, докъдето можеше да стигне. Тракторът беше по-голям, отколкото беше предполагал.

Изведнъж го заслепи светлина.

— Сега можем да огледаме хубаво — каза Яна дрезгаво, когато влезе в бараката.

— Снегоринът е червен, нали? — попита Алмен.

Светлината трептеше, когато тя насочи фенера към голямата ламаринена тръба, която беше изхвърлящата фуния на снегорина. Проследи конструкцията до долу. На силната светлина нямаше място за съмнение, снегоринът беше червен. Тя прокара ръката си по лявата страна на ламарината. Спря, когато напипа нещо.

— Това може да е вдлъбнатина, образувана, когато се е блъснал в стълба. Дори ми се струва, че тук има бяла боя от него.

— Густавсон може би има всички основания да се крие — каза Алмен. — Можем ли да вземем малко от боята за анализ?

— Да… макар че… чакай малко. — Яна стоеше зад трактора и погледна първо към едната задна гума, а после към другата. — Нали в колата имаме сгъваем метър?

— Трябва да има един в кутията с инструментите — поясни Алмен.

— Ще отида да го донеса. — Тя излезе с несигурни крачки от бараката.

Алмен заобиколи трактора и застана отново зад него.

— За какво ти е метърът? — попита той, когато Яна се върна.

— Трябва да проверя нещо.

Тя разгъна метъра и го пъхна между задните гуми. Получи нов пристъп на кашлица.

— По дяволите, Яна — каза той. — Не можеш да работиш в това състояние. Нали ще изпозаразиш всички останали. Какво искаше да провериш?

— Ами… — гласът й стана писклив, — … разстоянието между гумите не съответства… този снегорин не е бил в парцела… на Монс на Бъдни вечер…

Гласът й пресекна, а после съвсем се изгуби. Тя вдигна фенера и започна да оглежда още по-навътре в бараката. Когато почти стигна до стената, се спря и проследи един правоъгълник върху прашния бетонен под.

— Знам за какво мислиш и ми се струва, че имаш право — каза Алмен. — Липсва един трактор, нали?

Яна кимна в отговор.

* * *

Необичайно е да има хиляди посетители на хиподрума „Хагмюрен“ в Худиксвал. Поне в ден за надбягвания насред зимата. Причината Урбан Енстрьом и всички останали да се стекат на хиподрума беше, че Фредрик Стрьомлунд, един от най-известните треньори в Швеция, беше решил да пусне на старта един от най-обещаващите си коне. Победата му беше вързана в кърпа. Малки, но сигурни печалби. Точно това очакваха всички заложили.

По време на загрявката Урбан стоеше до финалната отсечка както винаги, за да огледа конкурентите. Безкомпромисен пробен старт и фаворитът оправда засилените очаквания. Но Урбан разучи подробно един от другите коне на Стрьомлунд в надбягването, кобилата Гуд Инъф, и отново видя онова, което като че ли никой друг не забелязваше. Сякаш жокеят, който я караше, държеше целия джакпот в ръцете си, но по някаква причина не искаше да го покаже на публиката. Точно преди старта Урбан направи един от най-големите залози в живота си. Петнайсет хиляди крони за победа на кобилата.

Когато оставаха петдесет метра от финалната отсечка, се случи онова, в което никой, освен Урбан и още неколцина, не беше се осмелил да повярва. Фаворитът галопираше неудържимо и беше изведен настрани от Фредрик Стрьомлунд. Така той освободи място за Гуд Инъф, която беше запазила всичките си сили. Един безумен финален спринт и Урбан се оказа по-богат с триста и петдесет хиляди крони. Триста и петдесет хиляди крони. Той не можеше да повярва, че е истина, докато чакаше да отворят гишето за залозите, за да може да получи удостоверението си за печалба.

— Как, по дяволите, фаворитът загуби? — попита мъжът, който беше застанал до него на гишето. Той стоеше прекалено наблизо и от дъха му се разнесе алкохолен — мирис.

— Резултатът никога не е ясен преди края на състезанието — каза Урбан и отстъпи крачка назад.

— Що за глупости. — Мъжът се олюля. — Залагам пет бона на онзи идиот Стрьомлунд и какво става? Дори не успява да удържи коня, а се предполага, че е най-добрият жокей на конни надбягвания в Швеция!

Мъжът заразмахва ръце и се наложи да се подпре на Урбан, за да не падне.

— Олеле! Съжалявам — каза Урбан и отблъсна мъжа, като в същото време опита да срещне погледа на момичето на гишето. То седеше зад спуснатото стъкло и броеше пари. Урбан сновеше нервно напред-назад. Изобщо не се чувстваше удобно в присъствието на пияния мъж.

— А вие как бяхте заложили? — попита мъжът.

Урбан погледна към квитанцията си. Поглади я предпазливо с палеца си.

— Ами, аз съм дошъл да си взема една стара печалба — излъга. Крачеше напред-назад пред гишето и не спираше да се оглежда.

— Я да видя. — Мъжът се опита да вземе квитанцията му.

— Престанете, дявол да го вземе — каза Урбан и вдигна ръце над главата си. Измачканото листче беше равно на заплатата му за цялата година. Не биваше нищо да му се случи.

— Я не ми дръжте такъв тон — изрева мъжът и пристъпи към него, като се олюля.

— Охрана! — извика Урбан. — Той се опитва да ми вземе фиша!

Само след няколко секунди при тях дойдоха двама младежи в сиви униформи. Хванаха мъжа от двете страни и го изведоха. Урбан се огледа. Спокойно можеше да вземе печалбата утре в Худиксвал. Той тръгна към изхода.

Състезателният ден не беше приключил, но конете в оставащите надбягвания не бяха от висок клас и той не беше единственият, който напусна хиподрума.

На изхода се образуваха опашки и едва сега Урбан усети студа. Пъхна ръце дълбоко в джобовете, докато чакаше реда си. Нямаше смисъл да се бута, знаеше си. Той погледна през рамото си, първо в едната посока, а после в другата. Междувременно попипа квитанцията за залог, за да се увери, че е в джоба му. Парите му. Когато получеше печалбата, щеше да бъде богат човек. Някой, когото да уважават. Някой, в чието мнение да се вслушват.

След като успя да излезе, той притича през големия паркинг и стигна до колата си. Тя се намираше почти в края, отчасти закрита от един автобус. Той насочи дистанционното към колата и натисна бутона. Писукането прозвуча като весел поздрав, а осветлението в купето се включи.

Той измина последните крачки до колата и сложи ръка на вратата откъм шофьорската седалка. В момента, когато отвори вратата, в светлината от колата премина сянка. Урбан потърси наоколо с поглед, но сянката беше изчезнала. Въпреки това той не можа да сдържи тревогата си. Да не би пияницата от касата да го беше проследил? Но как беше успял да стигне преди него? Или някой друг беше разбрал, че той е спечелил, и искаше да сложи ръка на парите му? Той опита да се успокои, като си помисли, че най-вероятно е някой добронамерен човек, но сърцето му отказа да го послуша и започна да бие все по-силно.

Бързо се шмугна на седалката и точно когато щеше да затвори вратата, тя пак се появи — сянката. Разрасна се и се плъзна покрай колата. Сега му се струваше, че сърцето му ще се качи в гърлото и той едва смееше да диша. Опита да придърпа вратата, но някой му попречи.

— Пуснете, по дяволите! — извика той и хвърли поглед през страничното стъкло.

Навън беше тихо.

— Какво искате от мен? — Гласът му пресекна.

Все още никакъв отговор.

Урбан дръпна отново вратата, но сянката отвън беше по-силна. С трепереща ръка той напипа телефона в джоба на якето и натисна някакъв номер напосоки. Изведнъж вратата се отвори и той видя ръкава на кожено яке. Успя да долови бързо движение и усети гъделичкане върху кожата на гърлото си. Веднага след това дойде паренето, а после и болката; струваше му се, че цялото му гърло гори. Колата се разлюля, когато вратата се затръшна, а сянката изчезна в тъмнината.

Урбан сложи ръка на гърлото си и притисна колкото можа. Бързите удари се усещаха ясно, докато кръвта шуртеше между пръстите му. Той се хвърли настрани и изкрещя с всички сили. А после се свлече и инстинктът му за оцеляване изтече от тялото му заедно с топлата течност, която се разливаше по гърдите му. От джоба му се чу автоматичен глас:

„Набрали сте несъществуващ номер. Моля, проверете и опитайте отново.“

* * *

Писъкът от горния етаж заглуши гласовете от телевизора. Монс Сандин скочи от дивана и изкачи стълбите по три наведнъж до стаята, в която спяха децата. Беше изпищяла Анине. Кошмарите я измъчваха и тази вечер. Появяваха се час-два след като заспеше, а през последните вечери бяха зачестили.

Тя лежеше, омотана в завивката с куп плюшени играчки около себе си. Плачеше и пищеше, докато се мяташе насам-натам в леглото. Сърцето му се късаше да гледа дъщеря си в това състояние. Монс седна на ръба на леглото и докосна момиченцето.

— Анине, събуди се, сънуваш кошмар — каза колкото можеше по-нежно.

Психоложката го беше посъветвала да опитва да я събуди, когато започнеха кошмарите, за да прекъсна цикъла на съня и да сложи край на кошмара. Но не беше толкова лесно.

— Не! Не искам! — изпищя тя и започна да рита Монс.

Той сложи едната си ръка под гърба й, а другата — под краката и я гушна. Малкото телце се съпротивляваше и Монс се удиви колко енергично дъщеря му се бореше с него. Трудно беше да се разбере дали е будна, или още спи.

— Анине, миличка, трябва да се събудиш — каза той пак.

Държеше я колкото можеше по-здраво, като внимаваше да не я нарани, и след няколко секунди тя се отпусна. Монс я залюля напред-назад. Изведнъж тя отвори очи и се втренчи в него. А после долната й устна затрепери и тя отново заплака.

— Татко, тук имаше един лош динозавър — изхлипа тя.

— Знам, миличка. Това беше кошмар.

Той я сложи в леглото и я погали по главата. Косата на слепоочията й беше мокра и се беше накъдрила. Той продължи да я гали и постепенно плачът утихна. Тя взе една от плюшените играчки и зарови лицето си в нея.

— Къде е Антонио? — попита тя и се надигна.

— Спи ей тук — Монс погледна към другото легло. Антонио лежеше свит на кълбо и спеше дълбоко въпреки писъците на сестра си.

— Къде е мама?

Той се запита колко пъти ще му се налага да отговаря на най-трудния въпрос от всички. В едно беше сигурен: никога нямаше да му стане лесно да отговаря.

— Мама е горе на небето. При ангелите — каза и посочи през прозореца.

— Искам да видя — изрече Анине с надежда в гласа. Тя стъпи на пода и отиде до прозореца. Повдигна се на пръсти, хвана се за перваза и се вгледа в тъмнината.

— Нея виждам.

Трудно му беше да понесе разочарованието в гласа на дъщеря си и Монс преглътна с усилие.

— Не се вижда, но е там, уверявам те. Тя е най-красивият ангел от всички — каза той. — Ела, миличка, легни си пак.

Анине се обърна към Монс:

— Другите ангели държат ли се добре с мама?

— Да, сърчице мое, естествено.

— Но защо Дядо Коледа не се държа добре с нея?

— Де да знаех, Анине. Наистина нямам представа.

Монс погледна през прозореца и тревогата се надигна в гърлото му. Какво беше направил? Неговият професионален избор ли ги беше довел дотук? Той вдигна Анине и я прегърна силно. Вдиша дълбоко нейния аромат и затвори очи.

— Мама каза, че не бива да говоря с Дядо Коледа — каза Анине, измъкна се от прегръдката му и седна на леглото.

Той си пое бързо въздух. Лекарите бяха казали, че тя всеки момент може да започне да говори за случилото се.

— Така ли? Мама каза ли нещо друго? — попита Монс припряно.

— Да, каза.

— Какво, миличка? Спомняш ли си?

Анине погледна хитро към Монс.

— Говореше за тапетите ни. — Тя се засмя. — Беше много шантава!

— Тапетите? Май си измисляш. — Баща й я потупа по главата, като се опита да скрие разочарованието, когато разбра, че е започнала да фантазира.

Анине направи сърдита физиономия и си легна с гръб към него. Придърпа завивката до брадичката си. Монс я отметна и започна да гали Анине по гърба чак докато тя отново заспа и задиша дълбоко. Красивата му, малка дъщеря. Може би все пак беше готова да разговаря с полицията.

* * *

Краката на стола се помръднаха обезпокоително настрани, когато Юхан Рока се настани до бара в „Дъ Бел“. Барманът клатеше главата си в такт с музиката и отметна дългата си коса назад. Рока поръча чаша червено вино за себе си и една бира за Петер Кранс. Пред него имаше ламинирано меню. Той опита да се съсредоточи върху написаното там, но редовете се сливаха в неразпознаваема маса. Точно като следите в разследването.

Барманът бутна чашата с вино към него и тропна халбата с бира до нея, така че пяната се разля върху бара. Рока проследи движението на мехурчетата от дъното нагоре. Прекаляваше ли с пиенето всъщност? Той извади телефона си и отвори интернет без особен интерес. После се опита да позвъни на Виктор Бергман. Пак се включи телефонният секретар. Той прекрати обаждането и написа есемес:

Пак ли влезе в пандиза? Не си вдигаш телефона. Обади се, когато успееш.

Студът нахлу в заведението, когато Петер отвори вратата и влезе. Изтупа снега от панталоните си за езда и влезе небрежно в залата с ръка в джоба на палтото.

— Здрасти, готин — каза Рока и протегна дясната си ръка. — Позволих си да поръчам и за теб, надявам се, че няма да ми се разсърдиш.

— Никога не се сърдя на такива инициативи. — Петер хвана ръката му с двете си ръце, а после седна. — Мамка му, колко се зарадвах, когато те срещнах в „Госип“ през уикенда. А още повече се радвам, че намери време да се видим тази вечер.

Рока го погледна и се усмихна.

— Как върви разследването между другото? — попита Петер.

— Прекалено бавно, да му се не види — отвърна Рока. — Картината ми се поизясни, след като бях във Флоренция, но не много. Но стига сме говорили за това. Помниш ли кога последно седяхме тук?

Той се засмя при спомена. Оттогава бяха минали малко повече от двайсет години. Бяха играли във футболно първенство за младежи, родени 1974 година, и бяха победили. Самият той играеше като защитник и, верен на навика си, беше изгонен и се наложи да догледа мача от резервната скамейка. И както винаги, Монс Сандин и Петер Кранс засенчиха всички останали. Но точно когато съдията даде три минути продължение, Петер се сблъска с един противник в наказателното им поле и удари коляното си. Съдията свири дузпа и Сандин заби топката право в горния десен ъгъл на мрежата. Така мачът се реши. Отпразнуваха победата точно в този бар, където седяха сега.

— Какъв отбор бяхме само — каза Петер, засмя се и посочи към Рока. — Ти поне не пускаше никой да мине покрай теб. Не беше най-бързият или най-ентусиазираният. Но беше най-тежкият в серията — все е нещо.

Рока отпи от виното и помисли как с Виктор бяха играли като защитници. Най-спокойната позиция в отбора.

— Да, но не разбирам защо ме изгониха, все пак не беше моя вината, че някой ми налетя, нали? — Той разпери неразбиращо ръце. — Не е като да не се виждам.

Той потупа корема си.

— Но понякога забравяше в кой отбор играеш — каза Петер.

— Искаш да кажеш, когато случайно ти забих топката в слепоочието? — попита Рока. — След това треньорът ме извади от играта, вбесен, защото контузих един от най-добрите ни играчи.

— Ако не беше травмата на коляното, със сигурност щях да стана професионален футболист, нали? — Петер му намигна.

— Да, а какво стана? — попита Рока. — Ето ни днес, двайсет години по-късно. Поне Сандин стана професионален футболист. Аз станах ченге, с начална заплата деветнайсет бона на месец.

Той се засмя шумно и се огледа. Няколко от другите гости в заведението вдигнаха очи от чашите и чиниите си и насочиха вниманието си към тях.

— А аз станах… — започна Петер.

— Най-добрият търговец на коли в Норланд — изрече Рока бързо и го удари леко отстрани по рамото.

Петер се засмя и удари с ръка по бара.

— Има истина в думите ти. Между другото, кажи, ако ти трябва нова кола. Какво ще кажеш за „Лексус“? Сандин купи една RX 450h от мен, когато се премести да живее тук. Мога да ти намеря същата, втора употреба. На три години и трийсет хиляди километра. С най-добрите условия за лизинг, разбира се.

За нула време търговецът у Петер се прояви. Той извади мобилния си телефон и отвори една реклама за кола. Черен „Лексус“. Нископрофилни гуми и олекотени метални джанти.

— Няма значение, дори да е на десет години — каза Рока. — Така или иначе ще я плащам, докато умра. Кажи, ако получиш нещо друго, по-подходящо за ченгета.

Но той се замисли за лексуса на Монс, а и за свидетеля, който беше видял жена в колата в деня преди Бъдни вечер. Трябваше да научи коя е била. Но после прогони тази мисъл. Не беше на работа.

— Разбира се — отвърна Петер, изпразни халбата си и махна, за да поръча нова.

— Като заговорихме за онези времена — каза Рока. — Ти поне беше най-готиният от нас.

Приятелят му разпери ръце и си придаде строг вид.

— Но на Сандин му пускаха най-много. А това беше най-важното.

Той се изсмя шумно и Рока си помисли, че имаше право.

— Има ли елегантни дами тук в днешно време? — попита той и в същото време пред очите му изплува Анхелика.

— Дами… — започна Петер. — Жени. Момичета. Или както и да ги наречем. Безспорно са елегантни, а и предложения не липсват, вярвай ми. Но по някаква причина всеки път нещата се прецакват.

— Да, не можем без тях, но и с тях не можем. Не съм ли прав?

Рока сведе поглед към чашата с вино и си помисли, че нямаше причина да влага толкова горчивина в думите си.

— Имаш право — съгласи се Петер. — Но си е доста приятно да бъдеш необвързан, не мислиш ли?

Рока срещна въпросителния му поглед и тъкмо щеше да отговори, когато телефонът му изведнъж завибрира и екранът светна. Обаждаше се Карин Бергман. Съпругата на Виктор. Няколко секунди той се взираше в екрана, след което прекъсна обаждането.

— Между другото — каза и погледна към Петер. — Да се уговорим ли да се видим за цяла вечер някой път, за да пием повече и да гледаме стари снимки на футболния отбор?

— Непременно — отговори Петер. — Заминавам в командировка за Норланд веднага след празниците. Нали областният директор трябва да покаже резултати. Трябва да отметна Йостершунд, Солефтео и Юмео. След това съм отворен за предложения.

Рока вдигна чашата си срещу Петер, а после я изпразни.

30 декември 2012 година

Кухненският плот се заклати, завибрира и забръмча, когато кафемашината започна да приготвя кафето. Звукът и много приятният аромат на кафе накараха Юхан Рока да се отпусне. Когато последната капка падна в чашата, той я взе и отиде до прозореца. Навън още беше тъмно.

Чувстваше се отпочинал след седем часа сън, а скоро щеше да дойде Анхелика. Най-голямото й предимство беше, че явно можеше да задоволи всичките му сексуални мечти и той не го отричаше, но наистина искаше да я опознае по-добре. Надяваше се времето да му стигне. И за това.

След закуската трябваше да се подготви за днешните срещи. Първо оперативката с Пер Видар Самели и Ингрид Бенгтсон. Беше време да покаже някакви резултати в разследването. После среща с другите колеги. Трябваше да обединят силите си и да прегледат информацията, която беше получил във Флоренция, както и постигнатото от колегите му, докато той беше отсъствал. Не биваше да пропуснат нищо.

Потропването на входната врата го сепна, въпреки че го очакваше. Той отиде бързо да отвори. Спря се до вратата, затвори очи и си пое дълбоко въздух. Усещането, което го изпълни, го накара да се усмихне. Наведе се, за да подреди оставените на пода обувки, а после отвори и тя беше там.

Носеше плетена черна шапка с пухен помпон и червено пухено яке. Усмихна му се и дори само при вида й му се прииска да я грабне и да я занесе на леглото. Тя му подаде хартиен плик и когато той погледна в него, видя сандвичи и две бутилки прясно изцеден сок.

— Радвам се да те видя — каза той и я прегърна бързо, преди да я пусне да влезе.

Тя съблече връхните си дрехи в коридора и продължи да стои там.

— В кухнята ли да закусим, или в хола? — попита той и вдигна торбичката.

Анхелика не отговори. Погледът й се беше спрял върху белезниците, които висяха на закачалка на стената. Тя пъхна показалеца си в едната гривна и ги повдигна.

— Аха, това ли имаш предвид? — попита той и й се усмихна.

— Да, това имам предвид — отговори Анхелика. — Искам да ми ги сложиш. Моля ти се.

Рока взе белезниците от пръста й.

— Първо искам да отговориш на един въпрос. — Не можеше да се сдържи. Непременно трябваше да попита.

— Какво искаш да знаеш?

— Срещаш ли се с друг?

Анхелика отвърна очи и долната й устна потрепери. После протегна ръка и го погали по бузата и по врата, по корема и надолу към чатала. Неумолимото желание го заля, опасенията му вече нямаха значение.

Той се съблече и издърпа сивия й пуловер. Задържа погледа си върху голите й гърди и малките, твърди зърна. С умели ръце хвана първо едната метална гривна и когато я закопча около китката й, се чу металическо щракване. Повтори процедурата и с другата гривна.

— Ще те чукам, докато не можеш да се държиш на краката си — каза й и я сграбчи за раменете. После хвана белезниците и я избута в хола. Свали дънките й и я бутна на дивана. Тя се настани удобно, доколкото можа, без да си помага с ръцете.

— Може да те държа затворена тук завинаги — каза той и сграбчи белезниците.

— Прави каквото искаш — отговори тя задъхано.

Уханието й нахлу в ноздрите му и го изпълни целия, докато той я обхождаше с устни от врата, надолу по гърдите и по корема. Тя потрепери и той се надигна и я огледа от разстояние. Имаше нещо невероятно чувствено в гледката на блестящите метални кръгове около слабите й китки. Голото й тяло изглеждаше беззащитно, чак докато очите му не се плъзнаха нагоре и той не видя уверения й поглед. Тя обожаваше тази игра.

Хвана я и я сложи на колене на дивана с лакти върху облегалката. С единия си показалец погали кожата й от врата надолу. Тя разтвори крака и изви гърба си нагоре. Дългата, черна коса закриваше отчасти лицето й, когато се обърна към него, но той виждаше тъмните очи и красивите устни между кичурите.

— Бях много, много лоша — каза тя. — Трябва да ме чукаш много, много грубо.

Той погледна към еректиралия си член и я придърпа към себе си. Плъзна пръсти между срамните й устни и усети как влагата капеше от нея, а после опря главичката на пениса си до тялото й и натисна. Отначало срещна съпротива, но после членът му се плъзна, малко по малко, а след това той го издърпа.

— Вкарай го пак — прошепна тя. — Моля ти се, сега!

Той хвана хълбоците й, придърпа я рязко към себе си и нахлу в нея колкото можа по-надълбоко.

— Ама че си тясна и хубава — каза той. — Ще те напълня със спермата си.

Анхелика изстена дълбоко.

— Но не още — каза той и се отдръпна от нея.

— Продължавай! — изскимтя тя и отметна глава. Той хвана косата й и дръпна главата й назад. В същото време хвана члена си и го пъхна отново в нея. Започна да тласка тялото си отново и отново, навътре и навън, колкото можеше по-енергично.

— Така достатъчно грубо ли е? — изсъска той.

— Не! — извика тя. — Чукай ме по-грубо!

Рока забави движенията си и започна да се плъзга навътре и навън все по-бавно, докато напълно спря. Хвана члена си и го прокара по цялата й цепка, от горе до долу.

— Ако признаеш — каза той. — Ако признаеш, че спиш с други, ще получиш точно толкова чукане, колкото искаш.

Всъщност той не беше сигурен дали иска да чуе истината, но в същото време се възбуди лудо от очакването да се нахвърли още по-енергично.

— По дяволите — каза тя и го погледна с крайчеца на окото си.

— Това признание ли е?

— Да, признавам — изскимтя тя. — А сега ме чукай!

Анхелика изви гърба си още повече. Той се притисна колкото можа по-навътре в нея. Движеше се все по-бързо, все по-грубо, чак докато не чу нейното учестяващо се дишане. Тогава не издържа и изгуби всякакъв контрол. Причерня му, докато спермата бликаше на неравномерни тласъци.

Той се отдръпна от нея и задиша дълбоко, а после намокри пръстите си в спермата, която се процеждаше измежду разтворените й крака. Прокара ръката си между краката й и сложи върховете на пръстите си върху набъбналия й клитор. Започна да я гали все по-енергично и тялото й се напрегна още повече. Хвана члена си, който за щастие беше започнал отново да се втвърдява, и го пъхна в нея.

— Пълна си със спермата ми — каза той. — А сега ще ти дам още.

Анхелика изхлипа. Той я хвана здраво за твърдия задник, докато вкарваше и изкарваше члена си. След няколко секунди усети как вътрешните й мускули се свиха в спазми и в същия момент и той свърши. Тя изпъхтя и се свлече пред него. Самият той се отпусна на дивана и се подпря на облегалката.

Погледна я, както лежеше гола, с белезниците.

„Красавица“ — помисли си.

Тя затвори очи, но лицето й беше напрегнато. Когато той се вгледа, забеляза, че по бузите й се стичат сълзи. Той легна зад нея и я прегърна.

— Анхелика, мъничката ми — каза той. — Какво има, причиних ли ти болка?

— Само теб искам — изхлипа тя. — Няма да се срещам повече с него.

— Няма проблеми. — Той я погали предпазливо по ръката. — Извинявай, че те притиснах, но адски много ме възбуждаш.

Той стана, за да вземе ключа и да я освободи.

„Кой, по дяволите, е той?“ — помисли Рока, когато вдигна панталоните си от пода и измъкна ключодържателя от джоба. Но по-добре да не разбира. Нещо му подсказваше, че не може да понесе тази информация по начин, отговарящ на избора му на професия.

— Искам да бъда само с теб. — Тя се обърна към него. Той я погледна. Видя искреността в насълзените й очи. И тя го изпълни с топлина.

* * *

Пердето се вееше и се удряше от външната страна на прозореца на вагона. Бирк Педершен беше опитал няколко пъти да затвори прозореца, но без успех. Вместо това поседя и погледа как платът танцуваше на вятъра. Имаше нещо красиво в безцелните движения, които ограждаха като в рамка гледката на прелитащия покрай прозореца пейзаж.

Италианският зимен въздух беше изпълнил купето, където той седеше. На седалките отсреща седеше мъж, привидно необезпокояван от студа. Беше се настанил удобно и беше смъкнал филцовата си шапка над очите. Бяха сами в купето.

И Бирк имаше нужда от почивка. Беше прекарал нощта на гарата в Бренер, завит с топлоизолираща туристическа постелка. Трябваха му няколко дни, за да прекоси Европа и да се добере до Южен Тирол; част от пътя беше изминал на автостоп. Сега седеше във влака, който щеше да го отведе във Флоренция през Болоня.

Студът не му позволяваше да се отпусне. Той отвори раницата, за да извади още една жилетка, с която да се увие. Плътно изплетената вълна топлеше. Бирк вдигна краката си на седалката и се опита да се отпусне.

— Закъде пътувате? — попита мъжът срещу него, като бутна шапката си напред. — Май идвате отдалеч.

Бирк го огледа съсредоточено. Стори му се, че аурата му излъчваше дружелюбност.

— Ще опозная един човек, с когото отдавна не съм се срещал — отговори.

— Ще опознаете някого, с когото не сте се срещали? Сигурно искате да кажете, че ще се срещнете с някого, когото не познавате?

Мъжът го гледаше неразбиращо, но за Бирк смисълът на казаното беше очевиден.

— Ще разбера истината и ще събудя красиви спомени! — възкликна той. — Спомените за най-значимия човек от всички.

Той разтвори ръце.

Мъжът го погледна и поклати леко глава, а след това се отпусна на седалката си с придърпана над очите шапка.

Чу се скърцане, последвано от силен порив на вятъра, и вратата на купето се отвори. Кондукторът пъхна глава, за да провери билетите. Установи, че нищо не се е променило в купето от предишния път, и кимна мълчаливо, затвори вратата и продължи по коридора.

Бирк сложи раницата на коленете си и пъхна ръка в нея. Търсеше дървената кутийка. Искаше да я почувства в ръката си. Когато я напипа, установи, че капакът е паднал, а съдържанието се е разпиляло в раницата. Той затърси напразно ключа. Изправи се. Не можеше да го няма.

Хвърли поглед към мъжа и констатира, че е заспал. Хвана дъното на раницата и я изпразни на седалката до себе си. Кесията с монетите тупна върху възглавницата, а отгоре паднаха сгънати шаячни панталони. Капакът на кутийката и пликът с пощенско клеймо от Италия бяха заседнали в раницата и се наложи да ги издърпа. Изведнъж нещо се удари в краката му, отскочи и падна на пода под краката на спящия мъж. Той проследи движението с погледа си, а после запълзя по пода. Накрая хвана гладкото парче дърво. Ключът се люлееше на черната кожена лента и той я нави старателно около пръстите си.

Бирк седна пак на седалката си. Вдигна краката си. Заспа.

* * *

Когато Юхан Рока влезе в полицейския участък, той продължаваше да усеща уханието на Анхелика. Зад стъкленото прозорче на рецепцията седеше Фатима Воа, той й намигна и скоро получи отговор. Подметките му се удряха в пода, докато вървеше обнадежден по коридора към криминалистите. Ялмар Албинсон и Яна Вайсман щяха да се заемат веднага с дървената кутийка на Хена, докато той разговаряше с прокурора и Бенгтсон.

Преди началото на сутрешната оперативка Рока отиде в кабинета си. На вратата се спря. На бюрото му имаше кафяв кашон. Той се приближи и го вдигна, разтърси го. Нещо се удряше в стените на кашона. Рока пъхна пръсти под капака и го повдигна. Най-отгоре имаше картичка. Той прочете единствения написан ред.

Вече нямаш оправдания. Започваме след Нова година. Яна

Под картичката имаше маратонки. Когато ги вдигна, видя долнище и горнище на анцуг и тениска. Заля го топлина, примесена с учудване.

„Вече нямам оправдания — помисли той. — Дявол да го вземе, трябва да приема предизвикателството.“

Той остави кашона отстрани и седна, за да прегледа за последно записките си преди оперативката.

Телефонът издаде дискретен звук. Рока се протегна, колкото можеше, без да трябва да сваля краката си от бюрото. Последно усилие и пръстите му докоснаха калъфа на телефона и го придърпаха. Той прокара пръст по екрана, за да отговори.

— Урбан Енстрьом е мъртъв.

Лаконичните думи на Пеле Алмен отекнаха в телефона.

— Какви ги говориш, по дяволите? Урбан Енстрьом? — попита Рока.

— Някой явно е преценил, че ще изглежда по-добре с разрез през гърлото. Бил е намерен в колата си на паркинга до хиподрума „Хагмюрен“. Цялата шофьорска седалка е пропита с кръв — каза Алмен.

— Кой го е намерил?

— Хората, които са чистили сняг. Когато отишли сутринта, им се видяло странно, че на паркинга е оставена кола. Щом се приближили, забелязали кървави пръски по стъклата, а когато отворили вратата, го видели да седи вътре с прерязано гърло.

— Намерено ли е оръжие?

— Не. Трябват ни криминалисти as soon as possible[35]. Нали Яна и Ялмар нямат нищо по-интересно за вършене в момента?

Алмен се засмя.

— Веднага тръгват. Ще изпратя и още двама души.

Рока прекрати разговора и се втренчи в екрана на телефона. Не можеше да повярва, че се намира в малкия Худиксвал. Бутна настрани телефона върху бюрото и въздъхна дълбоко. Беше изправен пред нещо, от което по челото му избиха капчици пот: да влезе в кабинета на Ингрид Бенгтсон и да я помоли за помощ. Всеки на нейното място вече щеше да е разбрал проблема — че са прекалено малко, за да могат да разрешат случая „Хена“. Но не и тя. А сега трябваше да мислят за още един случай — ново убийство.

19 септември 2012 година

Да, други неща излязоха на преден план. Флоренция.

Красивата Флоренция. Вдъхновяващата Флоренция.

Градът ме засмука и творческата ми енергия избухна. Когато започнах да уча в художествената академия, намерих отдушник за потисканите си нужди и творях денонощно.

После пак се появи съмнението. Размислите ми дали съм намерила правилния път. Бях на петнайсет и сама, без никого, който да ми посочи поне някаква посока.

Разбира се, до мен беше Джулия Тереза. Тя е сърдечен човек. Не като баба, но сърдечна. Интелектуална. Удивителна личност.

Но изведнъж умът й се обърка. Или може би открай време си беше объркан? Не достигах до нея. Уплаших се. Боях се да не стана отново невидима.

Тогава до мен беше Бертран. Един от преподавателите.

Аз се оставих да ме повлече със себе си. Жадувах за сигурност.

Той имаше красив апартамент. Водеше ме по музеи и вернисажи. Запознаваше ме с красивото. Обилната храна. Виното. И други неща. Аз бях виждала всичко това отблизо и преди, но сега се потопих в него.

Дни и вечери, вечери и нощи. Всичко се сливаше.

Събуждането беше безмилостно. Бертран изчезна. Завинаги.

Нямах друг избор, освен да се върна при Джулия Тереза.

Сутрешната оперативка тъкмо щеше да започне и последен в конферентната зала влезе прокурор Пер Видар Самели. Юхан Рока го проследи с поглед. Прокурорът затвори вратата и седна до масата. Както винаги, косата му стърчеше във всички посоки, а очилата за четене, които най-вероятно бяха купени от някоя бензиностанция, бяха закрепени в основата на носа му.

— Броят на убийците се увеличи значително, откакто ти дойде тук — каза Самели и се засмя.

— Да, но сега поне разбираме, че сме живи — не му остана длъжен Рока.

Той знаеше, че прокурорът е поискал тази среща, за да го изправи до стената, поне пред Ингрид Бенгтсон. Рока нямаше нищо против: на негово място той щеше да направи същото. Освен това имаше смътното усещане, че Самели е на негова страна.

— Смеете се. На мен изобщо не ми е смешно — каза Ингрид Бенгтсон и удари с юмрук по масата. — Трябва да постигнем напредък. Областният полицейски началник ме притиска.

— Имаш право, Ингрид — каза Самели и намигна на Рока. — Трябва да обсъдим какво е положението в момента. Как върви работата по случая „Хена“ и какво да предприемем по отношение на случилото се в „Хагмюрен“?

— Монс Сандин се обади точно преди началото на тази среща. Дъщеря му отново е започнала да говори за Дядо Коледа и той пита дали не е време да се срещнем с нея — каза Рока и продължи: — А иначе разследването тъпче на едно място. Освен находките от аутопсията на Хена, разполагаме само с информацията, която получих във Флоренция. Проследихме, доколкото беше възможно, живота на Хена, откакто се е преместила тук. Предизвикателство е да научиш нещо за саможив човек от други саможиви хора. Но мисля, че можем да добавим още няколко парченца към пъзела.

— Говори направо, ако обичаш — рече Бенгтсон.

Той усети туптене в слепоочията си и устата му пресъхна. Без съмнение Бенгтсон беше права. Трябваше да постигнат напредък и това беше негова отговорност. Рока се настани удобно на стола и се прокашля.

— Знаем, че Хена е водила упадъчен начин на живот, в който и наркотиците, и сексът са били обичайни елементи. Знаем, че вероятно нещо й се е случило в комуната и е довело до преместването й при бабата в Дания.

— И? — Бенгтсон се приведе над масата.

— Известно време е била издържана отчасти от анонимен швед и е оставила някои свои вещи в дървена кутийка при Джулия Тереза. Ялмар и Яна ги проверяват в момента. И двамата с Каролина, най-добрата приятелка на Хена, имаме усещането, че Хена е била много затворена и дори Монс не е знаел какво става в живота й, най-вече какво е преживявала. Тук в Швеция криминалистите не са успели да открият много следи. Това е изключително добре планирано убийство, извършено с помощта на благоприятни метеорологични условия. Все още търсим Хенри Густавсон, който по собствените му думи е чистил сняг на Бъдни вечер. Нищо ново и по отношение на непознатите телефонни номера. Надеждата ни е да получим още сведения от обществеността и извършителят рано или късно да допусне грешка.

Рока се надяваше, че изказването му поне създава впечатлението, че той има контрол над ситуацията.

— Струва ми се, че разполагаме само с много усещания. Нищо конкретно. Трябва да се стегнем — каза Самели съвсем сериозно.

— Съгласен съм, трябва да направим пробив — отговори Рока. — Но никога няма да се справим с две успоредни разследвания от този мащаб, поне не с наличните кадри. Нуждаем се от помощ. Предполагам, че най-близкият участък е в Йевле?

— От Йевле ни поставят железни изисквания — каза Бенгтсон. — Но не могат да ни осигурят подкрепления. Двама души ще се върнат от отпуск утре, ще ги включим в тези разследвания. Ако не разрешите поне един от случаите до една седмица, може да се обърна към областното полицейско управление, но ще изчакам дотогава.

Рока осъзна за пореден път, че тя няма да отстъпи от решението си. Трябваше да се справят с наличните кадри. А и започваше да подозира още нещо: че Бенгтсон лиже задника на областния полицейски началник.

— Тогава искам само да предупредя, че скоро ще имаме доста изтощени полицаи и двама убийци, които ще продължават да бъдат на свобода — каза Рока. — Ако убиецът не е един и същ.

— Разбира се, трябва да имате предвид тази възможност — отговори Самели. — Ако погледнем статистиката за убийствата в нашата област, отдавна не сме имали два случая толкова скоро един след друг, без да става въпрос за един и същ извършител.

— Предполагам, че натискът от страна на медиите скоро ще се увеличи още повече — каза Рока. — Бих желал да ги изпреваря и да свикам пресконференция. Нуждаем се от максимално спокойствие за работа.

— Мъдро решение — потвърди Самели. — Кой ще отговаря за контактите ни с пресата, някого от Йевле ли да повикаме?

— Не мисля, че от Йевле ще успеят да се запознаят с всички подробности. Аз ще се заема — каза Бенгтсон и срещна погледа на Самели. — Не искам да рискувам да ни изтипосат като група плямпащи некадърници.

Тя отмести погледа си към Рока.

* * *

Юхан Рока затвори вратата на конферентната зала и забърза по коридора към тоалетните. Отвори една от вратите и влезе. Седна на капака на тоалетната чиния и се втренчи в ментовозеления тапет.

„Какво сме пропуснали?“ — помисли той и за стотен път прегледа в ума си всички следи, целия доказателствен материал. Каквото и да опитваше, не успяваше да се хване за нищо. Беше шестият ден на усилена работа по разследването, а той отчаяно търсеше концентрацията и уменията си, но колкото и да му се искаше, те не идваха.

Той издърпа плетения си пуловер и го захвърли на пода, а после сложи ръце на коленете си и се наведе напред. Зави му се свят и усети, че започва да му се гади. Изправи се и завъртя крана на чешмата. Пълнеше шепите си с леденостудена вода и плискаше лицето си.

Упреците на Бенгтсон звучаха като развалена грамофонна плоча в ушите му. Той не можеше да проумее защо толкова й се свиди да му отпусне още полицаи. Или всъщност можеше. Тя искаше да направи кариера. Да разреши два сложни случая с минимален личен състав. Да демонстрира ефективност. Но колко разумно беше да избере точно този случай — най-широко отразявания от медиите в цялата история на полицията? Той не разбираше. Макар че беше ясно: ако се справеха със задачата, триумфът на Бенгтсон щеше да бъде много по-голям.

Рока седна отново. Усещаше напрежение и придърпване в гърдите и трудно си поемаше въздух. Какво ставаше с него? Преуморените му колеги бяха едно на ръка. Но точно в момента не беше сигурно дали самият той щеше да се справи със ситуацията. За първи път в полицейската си кариера се съмняваше в собствените си способности.

Той си помисли за Бенгтсон и изпита смъртен страх от убедителното усещане, което беше успяла да създаде у него — че в бъдеще вероятно щеше да му се наложи да сортира глоби за паркиране, ако не успееше да разреши случая така, както тя диктуваше. На чисто логично ниво той разбираше колко трудно изпълними бяха условията, но точно в момента надделяваха чувствата. Проблемът беше, че не знаеше как да промени обстоятелствата. Цялата му самоувереност на опитен следовател се беше изпарила.

Изведнъж му се прииска да избяга. Да се върне в Стокхолм, а после да замине за чужбина. Да напусне полицията завинаги. Защото може би всички с право намираха за странно, че точно той, Юхан Рока, беше станал полицай?

Буцата в корема му напомни за себе си и заплаши да се качи в гърлото му. Той помисли за Фани и усети, че е готов да изпадне в паника. Не можеше да избяга. Не биваше. Трябваше да се справи със ситуацията, иначе никога нямаше да може да разбере какво й се е случило.

Гаденето се надигна в тялото му, без той да може да го спре: зароди се в дъното на стомаха и нахлу буйно в гърлото му. Рока вдигна капака на тоалетната чиния и се отпусна на колене върху плочките на пода. Наведе се над тоалетната чиния и с рев избълва съдържанието на стомаха си на няколко тласъка. С усилие се протегна към копчето за пускане на водата и го натисна. Шуртящата вода, примесена с повръщано, опръска лицето му, но точно в този момент въобще не го беше грижа.

* * *

Последните крачки по стълбището към апартамента, където живееше майката на Урбан Енстрьом, му се видяха най-трудни. Пеле Алмен скоро щеше да изпита на гърба си един от недостатъците на работата като полицай в малък град. Рано или късно се налагаше да съобщиш най-тъжната от всички новини на познат човек. Той често чуваше, че сякаш бил създаден да съобщава траурни вести — ако това изобщо е възможно. Спокоен и внимателен, въпреки че в душата му бушуваше буря — тези качества имаха предвид колегите му. И обикновено успяваше да покаже съчувствие, без непременно да загърбва професионализма си. Мария Нилсон също беше дошла с него. Двамата бяха добър екип.

След известно колебание Алмен сложи показалеца си върху звънеца и го натисна. Само след няколко секунди вратата се открехна. В процепа се показа жена. Лицето й си беше същото — кръглите бузи и будните очи. Но бръчките и белите коси бяха много повече от последния път.

— От полицията сме. Нали вие сте Тюра Енстрьом? — попита Алмен, въпреки че добре познаваше жената.

— Да, аз съм — каза тя със слаб глас. — А вие сте синът на Алмен, нали?

— Точно така. Удобно ли е да влезем в коридора?

Жената погледна учудено към Алмен и кимна бавно в отговор. След това отвори вратата и се наведе, за да оправи килимчето, с което беше застлан подът.

— За съжаление имаме лоши новини — каза Алмен, когато влязоха в апартамента и затвориха вратата.

Майката на Енстрьом отстъпи крачка назад и погледът й зашари между Алмен и Мария. Загърна се плътно с плетената жилетка.

— Нали не се е случило нещо на Урбан?

Алмен си пое дълбоко въздух.

— За съжаление тази сутрин го намерихме мъртъв в колата му до хиподрума „Хагмюрен“ — каза той.

Жената се хвана за главата и отстъпи, като се олюляваше. Наложи се да се подпре на стената с едната си ръка, за да се задържи на крака. Мария се приближи до нея, хвана я под мишницата и влязоха в кухнята.

— Не може да е истина. Сигурно сте намерили друг човек. Урбан не каза, че ще ходи на надбягванията вчера, когато говорих с него.

Думите излизаха на тласъци от устата й, докато Мария й помагаше да седне на един от дървените столове.

Пеле усети парене в очите. Той преглътна и се прокашля.

— Мъжът, когото намерихме в колата, носеше шофьорската книжка на Урбан във вътрешния си джоб, а до него беше телефонът му — каза той. — Както знаете, двамата бяхме в един клас като малки и съвсем ясно видях, че е той.

— Но… как… как е възможно да е мъртъв?

Алмен си пое рязко дъх.

— Някой му беше прерязал гърлото. Вероятно с нож. Ужасно съжалявам.

Думите пареха в устата му.

— Но… нямам си друг, освен него… — прошепна жената, докато сълзите се стичаха по бузите й.

Мария обгърна с ръка тресящото й се тяло и бавно погали набръчканите й ръце. Алмен установи, че сърдечността и нежността на колежката му поуспокоиха Тюра.

— Искате ли да се обадим на някой ваш познат? Някой, който да дойде тук?

— Но аз си нямам никого, освен Урбан! — извика Тюра и отново заплака.

— Ако искате, можем да се обадим на свещеник — каза Алмен в отчаян опит да намери някого, към когото жената да се обърне за помощ, когато се наложеше той и Мария да се върнат в участъка.

Плачът на Тюра утихна и тя вдигна поглед.

— Напоследък Урбан се държеше малко странно — изхлипа тя. — Говореше, че всичко щяло да се оправи, че повече не трябвало да се тревожа за него.

— Имате ли представа за какво може да е говорел?

— Синът ми винаги е имал парични затруднения. Идваше при мен и ми се оплакваше. Знаеше, че винаги се опитвам да му помогна, но пенсията ми не стига.

— Имаше ли много приятели?

Алмен си спомни за ученическите години. Урбан Енстрьом. Изолацията. Нещо, което беше еднакво разпространено и тогава, и сега, но с тази разлика, че тогава не се говореше за това.

— Сигурно се е срещал с обичайните си приятели — онези, които познаваше, хора от Худиксвал. Но често беше и сам — каза тя със зареян поглед.

— Знаете ли защо не ви е казал, че ще ходи на надбягванията?

— Сигурно не е искал да ме разочарова. Не ми харесваше, че си проиграва парите. Исках да порасне, да срещне някое добро момиче, с което да създаде семейство. Нашето не беше кой знае какво. Баща му ни напусна, когато Урбан беше на две годинки.

Отново връщане назад. Девети клас — прогимназията. Щяха да ходят на екскурзия с класа в Гърция. Бяха спестявали по петдесет крони на месец — още от пети клас. Урбан не носеше парите всеки път. Понякога обясняваше, че майка му забравила да ги изтегли, друг път казваше, че сигурно някой ги е откраднал от джоба му. Когато щяха да пътуват за „Арланда“, всички освен Урбан се качиха на автобуса. Той стоеше там с майка си Тюра, за да им махне за сбогуване. Когато автобусът потегляше, по страните на Урбан течаха сълзи. Алмен почувства отново буцата в гърлото си. След няколко километра всички в автобуса бяха забравили за Урбан, но нещо подсказваше на Алмен, че самият той не е забравил.

Той пусна Мария да мине пред него и внимателно затвори вратата след себе си. Двамата вървяха един до друг по пътя до колата и се спогледаха за кратко, когато се качиха. Алмен се облегна на седалката и затвори очи. Остана така известно време. Изведнъж почувства топла ръка до своята. Отвори очи и обърна глава към Мария. Намери утеха в погледа й. Вдигна ръка и я погали предпазливо по челото, а после по бузата и хвана брадичката й. Спусна поглед към устните й и в същото време се наведе бавно напред.

* * *

Думите на Катажина отекваха в главата на Яна, когато тя си легна. Бузите й горяха от високата температура. Ставите я боляха при всяко движение и тя се опита да лежи колкото можеше по-неподвижно. Беше принудена да си почине. Но я болеше не само тялото. Болезнено беше да проумее онова, което не искаше да признае дори и пред себе си. Работеше без почивка от почти година. Дни и нощи седеше в участъка. Внушаваше си, че там имат нужда от нея, за да разкриват престъпления. Не беше позволила на нито една мисъл да улегне, не беше разровила чувствата, нито за секунда. Да, беше преодоляла всички препятствия, пред които се беше изправила и знаеше, че е компетентна, може би дори повече от необходимото. Но, откровено казано, не беше незаменима, ни най-малко. Ако не се събудеше сутринта, не направеше кроса си, не отидеше в участъка и не откриеше необходимите за разследването улики, някой друг щеше да го направи. Естествено, процесът на търсене на заместник щеше да отнеме известно време, а междувременно Ялмар и останалите криминалисти едва щяха да смогват. Но след това тя щеше да спре да им липсва, когато новият колега навлезеше в работата и поемеше задълженията й.

Мисълта да не ходи на работа, а вместо това да си вземе отпуск, й се струваше извънредно плашеща. А мисълта да не разреши случая на Хена я ужасяваше още повече. Но дълбоко в себе си тя разбираше сериозността на тези чувства, особено сега, когато тялото й беше започнало да протестира. Тя си наложи да се върне назад в мислите си. Да си спомни за онова, което я беше прогонило от Стокхолм. Искаше да разговаря пак с Катажина.

— Искам да те помоля за извинение, че се държах зле в ресторанта — каза тя направо, когато приятелката й вдигна телефона.

— Няма нужда да се извиняваш. Аз по-добре от всички знам през какво преминаваш.

Катажина беше дошла с родителите си в Швеция от Полша на петгодишна възраст. В детската градина гледали на нея като на дете чудо, защото още тогава учела математика за четвърти клас и четяла книги за десетгодишни. Нищо не затрудняваше Катажина и беше постигнала успех и в работата. Но животът й беше протекъл на прекалено бързи обороти. Като млада директорка на биохимично предприятие с триста служители внезапно получи инфаркт. На трийсет и две години. Унищожителна комбинация от поставените към нея изисквания и личната й амбиция.

— Да, знам, че знаеш — каза Яна. — Затова ми е приятно да разговарям с теб.

— Какво те измъчва най-много в момента?

Катажина говореше като психолог и това малко я подразни. В следващата секунда осъзна, че причината за раздразнението й е само това, че е принудена да се съсредоточи върху тежките мисли. Не можеше да избяга.

— Страхът да се събудя и да не отида на работа.

„И да разполагам с цял напълно свободен ден — помисли тя. — Може би цяла седмица, целия остатък от живота ми. Какво би казал татко по въпроса?“

— Кое е толкова мъчително в тази мисъл? — предизвика я приятелката й.

— Коя съм аз, ако не съм криминалистка?

„Впрочем, криминалистка“ — помисли си и се запита дали това щеше да бъде достатъчно за баща й.

— Ти си Яна Вайсман — каза Катажина, без да се церемони.

— Най-страшното е, че не знам коя е тя.

Яна стисна ръката си в юмрук толкова силно, че ноктите се забиха в дланта. Сега те я заляха — всички мисли, които си беше наложила да отбягва. Всички чувства, които никога не получаваха възможност да се проявят. Мечти, прелетели покрай нея и изчезнали завинаги. Пределно ясните очаквания, нарисувани като с водоустойчив маркер от ръката на татко.

— Мисля, че знаеш коя е. Та нали аз знам коя е. Проблемът е, че не се осмеляваш да й позволиш да се покаже — рече Катажина.

Яна прехапа езика си. Искаше й се да прекрати разговора. Да обуе маратонките, да се затича и никога повече да не спира. Катажина беше права, а от това я болеше. Тя се сви на леглото, стиснала отчаяно телефона. Пред очите й изникна Хена. Видя кафявите очи с дълбокия им, тъжен поглед. Дългата, вълниста коса, която скриваше голите й рамене и ръце. Скоро нямаше да може да издържи повече.

— Има едно нещо, което… — започна, но думите заседнаха в гърлото й.

— Какво?

— Ами… не… няма значение.

Яна сложи ръка върху очите си.

— Заслужаваш да можеш да покажеш коя си — продължи Катажина. — Да можеш напълно да пренебрегнеш всички предразсъдъци.

— А мислиш ли, че е лесно?

Яна трябваше да положи усилия, за да не се срине. Приятелката й мълчеше в другия край на линията. А после изведнъж възкликна:

— Приеми го като предизвикателство. Единственият ти противник си самата ти.

Мозъкът на Яна заработи. Събра мислите, които бяха разхвърляни безразборно. Тя се съсредоточи. Приятелката й знаеше точно как да я мотивира. Да го приеме като състезание. Щеше да постави цели и да начертае тактиката, за да ги постигне. Целта тя обяви само пред себе си. Да се почувства добре. Да се осмели да покаже коя е. Това я плашеше повече от всичко друго във вселената, но щеше да се справи. Разбира се. И в никакъв случай не изключваше възможността да разреши случая „Хена“.

* * *

— Искате ли да докажете, че сте най-добрите следователи в областта?

Юхан Рока се изправи до масата с ръце на кръста. Още усещаше кисела миризма, а гърлото го болеше и пареше. С няколко глътки вода опита да прогони паренето.

— Сега е моментът да покажем на какво сме способни — продължи той и преглътна с усилие. — Да покажем, че няма други, които да се справят по-добре с разрешаването на тези престъпления.

Пред него седяха Ялмар Албинсон и Яна Вайсман. И двамата се взираха в плота на масата. Двама нови следователи се бяха включили в оперативката за деня и щяха да им докладват и за двата случая. Ерик Фагерлунд и Бертил Нилсаре.

— Значи искаш да кажеш, че няма да получим подкрепления? — попита Нилсаре и разтвори въпросително ръце.

— Правилно си разбрал. Бенгтсон казва „не“.

— Явно горе на върха са задухали нови ветрове. Разкажете с какво разполагаме до момента.

Той се настани удобно на стола.

— Предполагам, че си чул почти всичко за убийството на Хена Педершен. Кървава каша от дрога, упадъчен начин на живот, самотни пеперуди в комуна и шведски професионален футболист, ако трябва да обобщя накратко.

Рока сновеше напред-назад пред масата, докато излагаше всички важни подробности по разследването за Хена. А после се обърна към Ялмар Албинсон:

— Донесох една дървена кутийка от Италия. Какво можем да кажем за нея?

Ялмар бутна очилата си и вдигна два прозрачни найлонови плика.

— Плик с пощенско писмо от Томтебуда. От шестнайсети май две хиляди и четвърта година. На марката е нарисувана певицата Ева Далгрен. Пликът съдържа чек за две хиляди евро. Подписан е с името Самотна пеперуда.

— Една от сумите, които Хена получавала всеки месец. Проверихме ли пръстовите отпечатъци?

— Има пръстови отпечатъци на трима души — каза Ялмар. — На Хена, на Джулия Тереза и на трети човек, най-вероятно този, който е залепил марката. Този отпечатък не е в нашите регистри.

— Какво има в другия плик? — попита Рока.

Ялмар го вдигна.

— Парченце дърво и тънка кожена лента — каза и отвори запечатания плик, извади дъгообразно парченце дърво, сложи го на масата пред себе си и усука кожената лента между пръстите си. След това извади още един найлонов плик. — Това е парчето дърво, което намерихме в имота на Монс Сандин — каза той, извади и него и го сложи до другото. Бяха почти еднакви. Той ги долепи едно до друго.

— Изглежда като горната част на сърце — каза Рока бавно.

— И двете парчета са пробити от подобен на свредло предмет. — Ялмар прокара върховете на показалците си върху дървото. — А кожената лента е от същия материал като лентата, която Хенй носеше на врата си, когато я намерихме.

— Можем ли да приемем, че кожената лента и дървените парченца представляват нещо като колие? — попита Рока. — В такъв случай защо извършителят го е носел?

Яна се прокашля и приближи стола си към масата.

— Може… може да е символично действие — изрече предпазливо. — Искал е да го върне на Хена.

Рока забеляза, че тя едва говори, но кимна насърчително.

— Значи приемаме, че извършителят е изпуснал парченцето дърво на влизане в къщата и се е задоволил да завърже лентата около врата й?

Ялмар вдигна парченцата дърво пред себе си.

— Звучи правдоподобно. А ако е сърце, може да се предположи, че има и долна част — каза.

— Може би и тя е трябвало да бъде върната на Хена… — изрече Рока бавно. — Ако питате мен, тази Самотна пеперуда е изключително любопитна личност. В края на краищата Хена е запазила парченцето дърво и чека в същата кутийка. Или какво мислите?

Погледът му се плъзна върху групата и се спря върху Яна. Тя срещна очите му за кратко, а после сведе поглед към плота на масата. Рока си помисли, че трябва да поговори с нея за здравето й.

— Мога да проверя дали банката няма да може да даде повече информация за чека — каза Фагерлунд.

— Супер. А после искам някак да научим повече за живота в комуна.

Колегите около масата повдигнаха вежди.

— Звучи абстрактно и объркано — продължи Рока, — но не мога да спра да мисля например за онзи случай на насилие. Имам един познат, който знае какво е представлявал животът в комуните в миналото. Мислех да изпратя Алмен да поговори с него.

— С какво разполагаме по отношение на убийството на Урбан Енстрьом? — попита Нилсаре.

— Знаем кажи-речи толкова, колкото и ти — започна Рока. — Пеле Алмен и Мария Нилсон са при майката на Урбан, за да й съобщят за смъртта му — отговори и седна. — Надявам се да се присъединят скоро към нас.

— Какво знаем за метода на действие?

— Разрез напряко през гърлото. Вероятно с нож. Според Яна извършителят е действал с лявата ръка. Преценката й се основава на кървавите следи върху стъклата на автомобила и вида на разреза. Направен е бързо и точно. Сънната артерия е прерязана. — Рока погледна към Яна, която кимна в знак на потвърждение.

— Добре подготвен извършител — каза тя. — Не сме намерили оръжието на убийството, но успяхме да открием достатъчно следи от обувки и няколко косъма.

Рока се облегна на стола и прокара ръце по главата си.

— Трябва да намерим свидетели от хиподрума — изрече. — Утре ще свикаме пресконференция. Една от целите й ще бъде да помолим за сведения от обществеността.

След оперативката щеше да се срещне с Ингрид Бенгтсон и Пер Видар Самели, за да обсъдят какво да съобщят на медиите.

— Някой бил ли е в жилището на Енстрьом? — попита Фагерлунд.

— Няколко души ще отидат този следобед — каза Рока.

На вратата се почука и тя се отвори. Влезе Пеле Алмен, следван плътно от Мария Нилсон. Рока забеляза поруменелите бузи на Мария и не пропусна погледа, който Алмен й хвърли. Рока опита да срещне очите му, но колегата му не му обърна внимание и заговори:

— Съобщихме тъжната новина. Не беше леко. — Той погледна към Мария. Тя се усмихна.

Рока си помисли, че предположенията му се потвърждават. Между тях се беше случило нещо.

— Успяхте ли да зададете някакви въпроси на майка му? — попита той.

— Тя нямаше представа, че Урбан Енстрьом е бил на надбягванията, въпреки че според нея са били близки. Явно Урбан често е залагал. Големи суми.

— Обир може би? — запита се Рока. — Може би е уцелил кон победител и си е тръгнал от хиподрума с торба пари?

— Ако сумата надвишава трийсет хиляди, не ги изплащат в брой, а ти дават удостоверение за печалба, с което си получаваш парите в някоя банка — каза Алмен.

— Хора са умирали при обир и за по-малки суми — отбеляза Рока. — Удостоверението за печалба съдържа ли някаква идентифицираща информация?

— Спечелилият трябва да попълни име, адрес и номер на сметка — каза Алмен. — А служителката попълва още данни.

— Значи не е толкова лесно някой друг да вземе печалбата?

— Ако Урбан Енстрьом наистина е представил квитанцията за залога на „Хагмюрен“ — изрече Алмен предпазливо. — Ако изобщо е спечелил голяма сума, може и да е изчакал. Печалбата може да се получи и от клона на АТГ[36] в града. Разбира се, квитанцията за залог е апетитна плячка за човек с парични затруднения, защото е напълно анонимна.

— Звучи като възможен мотив да искат да му светят маслото — каза Рока.

— Намерихме тринайсет квитанции за залог в джобовете на Урбан — вметна Ялмар. — Но нито една печалба, проверихме ги в АТГ.

Алмен се размърда на стола и се прокашля.

— Предположенията ви ми харесват — каза. — Но имам още информация за вас. Докато пътувахме насам, от комуникационната централа се обадиха за нов случай. Някой съобщил за намерена кола в канавката край национален път 84 в посока към Юсдал — в района на Юпдал.

— Какво интересно има в това? — попита Рока.

— Според обадилия се в колата имало кървав нож — каза Мария, — а шофьорът седял с лице, заровено във въздушната възглавница.

— Двама колеги от „Опазване на обществения ред“ са на мястото в момента — допълни Алмен. — Залагам хиляда крони, че този, който е забил глава във възглавницата, е убиецът на Урбан.

Рока погледна към Алмен. Той изглеждаше развълнуван. Той и Мария. Рока се запита дали Алмен знае какво върши. Нямаше нищо против предположенията му за убийството да се оправдаят, но по отношение на връзката с Мария беше категоричен. Ако имаше нещо, което трудно приемаше, това беше изневярата. При удобен случай щеше да си поговори с Алмен.

* * *

Когато Юхан Рока и Ялмар Албинсон отвориха вратата на апартамента на Урбан Енстрьом, ги лъхна слаб аромат на мъжки парфюм. Те изтупаха обувките си от снега върху изтривалката до купчина с рекламни брошури. Обуха сини калцуни и продължиха към кухнята, която се намираше вдясно от входната врата. На печката имаше тенджера с изсъхнали макарони, а в тигана — две изгорели парчета наденица.

Рока влезе в хола. Светлобежовите стени бяха голи. От червената плюшена драперия се вдигна прах, когато прокара ръка по облегалката на ъгловия диван. На пода до дивана имаше празен кашон с надпис „Банг и Улуфсен“ от едната страна. На стената отсреща стоеше телевизорът с плосък екран. Петдесет и два инча, констатира Рока, след като погледна кашона.

До телевизора имаше библиотека в махагонов цвят. Фурнирът се беше олющил на места. На етажерките бяха поставени няколко книги и снимки. Рока се спря, когато погледът му попадна на една от снимките. Старите приятели от отбора по футбол. Това беше същата отборна снимка, която самият той държеше на хладилника си. До нея стоеше друга, която събуди любопитството му. Трябва да беше направена горе-долу по същото време като снимката на отбора. Четирима души. Урбан Енстрьом и Петер Кранс стояха от двете страни на една млада жена, а зад нея подаваше глава Виктор Бергман, който беше вдигнал пръсти под формата на V — знака на победата. Но причината Рока да се замисли беше жената. Мислите му бяха прекъснати от развълнувания глас на Ялмар:

— Какво виждат северняшките ми очи? — извика той откъм спалнята.

Рока веднага отиде там и видя, че Ялмар държи формуляр.

— Удостоверение за печалба от АТГ — прочете Рока на глас. — Важи само за печалби на стойност над 30 000 крони. Суми до 500 000 крони можете да получите в срок от два работни дни. Суми над 500 000 крони се изплащат след трийсет и два дни. Подписано на двайсет и шести декември. По дяволите — каза той.

— Със сигурност подходящ израз за случая — каза Ялмар. — Но ако ме извиниш, бих желал да посоча, че честата употреба на псувни е признак за ограничен речников запас. Също така смятам, че не подобава на човек с безспорно високо ниво на интелигентност, с каквото ти си надарен, да се израз…

Рока погледна към Ялмар и сложи показалеца си на устните си. Ялмар повтори жеста и отстъпи няколко крачки.

На Урбан Енстрьом може би му беше провървяло много напоследък. Обирът като мотив за убийството се затвърди в мислите на Рока, но в центъра на вниманието му продължаваше да бъде холът на апартамента.

— Трябва да се върна в хола — каза той. — И аз открих нещо интересно. Знам кое е било момичето в лексуса на Монс.

* * *

Евелина Улсдотер предпочиташе повече от всичко да се върне в леглото. Тази вечер пак щеше да се среща с италианците. Беше трийсети декември, но явно никой ден не беше неподходящ за вечери и купони. След днешния ден работата по изложението щеше да замре за няколко дни. Тя отново се почувства стресирана заради влошаващите се резултати напоследък, които контрастираха рязко със сочещите непрекъснато нагоре криви на поставените цели. Изложението и дефилетата трябваше да бъдат успешни.

Тя стана и влезе в банята. В огледалото видя тъмните кръгове под очите си. Никой коректор на света нямаше да може да я спаси днес. Тя си мечтаеше най-много за одеяло и пликче чипс на дивана пред телевизора. Вместо това щеше да се наложи да вземе душ, да се гримира и да облече един от многото outfits[37], които беше донесла. Да се преобразува в красивата Евелина. В кадърната Евелина. В Евелина, която винаги се старае и постига желаните резултати.

Тя пъхна ръка в душкабината и развъртя крана. Водните струйки забарабаниха по главата й, когато застана под душа. Щом затвори очи, пред нея изникна Монс Сандин. Тя видя усмивката му. Тъмнокестенявата му коса. Спомни си за времето, когато можеше да прокара ръка през нея и да я усети между пръстите си. После пред очите й изникна образът на Хена. Погледът й беше потъмнял.

Евелина отвори крана още повече. Хена не представляваше проблем, поне не в началото. Така или иначе, Евелина се срещаше с Монс всеки път когато беше във Флоренция. Той идваше в хотела й. Наистина винаги покрай тренировка и никога не оставаше много дълго. Но все пак. Евелина си беше внушила, че трябва да бъде благодарна за всяка секунда, която имаше възможност да прекара с него. Само ако Хена знаеше.

Понякога изпитваше угризения, че се среща със съпруга на друга жена. Веднъж попита Монс как може да мами Хена. Тогава той отговори:

— Хена е страхотна жена. Но видях как ми ражда две деца. Вече не ми е толкова лесно да гледам на нея като на сексуален обект.

Евелина не знаеше как да реагира. Наистина се ласкаеше, че Монс се възбужда точно от нея. Но дълбоко в душата й нещо я пронизваше. Въпреки че винаги го беше подозирала, предположенията й се оправдаха окончателно, когато той използва тези думи. Между нея и Монс нямаше нищо друго, освен страст и задоволяване.

Частта от нея, която копнееше за собствени деца, беше останала разочарована. Монс не беше единственият женен мъж, с когото се беше срещала, и беше започнала да се съмнява, че съществува мъж, който да види майката на децата си и любовница у една и съща жена. Но може би Монс беше успял да види това у нея? Та тя не беше Хена. Никога нямаше да пренебрегне себе си. Щеше да продължи да се поддържа, да ходи на фитнес и да се гримира, дори ако имаше деца. И никога нямаше да откаже секс. Но сигурно Монс не го беше разбрал.

Веднъж тя го попита дали наистина обича Хена.

— Обичам семейството си — отговори той и елегантно избегна да отговори на недвусмислено зададения въпрос. Евелина си спомни как ревността я беше обзела. Тя също искаше семейство. С Монс. А ако трябваше да бъде искрена, неведнъж й се беше искало Хена внезапно да изчезне.

Хвана подвижния душ и го притисна силно към тялото си. Струйките се разделиха и водата заблика около нея като от водопад, а тя се отпусна. Все пак сега Хена вече я нямаше. Жал й беше за децата, естествено. Но откровено казано, съпругата вече не препречваше пътя й. А рано или късно скръбта на Монс щеше да се уталожи. Щеше да дойде време, когато ще може да го потърси отново. Евелина спря душа. Да. Този ден щеше да дойде, а тя щеше да го планира добре.

* * *

Пеле Алмен хвърли за последно поглед към джипиеса в полицейското волво, когато зави и влезе в прясно изчистения от сняг двор. „Грюнингсленгтан“ се намираше в Илсбу, на двайсет-трийсет километра от Худиксвал. Комуната беше създадена през седемдесетте, но оттогава беше претърпяла значителни промени.

В светлината на фаровете пред него се издигаше голяма червена къща с бели ъгли. Класическа хелсингландска къща. Зад нея се виждаше иглолистна гора, а върховете на дърветата се открояваха на фона на звездното небе. Той прелисти бележника за последно, преди да слезе от колата. Приятелят на Рока се беше съгласил да се срещнат още същия ден, въпреки че беше късно вечерта.

Докато Алмен вървеше към къщата, в белите му дробове нахлу леден въздух, а дъхът му образува облак от пара пред устата му. Още преди да стигне до вратата, тя се отвори и навън излезе трийсетинагодишен мъж. Приятелят на Рока. Косата му беше дълга и пепеляворуса, прибрана в конска опашка.

— Матиас — каза мъжът и подаде ръка за поздрав.

Алмен не знаеше какво беше очаквал от срещата с човек, живеещ в комуна. Но установи, че Матиас със своите дънки и вълнен пуловер изобщо не отговаря на представата за flower power[38].

— Пеле Алмен, полиция на Худиксвал — отговори Алмен и стисна ръката на мъжа, без да си сваля ръкавицата.

— Да влезем в къщата — предложи Матиас. — Рока каза, че искате да разберете какъв е бил животът в комуната през осемдесетте. Нещата се промениха значително оттогава.

Влязоха в голямо антре с чамово дюшеме на пода. От него се минаваше в коридор с две врати от едната страна и една от другата.

— Преди беше по-различно. Вратите не се заключваха. Всички влизаха и излизаха между стаите, както си искаха. Сега, след като разделихме къщата на апартаменти, имаме малко повече privacy[39] — обясни Матиас.

— Отдавна ли живеете тук? — попита Алмен.

— Нанесох се преди пет години. Но една позната прекара целия си живот тук. За съжаление тя почина преди няколко години, но ми е разказвала как е било преди.

— Може ли да седнем някъде?

— Елате. — Матиас тръгна пред него към по-отдалечената от двете врати на апартаменти. Влязоха в миниатюрно антре, където на купчина на пода бяха струпани връхни дрехи и обувки. Оттам отидоха в светла кухня. До един голям, касетиран прозорец имаше кръгла маса с четири дървени стола. Двамата седнаха.

— Как се живее тук днес? — попита Алмен с любопитство и се опита дискретно да махне няколко трохи от хляб от масата пред себе си.

— Тук живеем пет семейства. Всички имат деца в предучилищна възраст и се редуваме в грижите за тях. Повечето от нас работят.

— Сами ли отглеждате храната си?

— Отглеждаме някои неща, но всъщност купуваме по-голямата част. Само от стопанства в околността — каза Матиас. — Преди двайсет години положението е било малко по-различно.

— Как се е живяло по онова време?

— Тогава всичко се е произвеждало тук: зеленчуци, месо, мляко… Ами, всичко — каза той. — Освен това всичко било общо. Обща кухня. Общи спални… — Матиас се засмя и отметна конската си опашка.

— А всички духовни истории, за които сме чували?

Алмен си спомни всички слухове, които беше чувал за „Грюнингсленгтан“. Че хората тичали голи насам-натам и ходели по нужда навън.

— В „Грюнингсленгтан“ са се провеждали курсове по медитация — отвърна Матиас. — И преподавателите, и учениците били от цяла Швеция, дори от цял свят. Изпробвали всички тенденции в медитацията и терапията.

— Знаете ли дали тук са приемали криминално проявени и наркомани? — попита Алмен.

Матиас изсумтя и поклати глава.

— Това е било за кратко, доколкото съм чувал. От общината разбирали, че намеренията са добри, но на практика нещата не вървели. През седемдесетте и осемдесетте тук се употребявали свободно наркотици. Явно са отглеждали колкото за нуждите на обитателите и малко отгоре. Между другото искате ли нещо за пиене?

Матиас се изправи и отиде до хладилника. Извади кана с вода. Вътре се виждаха няколко зелени листа и Алмен я проследи с поглед, докато Матиас се връщаше.

— Само мента — каза той и се засмя. — Искате ли?

Алмен се настани удобно на стола и поклати глава.

— Знаете ли дали се е случило нещо — някакво престъпление — докато комуната е приемала тези обитатели? — попита той.

— Моята позната разказа за един случай на насилие над малко момченце. Извършителят бил мъж, осъден за притежание на наркотици и за насилие, който не можел да вземе в ръце живота си. Това е било преди почти трийсет години.

Сърцето на Алмен заби по-силно.

— Знаете ли дали е бил осъден за това престъпление? — попита той.

— Не мисля. Накарали го да се премести, но иначе предполагам, че по някаква причина случаят бил потулен. Все пак не са искали настаняванията от общината да се окажат още по-голям провал.

Матиас напълни чаша с вода. После я поднесе към устата си и започна да пие на големи глътки.

— Какво се е случило с момчето?

— Двамата с майка му се преместили, както може да се предположи, но не знам къде.

Алмен седеше мълчаливо и размишляваше. Матиас насочи разговора към други теми и той слушаше с половин ухо. Споменатото от него отговаряше доста точно на това, което Каролина беше разказала на Рока във Флоренция. Направо прекалено точно, за да няма връзка.

Алмен погледна към часовника и се извини, че бърза за следващия си ангажимент. Благодари на Матиас за помощта и излезе при колата. Въпреки че не хранеше големи надежди, щеше да се свърже с централния регистър и да ги помоли да потърсят някакви документи за случилото се. Бяха научили още нещо.

19 септември 2012 година

Джулия Тереза е прекрасен човек, но ми се струва, че и тя е повлияна от детството си.

Вината никога не е на детето, сигурно забелязваш, че се връщам към този факт. Това обяснение ми беше достатъчно и всъщност ми помогна да разбера. Сега играе ролята и на оправдание за собствените ми черни мисли, когато вървя по най-тънкото острие на живота. Детството ни формира и ни преследва завинаги.

Джулия Тереза работеше много. А когато не работеше, спеше и не можех да разговарям с нея. А без нея животът във Флоренция ми се струваше още по-самотен. Нямах друг избор, освен да превърна самотата в източник на сигурност — в моята крепост с високи стени.

Но в най-потайните кътчета на душата ми имаше тънък лъч надежда. Може би баба беше успяла да посади семенце вяра в мен. Вяра, че пътят на живота можеше да бъде и изпълнен със сигурност. Въпреки всичко, което се беше случило, усещах, че искам да покажа лицето си, да стана по-силна. Достатъчно силна, за да намеря отново любовта.

31 декември 2012 година

Ингрид Бенгтсон вече седеше на масата, когато Юхан Рока влезе в конферентната зала. Пер Видар Самели отвори вратата, за да влязат останалите колеги, които щяха да седнат около масата в ранните часове на трийсет и първи декември.

— Сега искам да чуя докъде сме стигнали — каза Бенгтсон, а Рока помисли, че думите й прозвучаха по-остро от обикновено. Тя се облегна на стола и скръсти ръце. — Рока, какво ще кажеш?

— Алмен се срещна с един човек, който живее в комуна в покрайнините на града — „Грюнингсленгтан“. Получил е определена информация, която съвпада с наученото от мен от приятелката на Хена във Флоренция — за насилието над дете. Мъжът от „Грюнингсленгтан“ споменал, че през осемдесетте в комуната е имало случай на насилие над дете. Няма голяма вероятност двата случая да са свързани, но си струва да продължим да търсим в тази посока.

— Но Хена не е ли израснала в комуна в Южна Швеция? — попита Бенгтсон и усука един кичур от косата си между пръстите си.

— Според Монс — да. Но според приятелката е живяла на няколко места, не е ясно къде точно. Алмен ще разгледа микрофилми в редакциите на вестниците и ще провери какво е писано. И в собствените ни архиви, разбира се.

— Това ли е всичко? — попита Бенгтсон.

— Не. Мога да заявя, че в бъдеще няма да се налага да пия цитодон[40] и червено вино, за да мога да спя нощем. Знам кое е високото момиче от колата на Монс.

— Да чуем — каза тя и Рока не можа да потисне раздразнението си от надменния й тон.

— Когато бях във Флоренция, видях едно момиче, което ми се стори познато, но не можех да се сетя как се казва. Висока, руса. Седеше в един ресторант, покрай който минах. После тя пак се появи — на стара снимка в дома на Урбан Енстрьом. Казва се Евелина Улсдотер и е оттук. Ако паметта не ми изневерява, преди доста години имаше връзка с Монс.

Рока се усмихна, когато си спомни, че много мъже бяха имали връзка с Евелина, включително Виктор Бергман.

— Тази жена е била във Флоренция онзи ден. А значи е седяла в колата на Монс в Худиксвал в деня преди Бъдни вечер? — попита Бенгтсон. — Доколко сме сигурни, че е същата? Тук е пълно с високи, руси момичета, особено около него.

— Сигурен съм. Усещам го чак в зад… — започна Рока, но се спря. А в такъв случай връзката с Монс е доста очевидна.

— Тук работим със следи, които могат да бъдат доказани. Не с шести чувства — каза Бенгтсон.

Той реши да преглътне следващия коментар, който беше на път да изскочи от устата му. Независимо как щеше да се развие кариерата му в бъдеще, в работата с Ингрид Бенгтсон щеше да се научи на самоконтрол.

— Така или иначе, опитваме се да открием Евелина Улсдотер — каза той. — Тя сигурно ще може да потвърди хипотезата ми. И най-вече да отговори на въпроса какво е правела в колата на Монс.

Бенгтсон поклати глава и опита да срещне погледите на седящите около масата.

— Какво можем да кажем за убийството на Урбан Енстрьом? — попита тя. — И връзката със случая „Хена“?

— Методите на действие са коренно различни — започна Рока. — Затова основната ни теория е, че си имаме работа с двама различни извършители, въпреки че не можем да отхвърлим хипотезата, че е един и същ.

— А какво стана с колата, която стояла в канавката до национален път 84?

— Давам думата на Фагерлунд, който е извършил проверка в регистрите за колата — изрече Рока с надеждата, че колегата му има какво да добави.

— Както знаете, колегите от „Опазване на обществения ред“ са се отзовали на сигнал от път 84. Някаква кола била попаднала в канавката и се блъснала в дърво. Водачът — мъж — бил мъртъв. Намерихме кървав нож, а на седалката до шофьора имаше кожено яке, но не сме намерили документи за самоличност. На пода имаше мобилен телефон, но беше счупен.

Рока зачака реакцията на Бенгтсон, но точно когато тя отвори уста, за да каже нещо, Фагерлунд продължи:

— Колата е регистрирана на името на някой си Кенет Фермволт.

Рока се притисна към облегалката.

— Фермволт ли? — възкликна той и в същия момент осъзна, че дълго ще съжалява за това.

— Изглеждаш изненадан. Познаваш ли го? — попита Бенгтсон.

„Ама че кобра“ — помисли си Рока и положи максимални усилия да не даде израз на мислите, които в момента живееха собствен живот в ума му. Водеше борба между злото и доброто. Да излъже шефката, или доблестно да разкрие истината. В съзнанието му изникна спомен от приемния изпит за Полицейската академия. Разговорът с комисията. Бяха го попитали дали сред познатите му има някого, с когото би било редно да прекрати отношенията си, ако бъде приет. Рока съумя да отрече достатъчно убедително. Сега се намираше в същата ситуация.

По дяволите. Струваше му се, че стаята се смалява, а колегите му се приближават все повече до него. Особено една от тях. Той си пое дълбоко въздух.

— Нямам представа кой е Фермволт. В момента. Но би ме учудило, ако не фигурира в Националния следствен регистър, Регистъра на заподозрените или някъде другаде, ако мога да се изразя така — каза Рока.

— Чашата на търпението ми преля. — Бенгтсон удари с юмрук по масата. — Не увъртай!

Рока стисна устни и хвърли бърз поглед към Фагерлунд, а после към Самели. Лицата и на двамата останаха безизразни. Яна беше свела поглед към масата.

— Срещнах Фермволт веднъж преди десет години — каза Рока и прокара ръка по главата си. Поколеба се, но осъзна, че няма връщане назад. Този път нямаше да се измъкне. Трябваше доблестно да разкрие истината.

— Всъщност… не бяхме планирали да се срещнем — измънка той. — Просто охранявахме двама други. Този, когото аз охранявах, беше член на „Солентос“. Кой беше другият можете да се досетите и сами.

Бенгтсон въздъхна шумно.

— Не се учудвам. В момента не мога да се занимавам с тази информация. Но когато тези разследвания приключат, ще се заема, да ти е ясно — каза тя, без да успее да скрие триумфа в погледа си.

Рока обходи с поглед седящите около масата. Срещна очите на останалите. Един се размърда нервно, а друг сведе поглед към масата. „Да мислят каквото искат“ — каза си той. Нямаше връщане назад. Вероятно Бенгтсон нямаше да стигне доникъде, ако избереше да започне вътрешно разследване за контактите му със „Солентос“. Както и да въртеше, и да сучеше, никога нямаше да го открие в някой полицейски регистър.

— Може ли да вмъкна малко интересна информация за Фермволт? — попита Яна предпазливо.

— Да чуем — изрече Бенгтсон, все още с раздразнение в гласа.

Яна се изкашля.

— Мобилният телефон на Фермволт се е счупил при катастрофата. Но успях да го сглобя и да го анализирам в XRY. Не беше възможно да се възстанови много информация. Но възстанових достатъчно. Един от последните номера, от които му бяха звънели, ми беше познат. Извадих доклада си за мобилния трафик на Монс Сандин и се оказа, че е същият непознат номер, от който са се обадили на Монс на Бъдни вечер.

Рока погледна към Яна и й кимна насърчително, като в същия момент се сети, че е забравил да й благодари за спортния екип. Трябваше да го направи подобаващо при удобен случай. Но сега мислено й отправи благодарности, защото беше отклонила вниманието от неговата неудобна тайна. И защото имаше какво да каже по същество. Нещо, което щеше да им помогне в разследването. Яна срещна погледа му. Рока долови усмивка в очите й.

* * *

Юхан Рока беше един от първите, които се настаниха в залата преди пресконференцията. Въпреки това той избра стол на най-задния ред.

Няколко телевизионни канала вече бяха насочили камерите си към трите стола, които бяха обърнати към публиката. Там щяха да седят Ингрид Бенгтсон и Пер Видар Самели като мишени за батареята, която скоро щеше да започне ги обстрелва с въпроси. Рока се запита мислено дали на Бенгтсон не й е приятно въпреки всичко. Самият той изпитваше облекчение, че може да остане зад кулисите. Пресконференцията нямаше да протече леко и в приятна атмосфера.

Тъй като не бяха успели да разпитат всички, които трябваше, тактиката щеше да бъде да предоставят колкото могат по-малко факти. За момента да отклонят предположенията, че Енстрьом е бил убит. Да избегнат спекулациите, че убиецът е един и същ. В никакъв случай да не споменават за връзката между двете разследвания. Повечето въпроси вероятно щяха да бъдат за убийството на Хена. Защо нямат заподозрян? Защо не са напреднали повече с разследването? Отправяни ли са заплахи срещу Монс Сандин?

Бенгтсон и Самели сигурно се бяха подготвили старателно, помисли си Рока. Или поне Самели.

Вратата се отвори и двамата влязоха. Фотоапаратите на журналистите защракаха и светкавиците засвяткаха една след друга.

„Тук ще си организираме собствени фойерверки за Нова година“ — помисли Рока.

Бенгтсон беше стиснала устни повече от обикновено, а Самели вървеше след нея, увесил глава, и влачеше крака. Всеки седна на стола си и Бенгтсон се приведе към микрофона.

— Добре дошли и весело посрещане на Нова година — каза тя и събра купчината с листове в ръцете си. — Ще започна с обобщение на ситуацията, в която се намираме. След това ще имате възможност да зададете въпроси на мен и на прокурор Пер Видар Самели. Надявам се, че одобрявате този дневен ред.

Тя погледна към събралите се, които кимнаха в знак на съгласие. След това започна:

— Както знаете, един човек е намерен мъртъв близо до хиподрума „Хагмюрен“ в покрайнините на Худиксвал. Поради определени обстоятелства решихме да образуваме предварително следствие. В момента криминалистите ни работят на мястото на произшествието. Искаме с ваша помощ да призовем хората, които са се намирали след шестнайсет часа снощи на „Хагмюрен“, да се свържат с нас.

Бенгтсон направи пауза и отпи няколко глътки вода. Тъкмо щеше да продължи, когато един журналист от някой от вечерните вестници вдигна ръка.

— Значи предполагате убийство?

— Криминалистите ни са на мястото в момента. Ако нещо сочи, че е извършено престъпление, ще включим „Съдебна медицина“. Тяхна работа е да определят причината за смъртта. Но се нуждаем от помощ от обществеността.

Бенгтсон се справяше добре, призна Рока донякъде против волята си. Ясна и категорична. Авторитетна.

— Защо нямате заподозрян за убийството на Хена Педершен? — попита една млада жена с очила, която работеше в един от големите ежедневници.

— Що се отнася до смъртта на Хена Педершен, продължаваме да работим по няколко успоредни следи. Все още проучваме живота й. Убедени сме, че ключът към разкриването на престъплението се крие някъде в миналото й, далеч назад.

— Какви са другите следи?

— Както казах, предполагаме, че извършителят е някой от познатите й и разследваме всички с възможен мотив.

Младата журналистка се наведе към човека на стола до нея, прошепна нещо, а после продължи:

— Според един източник страдате от недостиг на кадри. Ще се справите ли с работата по две разследвания от този мащаб?

Рока се усмихна мислено.

— В Худиксвал разполагаме с необходимите кадри — отвърна Бенгтсон и въпреки грубата лъжа изглеждаше плашещо спокойна.

— Подозирате ли, че става въпрос за един и същ убиец?

— Както казах, работим по няколко успоредни следи. С оглед на следствената тайна не мога да съобщя повече подробности.

Рока стисна зъби, когато осъзна, че Бенгтсон е паднала в капана.

— Значи искате да кажете, че и в случая „Хагмюрен“ става въпрос за убийство?

Мъжът от вечерния вестник я захапа на секундата.

— Повтарям — каза Бенгтсон. — Смъртният случай в „Хагмюрен“ все още се разследва. Що се отнася до Хена Педершен, работим по няколко успоредни следи, както споменах.

Според Рока Бенгтсон беше прекалено лаконична. Скоро щеше да се наложи да даде някаква информация, за да ги озапти.

— Чухме, че Монс Сандин е видян в компанията на някаква жена в деня преди Бъдни вечер — жена от Худиксвал — обади се друг журналист.

— По тези въпроси се обръщайте към жълтата преса — отговори Бенгтсон.

— Струва ми се, че въпросът има отношение към разследването — каза журналистът и се изправи. — Непозната жена, видяна заедно със съпруга на жертвата един ден преди деянието.

— Това е ваше мнение.

Рока се замисли как самият той щеше да отговори на този въпрос. Все някаква информация трябваше да предоставят, за да запазят добри отношения с медиите.

— Как гледате на възможността същинският обект да е Монс Сандин?

— Вече казах. Не изключваме никакви следи, а работим по няколко възможни сценария.

Бенгтсон се постара да бъде пределно ясна.

— Осигурена ли е охрана на Монс Сандин?

Бенгтсон се поколеба. Не за дълго, но за една десета от секундата повече от необходимото, и Рока се запита дали още някой, освен него, е забелязал.

— Не мога да обсъждам този въпрос поради следствени съображения — каза тя.

Рока знаеше, че Монс е отказал да му бъде осигурена допълнителна охрана. Щял да се чувства прекалено ограничен, така бил казал.

Бенгтсон закри пресконференцията, като благодари за проявения интерес. Залата зажужа. Рока стана и се отправи към вратата. Една от телевизионните журналистки тръгна по петите на Бенгтсон, плътно следвана от оператора. Беше същата жена, на която се бяха натъкнали те с Яна.

— Бенгтсон. Off the record[41], как ще коментирате спекулациите напоследък за уговорени резултати от конните надбягвания?

Рока затаи дъх и погледна към Бенгтсон, която се беше спряла и се беше обърнала към жената с микрофона.

— Това няма абсолютно нищо общо с разследванията, по които работим в момента, и нямам коментар.

Рока долови моментна тревога в стоманения поглед — проблясък, който бързо изчезна, а очите на Бенгтсон отново станаха сиви. Но можеше да му се е сторило.

— Значи знаете, че има такива спекулации? — попита журналистката.

— Сега полицията не разследва този въпрос, затова отказвам да коментирам.

С дискретно движение операторът спря да снима. Бенгтсон се обърна и тръгна бързо към вратата, колкото позволяваха късите й крака.

* * *

Веднага след пресконференцията Юхан Рока се запъти към кафемашината. Докато чакаше всички да излязат от залата, той подреди чашите за кафе на три еднакво високи купчини и се замисли докъде бяха стигнали разследванията. Като се изключат собствените му признания, всъщност бяха направили малък пробив: непознат телефонен номер, който представляваше връзка между Монс Сандин и Кенет Фермволт — човека, който беше вкарал самия него в беля.

Рока напълни една чаша догоре и затаи дъх, докато преглъщаше почти негодното за пиене кафе. Беше време да се прибере вкъщи. Тази вечер щеше да се срещне с Анхелика и трябваше да си вземе душ преди това. Той се огледа. Изглеждаше, че и последните присъствали на пресконференцията си бяха тръгнали и беше тихо. Журналистите бяха на път към компютрите си, за да предадат своята представа за реалността. Той не можеше да не се притеснява как ще бъде описано положението.

Изведнъж той ги чу — късите, забързани крачки, които никакъв балатум на света не можеше да заглуши. Явно Ингрид Бенгтсон не си беше тръгнала. Рока погледна към вратата. Тя застана там с мобилния си телефон в ръка. Трескаво започна да натиска с пръсти по екрана. След това излезе в коридора, без да вдига очи. Но изведнъж погледна и срещна очите на Рока. За милисекунда, а после се обърна и тръгна в обратната посока. Тогава той не се сдържа.

— Ингрид, трябва да поговоря с теб — извика.

Решителните крачки се забързаха.

Рока я догони, сложи ръка на рамото й, за да я спре.

— Каква беше тази работа с уговорените надбягвания? — попита той. — Знаеш ли нещо, което и аз трябва да знам нещо, което може да има значение за разследването?

Тя спря рязко и се обърна към него.

— Ти самият беше там и чу какво казах. Нищо, свързано с тези слухове, не е обект на полицейско разследване.

— Но… — каза Рока и за свое удивление забеляза, че думите заседнаха на гърлото му.

— Това са само спекулации, няма нищо конкретно — рече Ингрид Бенгтсон и направи няколко крачки към Рока.

— Само мисля, че трябва да сме по-добре подготвени по някои въпроси. — Той разтвори ръце. — И може би да разговаряме малко по-открито с медиите. Въпреки всичко се намираме в зависимо положение.

Ингрид Бенгтсон се приближи още повече към него.

— Да, ти си мислиш така, а аз не мога да ти попреча да имаш собствено мнение. Стига само да го пазиш за себе си. Изнасяме такава информация, каквато аз реша. Ако за теб това е проблем, значи е проблем и за мен. Проблем, който лесно мога да реша — трябва само да натисна бутона за изпращане.

Тя натисна демонстративно екрана на мобилния телефон с показалеца си, а после се отдалечи.

Рока остана в коридора и видя как тя мина през летящата врата в дъното. Изпълни се с неприятна убеденост. Въпреки че нямаше време, трябваше да разбере защо тя е изнервена. За да оцелее като полицай.

Той допи кафето, изхвърли чашата и тръгна към стълбището, което водеше до долния етаж. Там бяха съблекалните с шкафовете, където държаха екипировката си и служебните си оръжия. Въпреки че не носеше униформа, му беше навик да се преоблича, преди да си тръгне за вкъщи. Не само той постъпваше така — да съблече професионалната си роля.

Той заключи шкафа с дрехите си и метна черната си чанта през рамото. Когато излезе в коридора, забеляза, че вратата на женската съблекалня беше притворена. Спря се и в широкия половин метър отвор мярна голо женско тяло. На Яна.

Тя се обърна и сега стоеше с гръб към него. С едната си ръка придърпа презрамките на сутиена си. Рока не се сдържа да не погледне. Тя беше в изключително добра форма. Талията й беше тънка, а торсът й се разширяваше, колкото по-нагоре се плъзгаше погледът му по мускулатурата й. Очите му се спряха върху една голяма татуировка на дясното й рамо. Татуировките му харесваха, а тази изглеждаше много красиво направена. От това разстояние не виждаше добре какво изобразява, но беше симетрична, с две малко по-големи части и една по-малка. От едната страна пишеше нещо със завъртулки. Той присви очи, за да се опита да разчете текста. Точно в този момент Яна обърна глава. Очите й се вгледаха в неговите. Само след миг учудването й премина в крайно отблъскваща смесица от страх и отвращение. Тя хвана една кърпа, направи няколко бързи крачки към вратата и я затръшна.

Рока остана на мястото си, втренчен в затворената врата. Не беше искал да я заглежда, но татуировката беше привлякла погледа му и не се беше сдържал да не погледне. Какво, по дяволите, щеше да стане сега? Беше седмият му ден на новата работа и не можеше да се каже, че трупа точки.

Той опита пак да се обади на Виктор Бергман, но отново се сблъска с автоматичния отговор на „Телия“. Този път гласът съобщи, че номерът не съществува. Какви ги вършеше Виктор?

* * *

Капките, които падаха върху коленете му, бяха с телесна температура. Ставаха все повече и повече, колкото по-усилено Монс Сандин въртеше педалите. Падаха в такт с песента на „Металика“, която звучеше от колоните.

Стената с огледала срещу него отразяваше тялото на мъж, за когото се предполагаше, че е в златните си години. Който би трябвало да има достатъчно сила да върти педалите отново и отново въпреки съпротивлението при интервалната тренировка. Но това, което се криеше вътре в тялото, беше съвсем друго.

31 декември 2012 година. Той отдавна не беше спортувал. От няколко месеца. Надяваше се, че посещението във фитнеса ще разсее и подреди мислите му. Ще ги направи по-поносими. Но след един час на велоергометъра той установи, че положените усилия бяха довели до един-единствен резултат — да осъзнае колко се беше отдалечил от някогашната си форма. Не само кантарът показваше упадъка му. Той намали съпротивлението и остави краката си да следват все по-леките движения на педалите. Взе кърпа и избърса потта от челото си.

Залата за фитнес беше празна. Беше получил ключ за нея от собственика, който му беше приятел от детството. Така можеше да тренира, когато поиска, в такива часове, когато тук нямаше други посетители. Залата беше чисто нова. Тук имаше всичко, от което се нуждаеше за тренировките си, и беше чисто и свежо. Чистачката беше минала преди малко.

Монс се огледа. Колко ли фитнесзали беше посещавал през годините? Всъщност тази беше съвсем безлична. Той можеше да се намира на всяко място по света. Но сега си беше у дома в Худиксвал.

„Всъщност у дома?“ — помисли той. Дали този град някога отново щеше да стане негов дом?

Той слезе от велоергометъра и тръгна към вътрешността на залата. Имаше уреди за трениране на гръдните мускули. Той седна на една седалка и стисна ръкохватките, които после щеше да натисне напред. Пое си дълбоко дъх и започна. Тежестта беше прекалено голяма за него и едва успя да придвижи ръцете си докрай. Музиката от колоните не успяваше да го надъха.

Изведнъж чу звук, който силният глас на Джеймс Хетфийлд не можа да заглуши. Прозвуча като врата, която се отваря и затръшва.

Монс стана от уреда, целият нащрек. Вече със сигурност не беше сам в залата. Кой беше влязъл? В джоба на шортите си намери дистанционното за уредбата. Когато намали звука, чу нечии стъпки. Някой вървеше по коридора от рецепцията към залата. От мястото си в дъното Монс нямаше видимост към входа.

— Кой е? — попита той с решителен глас.

Стъпките спряха за секунда, а после пак продължиха. Никакъв отговор. Между лостовете на уредите той мярна някого, който се движеше. Може би чистачката се беше върнала? Приятелят, който държеше фитнеса, беше споменал, че тя не говори шведски.

— Ало! — опита Монс отново и тръгна към вратата. Колкото повече се приближаваше, толкова по-ясен ставаше образът на посетителя. Той спря на няколко метра от мъж, облечен в добре ушит костюм както винаги. Беше дошъл моментът да говори ясно.

— Какво искаш? — попита Монс.

— Най-напред моите съболезнования. Хена беше невероятна жена — каза мъжът.

— Само за това ли си дошъл? Тогава мога да ти кажа, че ще бъде най-добре да се махнеш оттук.

— Не сме се чували от Бъдни вечер — каза мъжът. — Не отговаряш нито на обаждания, нито на есемеси. Какво трябваше да направя в такъв случай?

Монс се замисли за приемливо оправдание.

— Често ми звънят от непознати номера. По обясними причини не мога да отговоря на всички. Предполагам, че доста често си сменяш номера?

— Случва се. Искам само да знаеш, че не те изпускам от поглед.

Монс вдигна бутилката с вода и отпи няколко глътки.

— Не ми харесва тонът ти — каза след това. — Звучеше много по-любезно, когато се чухме на Бъдни вечер. Мислех, че разбра, че вече не участвам.

Мъжът с костюма направи крачка напред.

— Контактите ти с полицията ме притесняват. Питам се дали съм се изразил достатъчно ясно.

— С полицията разговаряме само за смъртта на Хена, за нищо друго. Но ако не ме оставиш на мира, може би ще трябва да помисля за нова тема на разговор — отвърна Монс.

Мъжът го погледна разочаровано и преди да се обърне, за да тръгне към вратата, вдигна показалеца си.

Монс го проследи с поглед, докато вратата се затвори зад него. После вдигна дистанционното и отново усили звука. В главата му мислите се въртяха на високи обороти.

* * *

Рока издърпа стола и сложи якето на облегалката. Седна така, че да вижда входа на ресторанта. Двамата с Анхелика щяха да вечерят, преди тя да отиде на новогодишен купон. Самият той нямаше да празнува кой знае колко. Разследването беше на първо място. Обобщи положението наум.

Първо двата непознати телефонни номера.

Единият беше свързан и с Хена, и със снегочистача Сиверт Першон. Вторият беше звънял и на Монс Сандин, и на Кенет Фермволт. А Фермволт може би беше свързан с Урбан Енстрьом, ако се окажеше, че Фермволт му е прерязал гърлото.

А какво общо имаше Евелина Улсдотер с всичко това?

Освен това дали можеха да научат повече за случая на насилие в „Грюнингсленгтан“?

И Как щяха да открият Самотната пеперуда?

Той прокара ръка по главата си и усети, че потта е избила по наболата коса. Почти нищо не се получаваше така, както искаше. Първо поднесе на Бенгтсон на тепсия възможността да му бие наказателен удар, като си призна за „Солентос“. После я притисна, докато тя не го заплаши. След това стоя като истукан и зяпаше Яна, докато тя се преобличаше. А сега не можеше да се свърже с нея. Беше изчезнала яко дим. Наистина Яна държеше изключително много на личното си пространство. Но да зареже разследването и да направи мръсно на останалите само защото смята, че той е видял прекалено много гола кожа? Това не беше в стила на онази Яна, която беше започнал да опознава. Но какво означаваше постъпката й? Той не разбираше нищо. Както и да е. Той обобщи положението, в което се намираше: да разкрие две убийства без никаква подкрепа от шефката и с минимален персонал. Не му оставаше друго, освен да изпадне в отчаяние, а после пак да се вземе в ръце.

В ресторанта нямаше много гости. Персоналът подготвяше масите с бели покривки и порцелан за вечеря с неколкостепенно меню. Посрещане на Нова година в Худиксвал. Рока погледна през прозореца. Между сградите висеше стоманена жица с три лампи, които осветяваха околността с жълтеникавата си светлина. Иззад ъгъла зави кола и продължи по улицата. Точно пред ресторанта гумите поднесоха и за малко да се забие в стената, до която той седеше. Шофьорът успя да спре в последния момент и продължи да се бори с хлъзгавата настилка. Рока проследи колата с поглед и установи, че шофьорът успя да овладее положението малко по-нататък по пътя.

Той усети полъх върху лицето си, когато входната врата се отвори и Анхелика влезе. Започна да търси с поглед из залата, а на Рока му беше приятно да я наблюдава. Тя се приближи до масата и седна. Рока забеляза тревогата в погледа й.

— Как само изглеждаш. Случило ли се е нещо? — попита Анхелика.

— Какво ли не се е случило — въздъхна Рока. — Една от колежките ми се изпари, а сигурно и мен ще ме сполети същото, когато тези разследвания приключат. Ако въобще някога ги завършим — каза той и се сви на стола.

Анхелика наклони глава настрани и протегна ръце към него.

— Тогава може би ще се зарадваш малко, когато чуеш какво имам да ти кажа — изрече тя радостно.

Рока й се усмихна. Сексапилната Анхелика. Знаеше как да го разведри. Той едва устоя на импулса да я завлече в тоалетната. Да я обладае. Тя нямаше да възрази, знаеше го.

— Да чуем — отвърна вместо това и се поизпъна.

— Взех решение. Няма да се върна в Буенос Айрес — каза тя, като се наведе над масата и го погали по бузата.

Рока замръзна и се облегна на стола.

— Но… разбира се, че ще се върнеш, нали си се уговорила с братовчедите си и така нататък. — Той се протегна за чаша с вода.

— Но не искам да те оставям. Не спирам да мисля за теб. Искам да бъда с теб. Ако не остана, няма да разбера колко силна е връзката ни. — Тя стисна китките му.

„Ние нямаме връзка“ — искаше да й каже, но се спря. Не беше допускал, че тя ще погледне на срещите им по този начин. Та нали беше на деветнайсет и щеше да опознава света.

— Анхелика — започна и се опита да прозвучи авторитетно. — Не искам да се отказваш от нещо заради мен.

Паниката започна да го обзема и слепоочията му затуптяха. С какво се беше захванал? Харесваше я. Но не по този начин. Нали? А и как е могла да си падне по него?

Анхелика го гледаше втренчено.

— Проклет страхливец, ето такъв си ти. Страх те е да се влюбиш. Да се обвържеш — изрече Анхелика и очите й се изпълниха с гняв. — Не си имал продължителна връзка, откакто си бил в гимназията, самият ти го каза.

На Рока започна да му става лошо, а дланите му се навлажниха. Повече от всичко искаше да стане и да излезе от ресторанта. Да остави всичко зад гърба си и да се махне. Далеч от тук. Той опита да се овладее.

— Не бива да мислиш, че не те харесвам. Харесвам те. Ужасно много — започна той.

— Но… — каза Анхелика.

Рока взе решение.

— Имаш право. Има едно „но“. Прекалено млада си. Не виждам бъдеще с теб — отговори той и зачака реакцията й. Хиляда и едно, хиляда и две…

Столът падна назад, когато Анхелика се изправи. Тя дръпна чантата и якето си и излезе тичешком от ресторанта. Рока се свлече на стола и се облегна рязко назад. Удари силно тила си в стената.

19 септември 2012 година

Да, търсех любовта.

Ти намери ли я, скъпи братко?

Любовта побеждава всичко. Amor vincit omnia.

Така казват, но дали наистина е вярно? Не знам.

Била съм влюбена наистина. Чувството беше дълбоко, но продължи само една седмица.

Тази любов беше жена, а тя беше най-красивото човешко същество, което съм познавала. Съвсем сама в един свят на предразсъдъци. Тя нямаше къде да покаже лицето си и да бъде себе си.

Може би пази любов щеше да победи всичко. Така и не разбрах, защото избягах. Не можех да я понеса, въпреки че сърцето ми казваше, че трябва.

Попарих я. Въпреки това пя беше по-голяма от самия живот в тясното си обкръжение.

„Благодаря за всяка секунда. Благодаря за всяка минута и час от онази седмица. Благодаря, че ми позволи да бъда себе си.“ Така ми писа пя после.

Тя вярваше в мен, но разбираше, че нямам пари.

Пари, пари. Те съсипват живота на хората.

Но в онзи момент се нуждаех от тях.

И пя ги изпращаше всеки месец. Чак докато разбра, че парите не са ми проблем. Чак докато се запознах с Монс.

Всеки ден мисля за нея. Моята Самотна пеперуда.

Юхан Рока беше loser[42]. В това убеждаваше той себе си, докато седеше с дистанционното в ръка. Въпреки че сам беше решил да скъса с Анхелика, това не променяше факта, че сега седеше тук на дивана по гащи и мокра от пот тениска. Сам. В навечерието на Нова година. Анхелика имаше право, отдавна не беше имал връзка. И беше точно страхливец, както тя го обвини. Обземаше го страх, когато някой започнеше да се доближава до него.

„По дяволите, Фани — помисли той и затвори очи. — Не мога да продължа напред, не става. Дори и да искам.“

Анхелика беше променила плановете си заради него, а той не го беше понесъл. Или може би просто лъжеше себе си? Опита да си внуши, че търси нещо повече, нещо трайно и сигурно. Не само сбъдваща сексуалните му фантазии нимфа. А какво правеше Анхелика всъщност, когато не се срещаха?

Той смени канала, за да обърне малко внимание на новините. За разлика от друг път убийството на Хена не беше водещата тема. На първото място се бяха настанили размириците в ивицата Газа. Ивицата Газа. Колко ли пъти беше чувал този израз? Без да знае какво всъщност предполагат размириците за жителите на района. Колкото и да беше тъжно, темата попадаше в категорията на онези, които не му се занимаваше да проучва и да се опита да разбере.

Стомахът му беше разочароващо празен, както винаги по това време на денонощието. Рока отиде в кухнята. Щеше да успее да направи един сандвич, преди да започне спортът. Десет парчета наденица върху тънка питка. Калориите нямаше да влошат значително положението, което и сега не беше цветущо. А и беше заслужил един сандвич. Малко утеха. Когато приключи, извади телефона и се увери, че звукът е включен. Никакви съобщения. Нищо от Анхелика. Но какво ли беше очаквал?

Започна мелодията на новинарската емисия и Рока занесе сандвича и една картонена кутия с мляко в хола. Първата новина беше за хокея в Националната хокейна лига на САЩ. Синдикатът явно заплашваше, че всички състезатели ще излязат в стачка от първи януари. Изказа се един шведски хокеист от „Чикаго Блекхокс“. Последва дълъг репортаж за шведските звезди в леката атлетика, които бяха на тренировъчен лагер в ЮАР.

Бяха минали пет години от посещението му в ЮАР. Искаше му се да се върне там. Една негова приятелка прекарваше всяка зима в ЮАР и го беше поканила да отиде, когато иска. Може би можеше да замине, когато разследванията приключеха. Той въздъхна. Въпреки че беше тук само от седмица, вече нямаше търпение да се махне.

По телевизията показваха последните резултати от V64[43]. Конни надбягвания. Рока обожаваше спорта, но така и не успяваше да хареса конните надбягвания, колкото и да се опитваше. Какво толкова интересно имаше в група коне, които обикаляха хиподрума? Той оправи възглавниците на дивана, намали звука на телевизора и се облегна, взе телефона и влезе във Фейсбук. Напоследък не публикуваше много на стената си. Набързо прегледа снимките на издокарани за посрещането на Нова година приятели, а после пак вдигна очи към телевизора.

Сега интервюираха жокей, който явно беше спечелил надбягване с коня си. Журналистката се опитваше да задава въпросите си, докато подтичваше покрай двуколката. Цялата ситуация изглеждаше напрегната, установи Рока. Жокеят отговаряше на въпросите, но изведнъж изби микрофона от ръката на журналистката и шибна коня с единия повод. Конят удължи крачките си и двуколката изчезна от екрана.

„Какво, по дяволите, стана?“ — помисли Рока и усили звука, но беше прекалено късно. Новините продължиха с най-новото от американския турнир по голф. Ако издържеше, щеше да погледне отново спортните новини в интернет, преди да заспи.

1 януари 2013 година

Нов ден, нова година.

Юхан Рока вървеше предпазливо по тротоара, за да не се подхлъзне. Усещаше умората като тясна каска около главата си. Вчерашната драма с Анхелика не беше единствената причина за безсънието му. Яна беше изчезнала безследно. Няколко колеги се бяха опитали да й се обадят, но не бяха успели да се свържат.

Ялмар Албинсон — колегата, който най-често работеше с нея, беше отишъл до дома й и беше почукал на вратата. Беше намерил вратата заключена и с пуснато резе. Наистина последните няколко дни Яна боледуваше. При това доста тежко, както изглеждаше. Но не беше толкова зле, че да не може да се обади по един или друг начин. Скоро щеше да се наложи част от колегите да преустановят работата си, за да започнат да я търсят. Известно време Рока се упрекваше за изчезването й. Беше се засегнала, когато я видя гола. Но защо беше необходимо да потъне вдън земя?

Точно когато зърна участъка, се разнесе мелодията на телефона му. Обаждаше се Фатима Воа от рецепцията. Той си помисли, че тя е изключително старателна млада дама. Винаги беше на работното си място.

— Трябва да го махнем, каза човекът, който се обади. Там пречи — каза Фатима задъхано. Рока чу потропването на токчетата на ботушите й.

— Окей, окей. Какво по-точно трябва да махнем? — попита той.

Жената винаги беше ентусиазирана и с желание да даде приноса си към разследванията, но нерядко започваше отзад-напред, когато трябваше да разкаже нещо.

— Един ловец се обади и разказа за трактор със снегорин, който някой е оставил в парцела му. Там пречи. Нали търсим снегорин?

— Той каза ли още нещо за снегорина? — попита Рока.

— Само че иска да отидем и да го махнем — отговори Фатима. — Намерил го, когато излязъл да разходи кучето. Остави точни координати от джипиеса на каишката.

— Какъв умник само. Можеш да съобщиш на ловеца, че ще отидем и ще погледнем снегорина, преди да успее да се изпърди за първи път тази сутрин — каза той и прекъсна разговора.

Все още не бяха загубили. Рано или късно извършителят щеше да допусне грешка. Рока го знаеше. Или защо не извършителката? Той отвори вратата на участъка. Беше време да опитат да открият Евелина Улсдотер.

* * *

Евелина Улсдотер не се сдържа да не се обади на Мануел Батиста, когато се събуди сутринта. Той веднага дойде. Сякаш не беше правил друго, освен да чака обаждането.

Сега те лежаха в хотелското й легло. Тя се обърна към него. Той беше гол и със затворени очи. Този път тревогата, която тя изпитваше заради причиненото на Юханес, не беше изобщо толкова силна, въпреки че все пак я усещаше. През ума й премина смътна мисъл за медицинския препарат и тя помисли набързо дали да попита за него. Но вместо това погъделичка Мануел по тялото, той опита да се отдръпне и избухна в смях. В следващата секунда се нахвърли върху нея и я загъделичка, докато тя не запищя и не го помоли да спре.

Те се гледаха, докато смехът им не утихна. Мануел се наведе над нея и докосна устните й със своите. Внимателно пъхна език в устата й и когато Евелина отвърна на целувката му, тя усети острия вкус на мента. Той започна да хапе предпазливо устните й, а после прокара езика си по шията й до гърдите. Когато засмука зърното на гърдата й, Евелина усети как се подготвя да го приеме, сложи ръцете си на раменете му и го натисна надолу.

Той разтвори срамните й устни. С нетърпеливия си, стегнат език започна да ближе кремообразната й влага. Евелина сложи ръката си до устата му и започна да масажира своята точка на удоволствието. Езикът му изпълни набъбналата й цепка и започна да влиза и излиза в такт с движенията й.

— Ho sempre voglia di te, lo sai[44] — каза той дрезгаво и вдигна единия й крак към рамото си. След това хвана члена си и я плесна с него точно между разтворените крака. Тя изпъхтя, а той приближи главичката до клитора й и започна да я гали все по-бързо. Мускулите в тялото й се свиха и тя трябваше да положи усилия да спре подранилия оргазъм.

Какво в този мъж я привличаше толкова много? Защо беше способна да свърши веднага? Всички морални скрупули се стопяваха, когато се слееше с него.

Той вдигна другия й крак и с ръцете си натисна и двата назад. Тя извика, когато задната страна на бедрата я заболя, но забрави за болката, когато усети върха на члена. Мануел проникна бързо и мощно в нея. Тя се протегна, за да обгърне хълбоците му, и го притисна към себе си. В отговор той натисна още по-силно краката й и тя усети как тялото й го обгръща все по-плътно.

Той я чука буйно, почти болезнено. Но когато се притисна с все сила в нея и се задържа дълбоко вътре, тя усети как той достига до точка, до която никой никога не беше достигал. Видя светлинки пред очите си и извика.

Изведнъж нещо я удари по бузата и тя вдигна поглед към Мануел. Неочакваният удар беше последван от още един по другата буза.

— Престани! — извика тя инстинктивно, но усети как болката в кожата се превърна в спазъм между краката. Мануел сложи ръка върху устата й и продължи да тласка тялото си напред-назад. Евелина затрепери и двамата заедно ускориха движенията, докато той изведнъж не излезе от нея. Тя усети засмукване между краката, сякаш напрегнатите й вътрешности се опитваха да придърпат обратно онова, което току-що беше изчезнало.

— Продължавай!

Тя отпусна краката си на леглото и се втренчи в него. Той седеше и държеше члена си. Евелина усети как собствените й течности капят от него и се стичат между краката й. Тя искаше да изпитат максимално удоволствие, да достигнат дотам, докъдето досега не бяха достигали, но той я дразнеше. Тя изстена и го дръпна, за да влезе отново в нея. Но той не искаше. Пак започна да я дразни. Влажният му, твърд член се докосваше до нея, а после пак се отдръпваше.

— Vieni qui[45] — каза той настоятелно и я придърпа до седнало положение. Тя се вгледа в очите му, докато се приближаваше към члена му. Целуна главичката, а после започна да я облизва. Мануел хвана главата й и вкара члена си в устата й.

Тя го засмука настървено и се наслаждаваше на общия им вкус. През цялото време го гледаше. Косата му се беше накъдрила на слепоочията от избилата пот. Тя не искаше да пропусне момента, когато лицето му щеше да се изкриви от удоволствието.

— Ora… ora vengo[46] — изрече той и притисна главичката към езика й. Тя видя подивелия му поглед, а в същия момент измежду стиснатите му челюсти се изтръгнаха поредица от дрезгави сумтения. Семенната течност избликна на ритмични тласъци и соленият вкус се разля в устата й. Неудържима сила завладя мускулите й. Събра се в една точка вътре в нея и тялото й се изви като тресяща се дъга.

Когато спазмите утихнаха, Мануел падна върху нея. Тя се вслуша в сърцето му, което биеше върху нейното, и й се стори, че пропада през леглото. Изчезна заедно с Мануел.

Тя се събуди, защото Мануел се надигна в леглото. Виеше й се свят и за миг не знаеше къде се намира. Той погледна към мобилния й телефон, който беше до тях в леглото. Когато въртящите се мъгли пред очите й се разсеяха, тя чу и сигнала. На екрана се изписа „скрит номер“. Тя не желаеше да отговори и натисна бутона, за да прекъсне разговора.

— Ало — чу се някакъв далечен глас. — С Евелина Улсдотер ли разговарям?

Евелина затаи дъх и осъзна, че е натиснала „Отговори“, вместо да прекъсне.

Мануел се размърда зад нея.

— Cosa с’è? — попита той.

Евелина му направи знак да мълчи и се протегна към телефона, за да може да прекъсне разговора.

— Ало — каза гласът отново. — Обажда се Юхан Рока от полицията в Худиксвал.

* Обработка: skygge, nedtod, 2019 *

Юхан Рока седеше с мобилния телефон до ухото. Какво правеше тя? И на испанец или на италианец беше гласът до нея, който чу? Той разбра, че Евелина Улсдотер няма ни най-малко желание да разбере какво иска да й каже. Е, добре. Не му оставаше друго, освен да прояви старание и да опита отново по-късно. Рока имаше и още едно задължително обаждане в своя to do-списък[47]. Отдавна не беше имал повод да въвежда номера й, но вече беше време.

— Юхан Рока, отдавна не сме се чували — отговори женски глас. — Къде се дяна?

В гърдите му се разля радостна топлина. Анели. Според него тя беше най-интелигентната от отдела за специални разследвания в „Телия“ и му беше помагала безброй пъти. Анели беше излязла в отпуск, за да учи във Вашингтон, но сега се беше върнала. „Благодаря ти, „Телеверкет“ — помисли Рока.

— Ами, сега е ред на Худиксвал — каза той. — Следващия път може би Бора Бора, кой знае?

— Не бих се учудила. С какво мога да ти помогна? — попита Анели и почти се чу как се усмихва широко.

Рока обясни от какво има нужда.

— Лошите упорстват да използват предплатени карти, а ние разполагаме с няколко номера, които са важни за разследването. До момента не съм успял да намеря информация, която да ни е от полза. Явно са съвсем наясно как да действат, за да не оставят следи в мачтите и базите с данни на мобилните оператори. Но няма да се откажа, докато не разговарям с теб.

— Защо мислиш, че аз мога нещо, което колегите ми не могат?

— Защото знам, че е така — каза Рока. — Или поне можеш да свършиш работата по-бързо.

— Дай ми номерата. Не обещавам нищо, но ще проверя, естествено.

Анели винаги го караше да осъзнава болезнено ясно, че технологиите, които бяха по-сложни от дистанционното за телевизора, не са за него. Той убеждаваше сам себе си, че причината е липсата на интерес от негова страна и нищо друго.

— Значи, давам ти задачата да изровиш и последната нула и единица, която злодеите са оставили след себе си — каза той и й издиктува телефонните номера.

Рока знаеше, че Анели се настървява, когато трябва да се понапъне. А „да се понапъне“ в нейния случай можеше да означава нечовешки усилия за всеки друг.

— Ще направя всичко възможно, но не обещавам нищо — отговори тя.

Рока се усмихна. Знаеше, че ще му се обади с важна информация.

Когато той приключи разговора, телефонът отново завибрира. Есемес. От Яна. Той потръпна.

Имам разни неща за вършене. Ще отсъствам няколко дни. Не се безпокойте. Извинявайте.

* * *

— Благодарни сме ви, че успяхте да дойдете днес — каза Юхан Рока, когато с Пеле Алмен се настаниха от едната страна на масата в стаята за разпити.

Той си наложи да спре да мисли за Яна. Тревожеше се, въпреки че тя го беше уверила, че няма нужда.

— Няма проблеми — каза мъжът от другата страна на масата. — Носи се слух, че Енстрьом е бил убит. Естествено, че ще искам да помогна, ако мога.

Рока огледа свидетеля с плетения пуловер и дънките, които скоро сами щяха да си потърсят пералня. На главата си носеше ушанка. Тя явно беше на главата му, откакто термометърът беше паднал под нулата през есента.

— Колко често ходите на „Хагмюрен“? — попита Алмен.

— Винаги, когато мога — каза мъжът убедително.

— Виждате ли Енстрьом там?

— Да, засичали сме се няколко пъти. На „Хагмюрен“, „Бергсокер“ и „Болнес“. И на „Йевлетравет“ това лято.

Мъжът изброяваше на пръсти всички хиподруми в околността.

— Знаете ли дали често е печелил? — попита Рока.

— Енстрьом разбира от коне. Това трябва да ви е ясно. Нали спечели триста бона на втория ден на Коледа — каза мъжът. — Дуеше се като пуяк.

В ума на Рока изникна споменът за удостоверението за печалба в дома на Енстрьом.

— Видяхте ли дали е разговарял с някой непознат на хиподрума тогава? — попита Алмен.

Мъжът се облегна на стола и се залюля, а в същото време извади кутийка със снюс и изпсува, когато видя, че е празна.

— Говореше с всички, както обикновено. Прекалено много плямпаше, винаги съм бил на това мнение.

— Охранителите, с които разговаряхме, споменаха, че извели един пиян мъж, който досаждал на Енстрьом — каза Алмен и след известно колебание побутна собствената си кутийка със снюс през масата към мъжа, чието лице веднага светна.

— Да, видях. Стоях зад Енстрьом на опашката за касата. Беше спечелил от Гуд Инъф. Ако питате мен, не ставаше въпрос за дребна сума, въпреки че не искаше да го каже на Големия играч.

— Големия играч?

— Големия играч, той винаги пие. Особено когато печели. Но всъщност не е опасен.

— Мислите ли, че Енстрьом е имал истински врагове? — попита Рока.

Погледът на мъжа потъмня и той се наведе напред.

— Трябва да разберете едно нещо — каза. — Много хора говорят, сякаш разбират от конни надбягвания. Енстрьом беше от тях. Дори беше малко надменен, виреше си носа.

„No shit“[48] — помисли Рока.

— Но смятате ли, че някой може да се е ядосал толкова на Енстрьом, че да го убие? — попита той после.

— Нямам представа. Но когато печелиш големите суми, не трябва да се хвалиш. Завистта е смъртоносна — каза той.

— Кога си тръгнахте самият вие от „Хагмюрен“?

— Останах до последното надбягване. Опитах да компенсирам всички загуби. Надбягванията са си надбягвания, а надеждата умира последна — каза той и разтвори ръце.

— Забелязахте ли нещо друго онази вечер — нещо по-различно?

— Сега, като разбирам накъде биете, си спомням, че наистина видях един, който стоеше близо до Енстрьом и долу до финиша, и после на гишето.

Рока се наведе напред.

— Знаете ли кой е бил?

— Не, никога не го бях виждал. Сигурно за първи път е бил на надбягвания.

— Защо мислите така?

— Стоеше и от време на време говореше по телефона с гръб към финиша. А после на гишетата — стоеше прекалено настрани, за да се предполага, че ще взима печалба, ако разбирате какво искам да кажа.

— Можете ли да го опишете?

Мъжът се замисли.

— Беше необичайно нисък. Нисък, но широкоплещест, изглеждаше як. И носеше кожено яке, ако не се лъжа.

Рока и Алмен се спогледаха в израз на мълчаливо, незабележимо за незапознатите единомислие. Описанието отговаряше на това на Кенет Фермволт.

* * *

Евелина Улсдотер се притисна към таблата на леглото. Мануел си беше тръгнал. Той не разбираше защо тя изведнъж поиска да остане сама, но когато закрещя и за малко да заплаче, я остави. Тя отново изслуша добре познатия глас от телефонния секретар.

„Здравей, Евелина. Аз съм Юхан Рока от полицията в Худиксвал. Името ти се появи в едно разследване и трябва да ти задам няколко въпроса. Информативно. Би било страхотно, ако ми се обадиш колкото може по-скоро. Благодаря, чао.“

„Да ми зададе няколко въпроса информативно“ — помисли тя. Това сигурно не значеше, че е заподозряна за нещо. Нали?

Юхан Рока. Именно него беше видяла, когато беше в ресторанта. Беше го познала, но се надяваше той да не я е познал. Полицай ли беше? Никога нямаше да предположи. Но парченцата от пъзела започваха да застават по местата си. От полицията явно някак бяха разбрали, че се познава с Монс.

Тя беше на път да се паникьоса. Трябваше да се обади на Юхан Рока, иначе той със сигурност щеше да я потърси отново. Но първо трябваше да се посъветва с някого. Но с кого? С Юханес? Тя избра номера му и преди да се замисли, му позвъни. На Карибските острови беше посред нощ, но нямаше как. Сигналите отекваха. Един, два, три пъти. Изведнъж в слушалката се чу щракване.

— Евелина? — отговори Юханес. Гласът му се заглушаваше от кънтяща музика и смеещи се хора.

Евелина седеше мълчаливо, притиснала телефона към ухото си. Нямаше ни най-малка представа какво да каже. После сложи телефона пред себе си. Втренчи се в него.

— Ало, Евелина, там ли си?

С едно натискане разговорът беше приключен и тя отпусна ръката, с която държеше телефона. Нямаше смисъл. Сълзите потекоха по бузите й. Никога досега не се беше чувствала толкова самотна. Никога толкова безпомощна.

Тя дълго стоя облегната на стената. Изведнъж ръката й се разтресе от вибрацията на телефона. Скрит номер. Тя избърса сълзите с опакото на ръката си и се изправи. Най-добре да приключи този въпрос.

— Евелина Улсдотер — отговори тя с неясен глас и придърпа краката си под тялото си.

— Юхан Рока, полиция на Худиксвал. Извинявам се, ако ви безпокоя, но се натъкнахме на името ви в едно разследване и искам да ви задам няколко въпроса.

Евелина не продумваше. Мислите се вихреха в главата й и тя почти забрави да диша.

— Ало, там ли сте?

— Да — отвърна Евелина тихо. — Какво всъщност означава това?

— Означава, че смятаме, че може би разполагате с информация, която може да ни бъде от полза за разследването.

Тя опита трескаво да намери изход от цялата ситуация. Остър коментар, за да не се налага да продължава разговора.

— Каква може да е тази информация?

— Имаме основания да предполагаме, че си била с Монс Сандин в деня преди Бъдни вечер, в Худиксвал. Вярно ли е?

Евелина изпсува наум и преглътна с усилие. Бяха се видели няколко пъти в седмицата преди Коледа и всеки път внимаваха. Въпреки това някой ги беше видял… В такъв случай вероятно същият човек беше видял, че се бяха скарали. Може би също ги беше чул. Тя се забави с отговора.

— Вярно е. Срещнах се с Монс в деня преди Бъдни вечер.

— Какво правихте?

— Седяхме в колата му и разговаряхме. Нищо повече.

Тя се опита да говори колкото може по-учтиво и конкретно, без да казва нищо повече от най-необходимото.

— Свидетелят твърди, че му се е сторило, че се карате. Вие сте излезли от колата на Монс, като сте затръшнала вратата. Така ли е?

Евелина си пое дълбоко въздух.

— Да, така е.

— Защо се скарахте?

Тя се прокле, че се е забъркала в тази каша.

— С Монс имахме връзка — отвърна. — Но аз исках повече от нея, отколкото той.

— И затова сте се ядосали и сте си тръгнали?

— Може да се каже.

— Какво правихте на Бъдни вечер между петнайсет и седемнайсет часа?

Евелина затвори очи и облегна главата си на стената.

— Празнувах Бъдни вечер с моя… моя партньор в дома на мама в Худиксвал.

Нямаше нужда да разбира, че са скъсали, помисли Евелина. Или че поне щяха да скъсат.

— Излизахте ли от къщата в някой момент?

Тя преглътна и се прокашля.

— Целия ден бяхме там.

— Майка ви или партньорът ви могат ли да потвърдят това?

Евелина затаи дъх. Стомахът й се сви. Тя преглътна с усилие и се опита да диша спокойно. Мама беше ходила на коледен обяд у една несемейна приятелка и се беше върнала чак по-късно вечерта. Колкото и да й се искаше, оставаше само един човек. Евелина прочисти гърлото си и заговори:

— Да… Юханес може да потвърди.

— Добре. Ще се свържем с него. Както сигурно знаете, съпругата на Монс, Хена, е намерена мъртва и за да разрешим случая, се нуждаем от цялата информация, която можем да получим. Монс каза ли ви нещо, свързано с Хена?

Нещо я преряза, когато той произнесе името й.

— Само че се чувствала зле. Че сега искал да й обърне повече внимание. Смяташе, че е пренебрегнал семейството си. Изпитваше ужасни угризения.

— Както сигурно знаете, аз също съм роден в Худиксвал — каза Рока. — Спомням си, че преди години двамата имахте връзка. Може ли да попитам колко дълго бяхте заедно?

— Виждали сме се от време на време, вече сигурно има петнайсет години. Някои години сме се срещали по-често, отколкото други.

— Благодаря ви за помощта. Ако трябва да ви зададем още въпроси, ще ви потърся отново.

Евелина прекрати разговора. Остана да седи в леглото, втренчена пред себе си. Сега въпросът беше какво да каже на Юханес. Не искаше полицията да я изпревари. Тя набра отново номера му и изчака да се чуе сигналът.

— Телефонът на Юханес, Маделен се обажда — чу се весел глас. — Мога ли да ви помогна?

— Не… благодаря — отвърна Евелина и прекъсна разговора. Стана от леглото и навлече дънки и пуловер. Щеше да се наложи да се оправя сама.

* * *

Бирк Педершен излезе от сградата на „Виа Санта Моника“ № 6. Погледна първо в едната посока, а после в другата, преди да продължи по тротоара. Минаваше десет сутринта, но улиците на Флоренция все още бяха пусти. Въздухът беше остър и студен, но много по-свеж, отколкото вътре в общежитието. Той спря, за да си поеме дълбоко въздух няколко пъти, а после метна кафявата раница на рамото си, пресече улицата и тръгна към центъра. Беше време да изпълни задачата, за да може да се върне вкъщи.

Не беше много трудно да намери банката. Хена беше написала кратко описание на маршрута и го беше сложила в плика заедно с ключа. Когато стигна, той сложи и двете си ръце на стъклената врата и се наложи да натисне силно, за да може да я отвори. Във фоайето срещна двама мъже с палта и веднага отскочи настрани, а после мина покрай стената и влезе в залата, където банковите служители седяха зад стъклените прегради на гишетата.

Трябваше му малко време, за да се ориентира в системата за редене на опашка в банката или по-точно да проумее как да се държи при липса на система. Явно между чакащите реда си беше в сила негласно споразумение.

След половин час Бирк усети как погледите се насочиха към него и се престраши да се приближи до едно свободно гише. Успя да обясни за какво е дошъл и го насочиха към господин с костюм, който го поведе към вътрешността на помещението. Минаха покрай врата с кодово заключване и слязоха по каменно стълбище. Още две врати със системи за сигурност ги отведоха в стая със сводест таван.

Бирк огледа помещението. Светлината беше слаба, а температурата на подземния етаж беше значително по-ниска, отколкото на партера. Вътре имаше редици с банкови сейфове. На ключа, който беше получил от Хена, беше посочен номер тринайсет. Той го показа на мъжа, който кимна дружелюбно и се насочи към редицата със сейфове в дъното. Застана до нея и направи знак на Бирк да влезе.

Той проследи номерацията на сейфовете и няколко метра по-навътре намери търсения. Сейфът беше в най-долната редица и се наложи да клекне, за да може да пъхне ключа в ключалката. Две завъртания и вратичката се отвори. Светлината в помещението не беше достатъчна, за да се види какво има вътре. Той протегна ръка и попила. Сейфът беше дълбок и Бирк трябваше да търси покрай стените, докато накрая не намери нещо чак в дъното. Изглежда беше някаква книга. Той хвана предмета и го издърпа.

Наистина беше книга. Корицата беше от кафява кожа с рисунка на лилия отпред. Той отвори книгата и поглади листовете с ръка. А после седна на пода и зачете.

* * *

Изведнъж въздухът стана по-топъл. Не много, но все пак. Заради вариращите температури заснежените тротоари в Худиксвал се бяха заледили и бяха станали хлъзгави, а все още не бяха изчистени.

Анхелика Фернандес извървя последните метри до кафенето колкото можеше по-бързо с ботушите си на високи токчета. Зъзнеше и придърпа черното, тънко кожено яке по-плътно около тялото си, докато притичваше по малкото стълбище и минаваше през вратата.

Приятелката й Петра вече седеше и чакаше на една от масите с голяма чаша в ръката. Анхелика искаше нещо топло за пиене и отиде на бара, за да поръча.

Тя огледа помещението. Беше почти празно, с изключение на една възрастна дама, която седеше сама на една от масите до прозореца. „Хората още не са се събудили след посрещането на Нова година“ — помисли тя.

— Едно голямо лате — каза Анхелика с тих и треперещ глас. — С допълнителен шот еспресо.

След това отиде до масата, където седеше приятелката й. Петра се изправи, за да я прегърне.

— Тревожа се за теб. Какво е станало? — прошепна Петра и седна.

— Той не иска да се среща повече с мен — отвърна Анхелика и седна срещу нея. — Няма значение какво ще кажа, вече е взел решение.

Тя захлипа.

— Може би така е по-добре — каза Петра. — Искам да кажа, че той е почти на четирийсет.

— Да, но е страхотен. Не е като другите. Разсмива ме. Създава ми усещане за сигурност. И ме кара да се чувствам най-красивата на света.

— Не само той смята, че си красива, Анхелика. Я се стегни!

— Никога няма да срещна друг, който да е толкова добър в леглото — изрече момичето отчаяно.

Тя помълча известно време и погледна притеснено към възрастната дама, която единствена може би беше успяла да чуе какво беше казала.

— А има и още нещо. Онзи другият, нали знаеш — прошепна.

— Мислех, че си скъсала с него — изсъска Петра.

— Да, естествено, че скъсах. Но той пак се обади. Не разбира от дума.

Анхелика осъзна колко истерично звучи.

— Значи сте си лика-прилика — рече Петра безцеремонно с лека усмивка.

Анхелика стисна чашата с кафе.

— Не е смешно, страх ме е. Ужасно ме е страх — прошепна. — Казва, че не иска да живее, ако не може да бъде с мен.

— Това са само приказки, празни заплахи — успокои я Петра.

— Ами ако направи нещо необмислено!

Анхелика закри лицето си с ръце.

— Ами, не може да излизаш с него само защото те заплашва — каза Петра.

— Държа се много странно, когато се видяхме за последно на Бъдни вечер.

— На Бъдни вечер ли се срещнахте? Стори ми се, че каза, че ще празнуваш у дома с родителите си?

Възрастната дама обърна глава. Анхелика се наведе напред и прошепна:

— И наистина си бях у дома, но след „Доналд Дък“ и всичко останало той ми прати есемес. Искаше да се видим. Казах, че можем да се срещнем в стаята в „Стадсхотелет“. Мислех да използвам случая да скъсам окончателно с него.

— Но той не желаеше?

— Не, но не беше само това. Изглеждаше, сякаш е взел нещо. Беше потен и говореше несвързано за майка си. Че вече нямало да бъде сама там, където е.

— Какво е искал да каже?

— Откъде да знам? После не каза нищо повече, само си тръгна. Държеше се адски странно.

Петра се втренчи в нея и удари с длани по масата.

— Слушай, Анхелика. Мислиш ли, че може да има нещо общо с убийството? Просто ми хрумна.

— Той? Не, не вярвам… А ти? — попита Анхелика с треперещ глас.

— Може би трябва да се обадиш в полицията?

— Не искам да се обаждам пак на Юхан и да му наговоря куп странни неща, от които нямам никаква представа.

— В Худиксвал има и други полицаи, освен Юхан, нали?

— Да, но нали знаеш колко е малък участъкът? Юхан винаги казва, че има прекалено малко полицаи и всеки се занимава с всичко. Само след пет секунди всички ще знаят, че малката Анхелика се обажда на полицията за щяло и не щяло. Юхан сигурно би си помислил, че съм се обадила само за да се свържа пак с него.

— Ти решаваш.

— А аз не искам — заяви Анхелика.

* * *

— Ей тук започна да лае — каза ловецът. Той погали своето куче, порода шведски йемтхунд, по гърба и се обърна към Рока и Ялмар, които седяха в колата. — Бях напълно убеден, че тук има прострелян лос или нещо друго, но после намерих трактора.

Той посочи ентусиазирано към една гъста част от гората. Кучето душеше жадно в снега и опъваше каишката в опит да продължи напред.

Рока се наведе през сваленото стъкло и се огледа. Въпреки точните координати, се бяха затруднили да се ориентират по тесните горски пътища. Той не можеше да проумее как някой може да мисли, че тракторът пречи на нещо тук в пустошта, но вероятно това беше принципен въпрос.

Те слязоха от колата и тръгнаха след ловеца, като се спуснаха в канавката и продължиха през гората. Рока се подпираше на една лопата за сняг. При всяка крачка усещаше болка в кръста. Между храсталаците се подаваше нещо, което се различаваше по форма от елите и трепетликите. Очертанията на покрит със сняг трактор.

— И все пак не разбирам как сте успели да го намерите. Това не е типично място за разходка, ако питате мен — каза Рока.

— Тук е идеално, ако искаш да научиш куче да намира следи — обясни ловецът.

„Всеки си има предпочитания.“ — помисли Рока.

Те изминаха оставащото разстояние до трактора, като прекрачваха през заснежени клонове. Ялмар го огледа набързо, след което се приближи до снегорина. Прокара ръка по ламарината и червеният цвят се показа под снега. После той застана на няколко метра зад трактора и започна да го наблюдава.

— Почти съм сигурен — каза Ялмар. — Разстоянието между гумите е значително по-малко, отколкото на трактора, който намерихме у Хенри Густавсон.

Той извади сгъваем метър от джоба си и го разгъна. После го пъхна между задните колела на трактора.

— Разликата е седем сантиметра. Вероятно точно тази машина е липсвала от бараката на Густавсон и е напълно възможно да е била в парцела на Монс Сандин на Бъдни вечер — каза той и заобиколи вратата.

— Тогава не ни остава друго, освен да търсим следи. Колкото успеем, преди да се стъмни — каза Рока.

— Ще отида да донеса оборудването ни — рече Ялмар. — Не пипайте нищо.

Той тръгна да гази в снега по обратния път към колата.

Рока погледна към ловеца. Той стоеше разкрачен малко по-нататък в гората и държеше каишката с две ръце. Кучето не спираше да лае, подскачаше напред-назад и опъваше каишката.

— Можете да тръгвате, ако искате — извика Рока, но ловецът явно не го беше чул.

Ялмар се върна съвсем скоро и започна да чисти снега от вратата на трактора. Хвана дръжката и я дръпна, но нищо не се случи.

— Мислиш ли, че с общи усилия можем да отворим тази врата? — попита Ялмар и побутна очилата си нагоре върху носа.

Рока се приближи и бутна приятелски Ялмар, за да се отмести. Дръпна силно и отвори вратата. Ялмар се качи на най-долното стъпало и се наведе в кабината. Задното стъкло на трактора липсваше и шофьорската кабина беше пълна със сняг.

— Чувствам се разочарован. — Той започна да рови в снега.

— Тук едва ли ще намерим следи от обувки, но искам да занесем стелките в участъка.

Той скоро достигна до гумената стелка. Хвана единия ъгъл и го изви нагоре. Внезапно спря насред движението и се наведе напред.

— Има нещо тук отдолу — каза той и пъхна ръка. След малко бавно извади находката си.

— Хопа! — възкликна и се обърна към Рока. Триумфалните нотки в гласа му съвсем скоро утихнаха, когато видя какво е намерил. Нещо бяло и космато. — Какво виждат северняшките ми очи? — възкликна Ялмар.

— Ако е рекъл Бог и ако имаме късмет, това може да е първата грешка на извършителя — отбеляза Рока.

— Брадата на Дядо Коледа. — Ялмар не успя да заглуши смеха си.

— Как, по дяволите, може да е такъв глупак? — каза Рока. — Разочарован съм.

— Не говори снизходително за нашия извършител. — Ялмар пак се засмя. — Може би е възнамерявал да се погрижи за брадата по-късно. Може някой да го е прекъснал.

— Да, вероятно — изрече Рока.

— Ехо! Трябва да дойдете тук! — извика ловецът отвън.

Рока и Ялмар побързаха да слязат от трактора. Мракът се беше спуснал внезапно и едва различаваха ловеца и кучето, които се намираха на известно разстояние от тях.

— Какво има? — попита Рока, когато се приближиха.

— Тук отдолу трябва да има нещо — поясни ловецът. — Иначе тя нямаше да се настърви така.

Кучето дращеше в снега с предните си лапи, а после опря муцуна до земята и започна да души. След това пак задращи. Повтаряше едни и същи действия отново и отново.

Рока взе лопатата и започна да копае. Най-горният слой сняг беше рохкав и се ринеше лесно. Кучето се настървяваше все повече. Но колкото по-надолу достигаше Рока, толкова по-плътен и заледен ставаше снегът. Въпреки че лопатата беше тежка и с остър ръб, накрая той успяваше да откърти само малки парчета.

— Няма ли нещо там долу? — попита Ялмар.

В тъмнината им беше трудно да видят. Рока клекна и погледна надолу. Да, от снега се подаваше нещо. Беше тънък, син найлон. Той се протегна и щом го хвана между палеца и показалеца си, го дръпна. Найлонът се скъса и Рока остана с парче в ръката. Ялмар освети находката с джобния фенер.

— Според мен е от найлонов чувал — каза той. — Чувал за боклук. Трябват ни по-подходящи инструменти и повече светлина, за да можем да го изровим. Нищо лошо по твой адрес, скъпи Рока, но трябва да повикаме някой колега с по-развита физика. Възможно най-скоро.

Умът на Рока вече работеше на бързи обороти.

19 септември 2012 година

След това срещнах Монс, моя Монс.

Той е един от най-добрите футболисти на света, може би знаеш?

Знам, че звучи странно, че двамата се събрахме. Но когато се запознахме, аз виждах само сигурността, която вдъхваше. Бях беззащитно птиче, което намери гнездо, високо на дървото.

Той беше привлекателен, разбира се. И спокоен. А и беше швед.

Ние бяхме два различни свята, които се намериха.

Стабилната шведска традиция се среща с датската бохемска бъркотия.

Съединени въпреки всичко.

Нищо не му беше липсвало в детството му, а точно това исках да дам на децата си. Защото исках да имам деца. Толкова деца, колкото можех да родя.

Но освен това футбола. Преди да се запозная с Монс, не бях гледала нито един мач. Това беше нова среда, нови условия на живот. Голяма промяна за мен.

И се приспособих, вярна на навика си. Превърнах се в най-добрата футболна съпруга.

Разбираща. Жертвоготовна. Подчинена?

В замяна получих възможност да творя с боите си — толкова, колкото исках, а родих и децата си.

Но най-вече получих сигурността.

Защото вече нищо лошо нямаше да може да ме достигне.

Или поне така мислех.

— Партньорът на Евелина Улсдотер й осигури алиби за Бъдни вечер — каза Юхан Рока и срещна погледите на останалите. Ингрид Бенгтсон беше заминала за участъка в Йевле, но всички други бяха на оперативката, за да обсъдят положението и новите следи.

— Как преценяваш достоверността на алибито? — попита Пер Видар Самели.

— Като добра. — Рока подравни ръбовете на купчината с документи от разследването. Самият той се беше обадил на партньора на Евелина, който се беше изненадал от информацията. Каза, че подозирал, че нещо се е случило, но не бил сигурен какво. Но беше потвърдил алибито, без да се поколебае.

— Имаме ли новини от Яна? — попита Алмен.

Рока срещна разтревожения му поглед и си напомни, че трябваше да обсъди нещо с него.

— Да. Получих есемес от нея — отговори. — Изглежда, че е добре, но ще отсъства няколко дни. Мисля, че трябва да я оставим на мира.

Той въздъхна и прокара ръка по главата си.

— Значи с какво разполагаме в момента? — попита Самели. — Превозно средство, което вероятно е на извършителя, и парче от найлонов чувал, заради което в ловната зона се копае. Освен това любовницата на Монс, която потвърждава известната ни вече информация: че Хена се е чувствала зле.

— Точно така. Що се отнася до Урбан Енстрьом, имаме солидни подозрения относно извършителя. Покойният Кенет Фермволт — каза Рока. — Чакаме резултата от кръвния анализ, който трябва да дойде скоро. Предполагаме, че ще докаже, че кръвта върху якето му и по ножа в колата е била на Урбан Енстрьом.

— Научихме ли нещо повече за неизвестните телефонни номера? — попита Самели.

— Чакам познатата ми от „Телия“ да се обади — заяви Рока.

— Нещо друго? Онази работа със Самотната пеперуда?

— Нито следа от Самотната пеперуда — каза Рока. — Фагерлунд направи всичко по силите си, за да научи повече за чека, но за съжаление това е задънена улица. Но в момента разпитват децата на Монс. Да се надяваме, че ще могат да ни предоставят допълнителна информация. Засега ще трябва да се задоволим с това.

Рока стана от стола и се обърна към Алмен:

— Трябва да говоря с теб.

Останалите излязоха от конферентната зала. Алмен погледна с интерес към Рока.

— Изглежда ти е трудно да удържаш кобрата. — Рока сложи ръце на кръста.

Алмен сведе поглед към пода.

— Знаеш мнението ми за тези неща — продължи Рока и вдигна показалеца си. — Не знам дали ще мога да си държа езика зад зъбите, ако срещна жена ти.

— Дяволите да го вземат, Рока — каза Алмен. — Не мога да устоя. Чисто и просто ми дойде до гуша. Дойде ми до гуша от ежедневието. От опитите да имаме още деца. От депресията на София. Това, което ме държи в момента, е работата. И Мария. Аз съм най-обикновен човек, мисля, че това е оправданието ми за пред самия мен.

— Разбирам те напълно. Но не съм съгласен е теб — отсече Рока. — Реши проблема!

Алмен го погледна отчаяно. Въздъхна.

— Знам, че имаш право. За всичко. Но не е лесно, мамка му. Дай ми малко време.

Рока сложи ръка на рамото на Алмен и го побутна пред себе си към служебната столова.

Там настроението беше добро, въпреки че големият пробив в разследването се бавеше. Образува се опашка за кафеавтомата и колегите си бъбреха за едно-друго. На екрана на телевизора на стената се виждаше водеща, която обявяваше предстоящите новини и спортния бюлетин.

— Вярно бе! — възкликна Пеле Алмен. — Някой гледа ли спортните новини онзи ден? Жокеят, който изби микрофона от ръката на журналистката?

Рока се обърна бързо към него. Беше забравил да гледа следващите новини.

— Аз ги гледах. Но не чух какво попита журналистката.

— Първо зададе куп въпроси за постиженията на коня — каза Алмен, докато жестикулираше с едната си ръка. — После изведнъж попита какъв е коментарът на жокея за спекулациите за уговорени надбягвания напоследък.

— И тогава на жокея му е прекипяло? — Рока прокара ръка по наболата си брада. — Какво означава уговорени надбягвания като за напълно начинаещ? Мразя конните надбягвания.

— Например, че жокеите се договарят кой да победи — обясни Алмен и скръсти ръце.

— Кой печели от това?

— Онзи или онези, които залагат за победителя. Кой не би искал да заложи голяма сума на кон, за който знае, че ще победи?

Внезапно вратата се отвори и всички се умълчаха. Фагерлунд излезе от стаята за разпити, следван от Монс и децата. Колегата поклати дискретно глава, когато срещна погледа на Рока. Тоест никакъв успех по време на разпита.

Монс кимна на Рока, когато минаха покрай него. Изведнъж дъщерята се измъкна от ръката на баща си.

— Татко, татко! — извика тя и посочи към телевизора. — Чичкото говори като Дядо Коледа.

Вниманието на всички се насочи към телевизора, който беше монтиран на стената. Новините бяха започнали и гласът на Бенгт Магнусон изпълваше помещението.

— Какво каза? — попита Монс въодушевено и клекна до момиченцето, което се засрами и скри лицето си с ръце.

— Сигурно й е дошло в повече — каза Рока. — Може да се обадите, ако разкаже още нещо.

Монс кимна и вдигна дъщеря си с едната си ръка. С другата хвана сина си за ръката и излезе от участъка.

Всички се спогледаха и залата зажужа.

— Бенгт Магнусон говори като Дядо Коледа — произнесе Рока тихо. — Бенгт Магнусон говори като убиеца.

* * *

Точно до входа на хотела на Евелина Улсдотер имаше кафе-бар. Ако бързаше, човек рискуваше да го подмине.

Тя се беше озовала там погрешка веднъж, когато беше стресирана и всъщност се беше запътила към входа на хотела. Вместо това откри любимото си кафене.

— Едно макиато, моля — поръча на сервитьора, когато затвори вратата след себе си и отиде до бара. Той кимна в отговор и веднага започна да го приготвя.

Тя се облегна на бара. Краката й още трепереха. Беше се почувствала унизена от обаждането от полицията. Не че Юхан Рока се беше държал неучтиво. Но по някаква причина тя изпитваше огромен респект към униформите. Беше от хората, които веднага се замисляха какво нередно са направили, когато зърнеха полицай. Да бъде замесена в разследване на убийство я притесняваше повече от всичко. Нямаше значение, че знаеше, че е невинна. Тя благодари на щастливата си звезда, че не се беше наложило да ходи в някой полицейски участък, а можа да отговори на зададените въпроси по телефона.

Евелина изпразни чашата с малко еспресо и няколко капки мляко на две глътки. Веднага се разсъни. Едва ли точно кофеинът имаше такъв незабавен ефект, но въпреки това умът й на мига се проясни.

Приглади косата си назад, взе ръчната си чанта от плетена кожа и излезе от кафенето. Когато стъпи на тротоара, нещо я проряза в долната част на корема. Тя се спря. За няколко секунди изпита тъпа болка, която бавно отшумя. Това усещане не й беше познато. Като менструалните болки, но не съвсем. Когато се замисли, се сети, че още преди няколко дни трябваше да й дойде. Известно време се чудеше дали да не се върне в хотелската стая, за да вземе болкоуспокояващи. После отново осъзна, този път като буйна вълна на нереалност и надежда: още преди няколко дни трябваше да й дойде. Монс. Седмицата преди Коледа. Ами ако… Краката й почти се подкосиха и тя се подпря с ръка на фасадата на сградата. Един бърз поглед към часовника я накара да осъзнае колко е закъсняла и тя направи няколко бързи крачки, а после затича по улицата.

По-късно същия ден щеше да се проведе репетицията за модното изложение. Това беше една от последните възможности да нанесат поправки и в дрехите, и в сценографията. Страхът, че няма да успее да постигне желаните резултати, винаги й дишаше във врата.

Тя спря на една пешеходна пътека. Гневно се загледа след всички коли и motorini[49], които въобще не проявяваха желание да я пуснат да пресече улицата.

Сред шума от уличното движение от чантата й се чу писукане. Съобщение. Тя пъхна ръка и извади телефона, докато се оглеждаше. Ако побързаше, щеше да успее да пресече, преди да дойде следващата кола. Тя притича през улицата, но когато сведе поглед към телефона, се спря като закована.

Не разбираш ли? Пак ще го кажа. Ако беше избрала мен, това нямаше, да се случи.

Тя изведнъж разбра. Съобщенията от непознатия номер не бяха изпратени погрешка. Бяха предназначени за нея и трябваше да се свърже с полицията.

Тя вдигна поглед от телефона и успя да види колата, която се приближаваше прекалено бързо. Тя я блъсна на нивото на коленете и я запрати върху капака на двигателя.

В следващите секунди през ума й премина споменът. Всъщност тя си спомняше всичко добре. Беше започнало точно на онази гнусна, проклета нива.

Евелина се задържа върху капака на колата за няколко метра, но когато шофьорът удари спирачки, тя се плъзна напред и падна на улицата. Всичко стана черно.

* * *

Монс Сандин се настани на един от кожените фотьойли във всекидневната в дома на родителите си. Къщата беше приятна за живеене. Не прекалено луксозна — обзавеждането беше от деветдесетте — но беше топло и уютно. Той няколко пъти беше предлагал на родителите си да направи пълен ремонт на къщата. Освен това ги беше изненадал с парцел край морето близо до собствената му къща в Сколбу и брошура за нов строеж. Предприемачът и цялата бригада майстори стояха в готовност да направят първата копка. Но родителите му отклониха всички предложения. Искаха да продължат да живеят в къщата във Форша, която беше техен дом открай време, и нямаха нужда от ремонт. Монс ги разбираше въпреки всичко. Макар че кариерата му на професионален футболист беше променила неговия живот, това не означаваше непременно, че родителите му искаха да променят своя.

Той погледна към телевизора, който беше монтиран на стената. Сигурно бяха минали десет години, откакто им го купи. Тогава те единствени на тяхната улица имаха плазмен телевизор. Сега у повечето съседи имаше модели със значително по-тънък екран.

Всеки път, когато се прибираше със скъпи подаръци, те поклащаха глави и казваха, че няма нужда. Но колкото и да го уверяваха в това, той се чувстваше извънредно задължен. Именно благодарение на тях беше постигнал успеха си. Те го бяха водили на всички тренировки по футбол и на всички първенства. Те бяха стояли зад къщата в ролята на вратари. В хубаво и в лошо време.

От един-два часа и двете деца спяха; учудващо бързо ги беше приспал. Родителите му бяха отишли на гости на близки приятели от Сундсвал, за да посрещнат Нова година. Имаха нужда да се разтоварят за няколко дни и той ги беше уверил, че ще се справи сам с децата. Скоро щяха заедно да се заемат с погребението на Хена и цялата организация около него. Той осъзна, че до момента изобщо не е помислил по този въпрос. Трябваше да намери Бирк. Може би полицията можеше да помогне, нали вече се бяха свързали с него. Най-вероятно и Каролина щеше да иска да присъства на погребението. Монс щеше да й се обади на следващия ден.

Той забарабани по облегалката на фотьойла. Не беше много късно и разполагаше с цялата вечер само за себе си. Не можеше да излезе, защото нямаше кой да гледа децата. Може би можеше да покани някого да му дойде на гости във Форша? Да го помоли да донесе храна за вкъщи?

На масичката пред него имаше чаша, пълна до половината с уиски. Той обожаваше усещането за иглички, когато задържаше студеното питие с вкус на пушек в устата си за няколко секунди. Съзнаваше, че количеството се е увеличило, откакто Хена я нямаше, но уискито безспорно му помагаше да се отпусне, а той смяташе, че го заслужава.

Вдигна чашата и я поднесе към устните си. Задържа я наклонена, докато жълтеникавата течност не изпълни устата му, а после преглътна. Три глътки една след друга, след това Монс остави чашата на масата. Паренето беше заменено от замайване.

Той се облегна на фотьойла и вдиша дълбоко няколко пъти. Екранът на мобилния му телефон примигна. Есемес от Мануел Батиста, който питаше дали е буден. Имал нужда да поговори. Монс също имаше нужда да поговори с бившия си съотборник. Да го попита как са нещата в Италия. Щеше да изчака замайването да се уталожи, а после щеше да се обади. Когато затвори очи, мускулите му се отпуснаха и той бавно се унесе. Изключително приятно усещане.

Монс подскочи, когато чу звука. Трябва да беше заспал. Бърз поглед към часовника. Вече беше полунощ. Когато стана от фотьойла, му се стори, че подът пропада. Той направи няколко крачки настрани, за да запази равновесие. Тогава звукът се чу отново. Сякаш някой се опитваше да отвори врата.

Отиде до стълбището към приземния етаж и се спря. Послуша известно време, преди внимателно да сложи крака си на първото стъпало. Сега го чу ясно. Някой натисна дръжката на задната врата. За една десета от секундата изпита абсолютен ужас, преди човекът да пусне дръжката. Вратата беше заключена.

Монс изкачи крадешком стълбите и опрян до стената, се добра до пералното помещение. Входната врата имаше прозорец и той надникна през него. Навън побягна някаква тъмна сянка. Беше абсолютно невъзможно да види кой е, но разбра, че положението е сериозно. Свлече се на пода пред сушилнята. Беше време да обърне гръб на гордостта си и да приеме предложението на полицията за охрана.

2 януари 2013 година

— Говорихме с един твой колега. От Националната криминална полиция — истински смешник, ако питаш мен.

Докато Юхан Рока слушаше мъжа в другия край на телефонната линия, той стана от работния стол и затвори вратата. Обаждането беше от скрит номер и ако знаеше кой го търси, нямаше да вдигне.

— Нямаше абсолютно никакво чувство за такт — продължи мъжът. — Попита за жената на Монс Сандин. Дали имаме нещо общо с убийството. Понятие си няма от тия неща. Взаимоотношенията ни със Сандин са приключени напълно, и то отдавна.

Рока седна отново и опита да реши дали да каже нещо и в такъв случай какво.

— Така ли… — отвърна накрая.

„Солентос“ — помисли. В гърдите му се разля носталгична топлина, но потокът на мислите му беше прекъснат моментално от действителността. Настоящето.

— Разбрахме, че имаш проблеми, и искахме да говорим направо с теб — каза мъжът.

Рока продължаваше да мълчи, но мъжът на телефона продължи:

— Случайно знаем и някои други неща за Монс Сандин. Знаем, че има общ бизнес с един човек. Мъж с много елегантен костюм. Костюмарят не е разбрал какви са правилата в нашите отношения. Коя половина на игрището е наша и коя е тяхна. Време е да разбере. Затова моментът е удобен за малко клюки.

Рока слушаше напрегнато и се опитваше да разбере защо „Солентос“ му се обаждат. Обмисляше дали да не прекрати разговора, защото не беше сигурен какво да направи с информацията. Но любопитството надделя.

— Смятаме, че трябва да провериш Монс Сандин обстойно — продължи мъжът на телефона. — А също и най-големия шеф. Става въпрос за залагания. Конни надбягвания. Големи пари. А знаем също, че италианската полиция ще ти бъде благодарна, ако им се обадиш да си поговорите за футбол. Монс наистина беше толкова добър, че сам можеше да решава изхода от мачовете. Ще ти кажа и името на мъжа с костюма, но това ще остане за друг път. И да знаеш, че си ни симпатичен.

— Благодаря ви, че се обаждате, но не мога да имам вземане-даване с вас и не искам да ме търсите повече — изрече Рока и преглътна с усилие.

Настана тишина. Разговорът беше приключил. Какво всъщност беше казал мъжът? Залагания. Конни надбягвания. Футбол. В главата на Рока бавно започна да се оформя една хипотеза. Но можеше ли Монс Сандин наистина да е замесен в това?

Телефонът му иззвъня и той го погледна с крайчеца на окото си. Есемес от номер, който не му беше познат.

Владимир Катенович. Успех.

Веднага щом можа, той набра номера на Алмен.

* * *

Беше достатъчно Яна Вайсман само да докосне педала за газта с десния си крак, за да усети ефекта от почти петстотинте конски сили. Скоростта притисна тялото й към седалката, а после тя пак полетя напред, когато инстинктивно отпусна газта.

В пет сутринта беше потеглила на юг по път Е4. Умът й не го побираше, но заряза всичко и тръгна, точно както Катажина каза. Когато Рока я видя в съблекалнята, ситуацията беше прекалено деликатна, той нахлу в личното й пространство. Не й се занимаваше да му разкаже всичко сега. Но някак вярваше, че той ще разбере; само трябваше да събере сили преди това.

Ардженто лежеше в клетката, която беше сложила на задната седалка. Естествено, че котаракът щеше да дойде с нея, но тя си обеща, че това е последното пътуване.

Сивата каменна къща се намираше на улица „Йерманиявеген“ в Юршхолм. Когато наближи, тя се качи с колата на тротоара и спря до живия плет около парцела. Червени пердета ограждаха като в рамки високите прозорци, а големи електрически коледни звезди разпръскваха топла светлина. Въпреки това студът надделяваше.

Тя си спомни за случилото се зад тези прозорци и стени по нейно време. Тук прекарваше ваканциите. По време на изисканите вечери трябваше да разказва за преживяванията си в интерната. Какво е научила. Как се е представила на контролните. Какви оценки е получила. Татко винаги я награждаваше, ако беше в състояние да покаже високи оценки, но ако не беше отличничката на класа, изсумтяваше презрително. Но рядко имаше повод да сумти. Най-често тя получаваше награда, последвана от дълъг монолог колко е важно учението.

В училището й беше събрано бъдещето на Швеция. Бъдещето на Европа. Бъдещите кандидати за най-високите постове в икономиката, за които се предполагаше, че представляват безценен социален кръг за нея. Поне според баща й. Нея въобще не я беше грижа, но винаги кимаше учтиво в отговор, за да си спести по-нататъшни наставления.

Когато почивните дни свършеха, отново идваше време за тръгване. Дългът я зовеше и родителите й се сбогуваха сковано с нея, след което я закарваха до училището във Вермланд.

Тя не можеше да гледа повече затвора от детството си и като натисна силно педала за газта, потегли и излезе пак на магистралата. Щеше да продължи на юг.

След двайсет минути сви от натоварения път за Нюнесхамн и продължи в посоката, в която според табелите се намираше „Скугсшюркогорден“[50]. Запъпли по един път между високи стени, който водеше към района.

Тя се учуди колко голям е гробищният парк и въпреки че седеше в колата, усети ясно спокойствието и тишината, които царяха тук. Мина покрай голяма ливада, а после покрай рехава борова гора. Между дърветата се мяркаха лампи, осветяващи дългите редици от надгробни плочи. Снегът покриваше земята като мека завивка. Тук някъде трябваше да е надгробната плоча на родителите й, но тя нямаше представа къде. Не беше ги изпратила във вечния им покой. Изпита угризение, но не му обърна внимание.

След време видя табели, които водеха към един информационен център. Той се състоеше от четири малки сгради със зелени, островърхи покриви. Приличаха на малки приказни къщички, помисли Яна и се приближи до една врата. Почука няколко пъти и скоро пантите изскърцаха и вратата се отвори.

Яна сведе поглед към стоящия пред нея мъж. Беше облечен с дълъг кафяв кожен шлифер и филцова шапка, която скриваше очите му, когато той погледна към нея.

— С какво мога да ви помогна? — попита той.

Тонът му беше сърдечен и колкото и да беше странно, Яна започна да се отпуска.

— Търся един гроб. Никога преди не съм идвала тук — каза тя.

— Знаете ли името на погребания?

Яна преглътна. Трудно й беше да произнесе имената на хората, които всъщност трябваше да бъдат най-естествената част от нейния свят.

— Двама са. Погребаните каза тя тихо. — Нима и Волфганг Вайсман.

— Знаете ли кога са били погребани?

Яна затвори очи. Върна се назад в мислите си. Бяха минали пет години от смъртта на баща й, който почина две години след майка й. Скръбта го беше убила, тя знаеше това. От пет години Яна беше единствената останала от семейството. Пет години на самота, но и на свобода — свобода, която тя не можеше да понесе.

— Две хиляди и пета и две хиляди и седма — каза тя.

— Можете ли да напишете имената? — попита мъжът и се приближи до една маса във вътрешността на стаята. Даде на Яна молив и малко листче. С трепереща ръка тя написа имената на родителите си.

Мъжът седна на работния стол и го придърпа към компютъра на масата. Отвори един браузър и с показалеца си написа адрес. Хвърли кос поглед към листчето и със същия пръст написа имената. След като натисна Enter, видът на страницата се промени и мъжът се наведе към монитора.

— Гробът се намира в сектор четиринайсет Б, гроб номер триста и петнайсет — каза. — Ще ви покажа на картата ето тук.

Той се приближи до голямо табло, на което бяха обозначени всички сектори и алеи. Яна запомни описанието, благодари за помощта и излезе.

Тя забърза по алеята и когато стигна до третата пресечка, сви надясно. След няколко метра стигна до гроба.

Надгробната плоча беше висока към един метър и може би и толкова широка. Яна застана отстрани до камъка и почисти снега. Имената бяха издълбани с богато украсени букви, запълнени със злато. Мама Нима. Дъщеря на йордански консул. Тя отишла със своя баща на конгрес в Стокхолм в средата на седемдесетте години. Там се запознала с Волфганг Вайсман. Волфганг не можел да откъсне поглед от красивата Нима и какъвто си бил упорит, не се отказал, докато не я поканил на вечеря.

Волфганг успял да очарова бащата на Нима, защото трудолюбието му го отвело от работническата класа на Източен Берлин до империя във фармацевтичния бранш. Бащата на Нима позволил охотно на дъщеря си да се среща с работливия източногерманец.

Яна не можеше да изброи колко пъти баща й с гордост беше разказвал историята за запознанството им. След това Волфганг избрал Стокхолм за дом на семейството, а благодарение на контактите си Нима станала новият консул на Йордания в Швеция. Сега те лежаха тук, под земята, плътно един до друг.

— Трудно е да се изправиш пред миналото си, нали?

Яна рязко се обърна. Там стоеше нисичкият мъж от портиерната. Той побутна нагоре шапката си и тя видя очите му. Усмивката му беше сърдечна. Яна кимна бавно.

— Извинете, ако ви безпокоя — каза мъжът малко сконфузено.

— Няма нищо — отвърна тя и се учуди на облекчението, което изпита от присъствието на мъжа.

— В работата си се срещам с много скръб — отбеляза той. — Но никога не съм виждал толкова много самота, колкото във вашите очи.

„Какво ли знаеш пък ти“ — помисли Яна и сведе поглед, но пак вдигна очи, когато усети, че нещо я кара да се разкрие.

— Казвам се Бертил. Бертил Мортенсон.

Мъжът протегна ръката си.

— Яна Вайсман — каза тя и потрепери, когато хвана топлата му ръка.

— Трудно е да пуснеш нещо, което никога не си могъл да задържиш — каза той, стисна ръката й здраво в своята и я задържа така. — Искам да помислите за това.

Погледът му я пронизваше, беше напрегнат и тя не можеше да отвърне глава. Стоеше с ръка в неговата и потрепери, когато топлината се разля нагоре към тялото й. Никога преди не беше усещала такава сигурност и вътре в себе си чу отново думите му. Те обобщаваха толкова много в своята простота и уцелваха право в сърцето.

Сълзите й потекоха бавно. Тя се освободи от ръката на мъжа и му обърна гръб. Стоеше, обгърнала тялото си с ръце, и плачеше все по-силно.

— Със сълзите идва освобождението — изрече мъжът и започна да се отдалечава. Яна искаше да го помоли да остане, но се спря. Обърна се за последен път към надгробната плоча и си тръгна. Докато вървеше към паркинга, изпитваше облекчение.

* * *

— Тази работа с уговорените надбягвания. Не ми излиза от ума — заяви Юхан Рока и почука с една химикалка по масата.

Срещу него седеше Пеле Алмен, облегнат назад и скръстил ръце. Беше в участъка и дойде веднага в кабинета на Рока, когато той му се обади.

— Да чуем — каза Алмен.

— Енстрьом е заложил на кон с необичайно висок коефициент, нали?

— Така е.

— А според нашия приятел с ушанката, който е стоял зад него на касата, щял да вземе голямата печалба след победата на коня?

— Точно така.

— Да предположим, че Енстрьом е знаел, че надбягването е уговорено… Че е знаел, че конят ще спечели, и затова се е престрашил да заложи голяма сума?

— И по тази причина е бил убит, това ли искаш да кажеш? — Изражението на Алмен беше скептично. — Не звучи правдоподобно, ако питаш мен. Тогава обирът изглежда по-вероятен мотив, дума да няма.

Рока се изправи и сложи ръце на кръста.

— Но ако е имало риск да разкрие нещо, което е било много по-мащабно от няколко уговорени надбягвания?

— Тогава съм съгласен с теб.

Алмен погледна заинтересувано към Рока.

— Виж какво, стари пазителю на обществения ред. Не е за вярване, но ти имаш връзки в Националната криминална полиция. Ако те помоля да провериш един човек, който се казва Владимир Катенович или също Мъжа с елегантния костюм… — каза Рока. — Провери дали си купува дрехите в Италия.

— Катенович. Звучи ми познато — каза Алмен. — Ако не греша, преди няколко години влезе в затвора за някакво икономическо престъпление. Кой ти даде това име? И какво общо имат италианските дрехи с всичко това?

Рока поклати глава и прокара палеца и показалеца си върху стиснатите си устни.

— А ако ти кажа, че Монс Сандин има пръст в тази работа? — каза той след това.

— Е, стига де, откъде имаш тази информация?

Рока поклати глава и продължи:

— Мислиш ли, че най-големият шеф се интересува от конни надбягвания?

Алмен повдигна вежди и разтвори ръце.

— Областния полицейски началник ли имаш предвид? Нямам представа, но пък си спомням, че преди няколко години се занимаваше с един много раздухан случай. Срещу един от най-добрите жокеи в Швеция, Фредрик Стрьомлунд, беше подадена жалба за жестокост спрямо животни. Започнаха разследване, но доколкото си спомням, го прекратиха поради липса на доказателства. Тежестта на престъплението беше оценена като незначителна и не искаха да ангажират повече хора с разследването в онзи момент.

Рока кимна доволно.

— Сигурен съм, че Владимир Катенович е общият знаменател в разследванията ни.

— Какво искаш да кажеш?

— Владимир Катенович е мозъкът, който стои зад уговорените надбягвания. Шведският мозък. А има и италиански. Но той е много по-голям и в неговия случай спортът е футбол.

— Все още не разбирам нищо, но продължавай — каза Алмен.

— Убеден съм, че някой от непознатите мобилни номера принадлежи на Владимир Катенович. Че точно той се е обадил на Монс на Бъдни вечер — онзи разговор, за който той не си спомня — или не — иска да си спомни. Истинската причина да закъснее. И че Катенович се е обадил на Кенет Фермволт малко преди убийството на хиподрума.

— Не си толкова глупав, колкото изглеждаш.

— Имаш ли желание да провериш разследването на областния началник вместо мен?

— Разбира се, ще хвърля едно око на добрата стара система Dur2[51] — каза Алмен и стана от масата.

В същото време телефонът на Рока иззвъня и на екрана се появи веселото изражение на Ялмар Албинсон.

— За съжаление мога да потвърдя лошите ни предчувствия — каза той, когато Рока вдигна.

— За парчето найлон ли? — попита Рока и включи телефона на високоговорител. Алмен се приближи.

— Някой си е направил труда да разфасова свой ближен и да го опакова в двайсет и един найлонови чувала.

— И кой е горкият човек?

Алмен въздъхна и отпусна ръце.

* * *

— По дяволите — изруга Юхан Рока, когато отвори вратата на колата и високият десет сантиметра пухкав сняг, който се беше струпал отгоре, падна право върху седалката, където щеше да седи. Той я изтупа, колкото можа, преди да седне, но влагата проникна чак до кожата му. Запали двигателя и включи климатика на най-високата степен. Тогава телефонът иззвъня. Отново Пеле Алмен.

— Не можеш да ми се наситиш, признай си. — Рока се засмя.

— Най-после намерихме Хенри Густавсон. Бил е в Сан Аугустин на Канарските острови от деня преди Бъдни вечер. Децата му изненадали него и жена му с екскурзия.

— Значи със сигурност не е почиствал улици в Сколбу на Бъдни вечер — каза Рока и срещна собствения си поглед в огледалото за обратно виждане.

— Именно — отговори Алмен.

Рока чу две писукания в телефона и погледна към екрана.

— Обажда се Анели от „Телия“, трябва да вдигна — каза и прекъсна разговора с Алмен. В слушалката се чу запъхтяно дишане.

— Готово! Мисля, че имам това, което ти трябва — каза Анели. — Едната предплатена карта наистина не може да се проследи, по абсолютно никакъв начин. СИМ картата е използвана в няколко различни мобилни телефони и не излиза нищо за никой от IMEI номерата.

Тя прочете цифрите от добре познатия телефонен номер — онзи, който вероятно принадлежеше на Владимир Катенович.

— Този номер е на истински професионалист, мисля, че тук нещата са ясни — каза Рока. — Но вторият?

— Потребителят на втората предплатена карта не е толкова хитър като потребителя на първата.

Рока се опита да си представи извършителя — този, който се беше обадил на Хена Педершен един месец преди Коледа, а после на Сиверт Першон, и се беше представил за Хенри Густавсон.

— Обясни като за такъв като мен — поиска Рока и спря колата пред къщата си.

— Предплатената карта трябва да се зарежда с пари. Тази е заредена един-единствен път. От компютър. Big mistake.[52]

— Разкажи по-подробно.

— Транзакцията е извършена на двайсети декември от преносим компютър. Постарах се и проверих и IP адреса на компютъра. Бил е свързан към нашия сървър чрез безжична мрежа.

— Това не ни помага, нали?

Рока прокара ръка по наболата си брада.

— Имате невероятен късмет. Мрежата се осигурява от нас — каза Анели. — И всички, които знаят паролата, могат да влязат в нея.

— Това означава ли, че можеш да ми дадеш адрес? — каза Рока.

— Браво, не си чак толкова безнадежден случай. Ще ти дам адрес.

Рока едва посмя да си поеме дъх. Ако разполагаха с географско местоположение, което да свържат с телефонния номер, това със сигурност беше най-големият напредък в разследването до момента.

— Ние осигуряваме безжичната мрежа на сладкарница „Брита“ на „Стургатан“ 195 в Худиксвал — каза Анели.

Рока въздъхна дълбоко.

— Искаш да кажеш, че някой е заредил предплатена карта с помощта на компютър, който се е намирал в кафене на „Стургатан“ в Худиксвал? — каза той с отчаяние в гласа.

— Това е добро обобщение — каза тя.

— Има цял куп клиенти, които може да са използвали компютъра — констатира Рока.

— Да, но само един от тях е извършил транзакция към нашия сървър — каза Анели.

Рока си я представи, седнала с мобилния телефон в ръката и със своята примамваща и триумфална усмивка на лицето.

— А как да разберем това…

Той мислеше на висок глас.

— Тази работа оставям от все сърце на теб — каза Анели. — Една добра идея, която мога да ти дам, е да отидете в кафенето и да попитате дали си спомнят някого с лаптоп точно в онзи ден.

— Разбира се. Но колко лесно е това? Ти щеше ли да си спомниш, ако някой е седял там с лаптоп?

— Да, Рока, щях — отвърна тя.

„Естествено“ — помисли той и поклати глава.

* * *

Няколко часа по-късно Юхан Рока лежеше на леглото и се опитваше да си представи различни възможни сценарии. Най-после бяха стигнали дотам да разполагат с физически адрес. Най-вероятно важен за разследването човек се беше намирал в кафенето на двайсети декември. Но как да продължат по-нататък?

Той се подпря на лакът. Гърбът не му позволяваше да се изправи по друг начин. Когато разследванията приключеха, щеше да се заеме с този проблем. Наистина и по-рано беше казал, че трябва да вземе някакви мерки и въпреки това не се беше наканил, но сега положението беше по-лошо от всякога. Той съзнаваше, че една от основните причини за проблемите с гърба беше, че вече не тренираше.

Внезапно пристъргване в корема го накара да стане и да отиде в кухнята. Проклинаше се, че никога не се сдържа да не похапва вечерно време. Той погледна към корема си и се опита да не мисли за предупреждението на приятеля си за опасното коремно затлъстяване. Коремно затлъстяване — та то засягаше мъжете към края на средната възраст. Приятелят му смяташе, че Рока само си намира оправдания, но да спре да яде вредни храни за него беше толкова трудно, колкото и да вземе мерки за проблемите с гърба.

В хладилника още имаше парче от печената коледна шунка с хрупкава коричка, която беше купил в дните между Коледа и Нова година. Той приготви четири сандвича с шунка и горчица „Гравелей“. Вкусът им беше прелестен. Изгълта половин литър мляко и осъзна, че копнее да има кой да му се скара защо пие направо от кутията.

Продължи да стои до хладилника, след като остави продуктите вътре и затвори вратата. Погледна към залепените отгоре снимки. Погледът му се спря на снимката на младежкия отбор на футболен клуб „Странд“, набор 1974-а. Имаше нещо в нея, нещо, което му направи впечатление.

Изведнъж се сети какво е и потвърждението затуптя в главата му в такт с пулса. Той изхвърли остатъците от последния сандвич в мивката и отиде в спалнята, колкото бързо му позволяваше гърбът. Там беше оставил мобилния си телефон. Седна на леглото и намери номера на Анели.

— Пак ли ти, Рока? — попита тя, която вдигна още на първото позвъняване.

— Слушай, онази безжична мрежа, за която говорихме колко е голяма? Искам да кажа, само вътре в кафенето ли може да се ползва интернет?

Рока едва успя да произнесе думите от бързане.

— Ако имаш късмет, може да седиш в някоя сграда наблизо, ако например стените не са прекалено дебели. Нещо по-конкретно ли имаш предвид?

— Значи е напълно възможно да седиш на горния етаж, ако условията са благоприятни? — попита той и усети как неприятното чувство го обзе.

— Със сигурност. Ако знаеш паролата за мрежата. Може връзката да не е толкова бърза, както ако седиш точно до рутера, но естествено, че е възможно — каза Анели.

Той прекъсна разговора и пусна телефона на леглото до себе си. Отпусна ръце покрай тялото си и се втренчи пред себе си. Сърцето му заби по-бавно и всичко в него замлъкна. Чувствата го застигнаха и най-напред се натъжи, а после се изпълни с гняв и разочарование. Направи последен опит да намери друго обяснение, но колкото и да му се искаше, всичко показваше, че е намерил възможен извършител.

19 септември 2012 година

Вече нищо лошо не можеше да ме достигне.

Мина време и наистина повярвах, че е така.

До този момент. Сега, когато само след някой или друг месец ще се преместим в Худиксвал.

Есента дойде тук във Флоренция и ме потиска. Повече от всякога.

Монс не знае нищо за лекарството. Искам да спра, но не мога. Треперя. Не мога да спя. Нуждая се от по-висока доза.

Вече дори и виното не ми помага, а непрекъснато се чувствам разтревожена. Монс го няма. Пак го няма.

„Има много неща за уреждане преди преместването“ — казва, но не знам какво да мисля.

Ако имах повече сили, може би щях да разбера какво става с него. С нас. Но нямам сили. Копнея да се махна оттук.

Може би в Швеция положението ще се подобри. В момента не искам нищо друго, освен да забравя. Да забравя онова, за което Монс не знае нищичко.

Защото вече е факт. Злото ме намери.

Но да избере точно него за свой вестоносец — това никога нямаше да го повярвам. Разбира се, има обяснение. Но повтарям:

Вината никога не е на детето.

Прокурор Самели не вдигна, когато Юхан Рока се обади. Рока искаше бързо да бъде издадено решение за принудителна мярка. За претърсване на жилище. Нямаше време за чакане, поне самият той смяташе така.

Ялмар Албинсон също не си вдигаше телефона. Рока предпочиташе някой да го придружи, най-добре криминалист, но сега щеше да се наложи да се оправя сам. Това, което беше намислил, предполагаше безразсъдно престъпване на правомощията му, но не го беше грижа.

Той се измъкна от леглото и грабна любимите си панталони — WCT на „Адидас“. Струваше му известни усилия да ги издърпа нагоре. Тялото му се съпротивляваше на адреналина и той се добра до антрето, като накуцваше. Насред сериозността и разочарованието избухна в смях, когато си спомни как веднъж беше забравил да си обуе сините панталони от полицейската униформа, когато застъпи на смяна в Областната комуникационна централа. Там униформата беше задължителна. Традиционно и нелепо, защото операторите работеха на компютрите си и никога не контактуваха с представители на обществеността, освен по телефона. Това, че обикаляше с униформената тениска и малко по-неофициалните панталони марка „Адидас“, не му спечели точки, но самият Рока беше доволен.

В антрето той пъхна краката си в маратонките, без да ги връзва. Нямаше да върви дълго. Слезе на „Стургатан“ и сви наляво. До розовата сграда с белите рамки на прозорците се спря. Хвърли поглед нагоре, а после прекрачи през пряспата, заобиколи и влезе във вътрешния двор.

Изглеждаше както последния път, когато беше там, преди малко повече от двайсет и пет години. Но тогава слънцето светеше, а в зелената трева по средата на двора имаше градински мебели и с няколко други изпотени съотборници бяха отишли там да пият сок и да ядат домашни канелени кифлички.

Сега извитото стълбище от външната страна на сградата беше покрито със сняг. Вратата към ъгловия апартамент на третия етаж беше затворена, а прозорците бяха тъмни. Въпреки че това щеше да бъде най-естественото нещо на света, Рока никога не се беше качвал там. Никой от съотборниците му не беше. Тогава не се бяха замисляли над това — колко беше странно, че на никого не е позволено да влиза в апартамента. Бяха доволни, че можеха да се заредят с малко енергия, преди пак да стане време за футбол.

Докато изкачваше стъпалата, му стана студено на ръцете. Стълбата скърцаше и се клатеше и през ума му отново премина мисълта за собствената му безразсъдност. Не биваше да идва тук сам.

Точно тогава усети вибрации в джоба си. Ялмар Албинсон.

— Имам пропуснато обаждане от теб — каза той. — Свалях мръсотията от себе си под душа, когато си се обадил.

„Свалял мръсотията от себе си — помисли Рока и спря. — Кой в наши дни използва този израз?“ В следващата секунда прогони мисълта за взимащия душ Ялмар, която изскочи в съзнанието му.

— Аз пък съм във вътрешния двор на сградата на адрес „Стургатан“ 195 и ми е малко самотно — каза той. — Можеш ли да дойдеш тук?

— Ще взема колата. Ще бъда там след около шест минути.

Рока се спря пред вратата, загледан в табелката, която висеше накриво на ръждясал винт отстрани. След това вдигна поглед към небето над покрива. Затвори очи и си спомни. Тъгата го обзе и той преглътна с усилие. Сведе очи към табелката.

„Прости ми, но съм длъжен“ — помисли.

* * *

Анхелика Фернандес отметна пухената завивка и спусна краката си на пода. Мокетът я погъделичка и тя пак ги придърпа под завивката. Единствената светлина в стаята идваше от лампиона до леглото. Часовникът на телефона й показваше осем и пет вечерта. Приятелката й, която работеше в бара, й беше дала приспивателни и Анхелика беше успяла да поспи няколко часа.

Стомахът й изкъркори и тя протегна ръка към полуизядения десерт „Дайм“ на нощното шкафче. Сладостта и хрупкавият карамел подобриха малко настроението й. Тя взе една бутилка кока-кола, която стоеше на пода. Беше без капачка и тя не знаеше чия е, но нямаше значение. Изпи я на няколко глътки.

Легна отново по гръб и се загледа в тавана. На горния етаж телевизорът работеше. До нея достигаха гласове и смях от добре познато хумористично предаване, които я накараха да се почувства по-малко самотна. Тя отправи мислено благодарности към приятелката, която й позволи да се настани в хотелската стая. Дори беше уредила собствен ключ на Анхелика, защото разбираше колко неприятно може да бъде да живееш в дома на родителите си. Тук в хотела не беше нужно да слуша опяването на майка си, че не си изяжда всичко, че се гримира прекалено много или че се облича прекалено оскъдно. А и татко. Той веднага щеше да разбере, че тя не се чувства добре, и нямаше да я остави на мира, докато не му разкрие любовните си проблеми. В момента Анхелика искаше спокойствие.

Тя вдигна мобилния си телефон и започна да пише съобщение. Приятелката й се беше обадила няколко пъти и й беше изпратила няколко есемеса, за да попита как е. Трябваше да отговори, за да я успокои.

Ще се оправя. Благодаря, че ме пусна тук — написа тя. След като изпрати съобщението, сложи слушалките в ушите си и отвори списъка си с хаус парчета. Затвори очи и остави електрическата мелодия да я понесе със себе си. Сега искаше само да бъде сама със скръбта си.

Трябва да беше заспала отново. Един поглед към часовника го потвърди. Тя се огледа в стаята. Заслуша се. Звукът от телевизора на съседа беше утихнал. Анхелика извади слушалките от ушите си и ги сложи на нощното шкафче. Навън все още беше тъмно и имаше още време, докато слънцето успееше да се издигне. Ако изобщо успееше. Тя се уви по-добре със завивката.

„Юхан Рока — помисли тя и си представи неговата секси усмивка. — Защо се боиш толкова?“

Един звук откъм коридора я стресна. Прозвуча като затръшната врата. Тя се заслуша, за да определи дали някой е влязъл в някоя стая, или е излязъл в коридора. Тъй като не се чуха други звуци, тя предположи, че някой е влязъл и е затворил вратата след себе си. Но явно не само тя беше будна. Супер. Вдигна дистанционното и го натисна. По един от филмовите канали даваха последната част от една вампирска трилогия. Анхелика вече я беше гледала и започна да превключва, докато не се спря на едно американско токшоу. След малко я увлече записаният смях по време на интервю с един известен комик. Но после мислите пак я връхлетяха.

Юхан. Не се бяха срещали много пъти, но това, което той я накара да почувства, тя никога преди това не беше изпитвала. Красив. Шантав. Сега всичко беше свършило. А тя беше отменила пътуването си до Аржентина. Разбира се, можеше да замине въпреки всичко, но сега се беше настроила да остане в Швеция. Обаче какво щеше да прави тук? Да работи при баща си? Никога. Стокхолм може би? И там търсеха сервитьорки.

С няколко натискания на дистанционното продължи да прехвърля каналите. Нищо не грабваше вниманието й и тя облегна глава на възглавницата, и се опита да се отпусне. Да заспи.

Изведнъж звукът се чу отново. Врата, която се затръшна. Тя се изправи като свещ в леглото и се заслуша. Отначало се възцари тишина. После се чуха стъпките. Чуваха се все по-ясно. Да не би някой да идваше при нея? Тя затаи дъх. Кой можеше да бъде в такъв случай? Симон от бара? Не, никой от приятелите й нямаше да дойде тук, без първо да се обади. Рока може би? You wish.[53] Бяха скъсали окончателно. Тя отхвърли последната възможна алтернатива. Само да не беше той.

Анхелика стана от леглото и се промъкна на пръсти до кафявата дървена врата. Сложи ухо на нея. Тишина. Стоя така, докато дишането й се успокои. Точно когато щеше да се отдалечи, цялата врата завибрира от силно тропане. Анхелика подскочи и се отдръпна няколко крачки. Стоеше колкото можеше по-неподвижно. За нищо на света нямаше да отвори вратата. А и нали я беше заключила?

Беше прекалено късно да провери. Ново почукване. Този път по-силно. Анхелика се втренчи в дръжката на вратата. Ако някой решеше да влезе, нямаше да може да му попречи. Тя се огледа, но не намери нищо, с което да я подпре. Дръжката изскърца и се наклони бавно. Анхелика преглътна. Затвори очи и мълчаливо се помоли дръжката пак да се вдигне, когато резето се запре. Но вместо това вратата изщрака и бавно се отвори. Тя веднага видя кой стои от другата страна. Беше прекалено късно.

* * *

Точно след шест минути Юхан Рока видя как Ялмар Албинсон влезе във вътрешния двор, като газеше в снега.

— Изглежда, че няма никого — каза той, когато Ялмар започна да се качва по стълбата. — Мислех да влезем и да потърсим доказателства. Налице са условия на неотложност.

Старият полицейски термин беше точно на място.

— Ако смяташ, че нашият извършител ще успее да дойде тук и да укрие доказателства, имаш подкрепата ми, разбира се — каза Ялмар и го погледна над рамките на очилата.

Рока хвана мобилния си телефон с дясната ръка и с бърз удар разби стъклото на вратата. Острите ръбове скъсаха ръкава на якето му, когато пъхна ръката си. С едно щракване завъртя резето и натисна дръжката.

Когато влязоха в коридора, ги лъхна хладен мирис на затворено. На пода беше постлана кафява пътека от изкуствен материал, а на стените имаше оранжеви тапети с медальони.

— Какво мислиш, че можем да намерим тук? — попита Ялмар.

— Мисля, че тук има много история — каза Рока кратко.

Те продължиха към вътрешността на апартамента, който очевидно беше необитаем. Хладилникът беше изключен, а вратата зееше.

В единствената спалня имаше оправено легло. На нощната масичка стоеше снимката на жена. Рока затвори очи и преглътна с усилие. Жената беше Кристина Кранс. Беше лято, а тя стоеше в някакъв двор. Зад нея се виждаше голяма дървена къща, оградена от широколистни дървета. Цветовете на снимката бяха избледнели, но въпреки това червената фасада и белите ъгли на къщата и зелената, рисувана с батик блуза, с която беше облечена Кристина, личаха. В ръцете си тя държеше момченце, което не изглеждаше много доволно, че го снимат. Тъмната му, къдрава коса стърчеше във всички посоки и беше изкривило устата си.

— Почти съм сигурен къде е направена тази снимка. — Рока вдигна рамката и я сложи внимателно на леглото. Вгледа се в нея. Парченцата от пъзела започнаха да се подреждат, докато тъгата се разливаше в гърдите му.

— „Грюнингсленгтан“? — попита Ялмар. — Това е онази традиционна хелсингландска къща, в която сега са обособени апартаменти, нали?

Рока кимна и остави снимката на нощната масичка.

— Хена сигурно не е можела да различи комуните като малка. Мисля, че е живяла в „Грюнингсленгтан“ и е била там, когато се е случило насилието над детето.

„Насилието над Петер“ — помисли той и усети парещите угризения.

Петер Кранс. Петер. Дядо Коледа. Тъмният тембър. Какво всъщност си преживял?

— Петер никога не ни канеше вкъщи, когато бяхме деца — изрече Рока. — Мисля, че се е срамувал от миналото си.

Обърна се към Ялмар. Колегата, който не беше от Худиксвал, не знаеше как жителите на града се отнасяха към обитателите на „Грюнингсленгтан“. Всички предразсъдъци и последиците от изолацията.

— Ние се държахме наистина ужасно с онези от тях, които ходеха в нашето училище — гласът на Рока пресекна. — Казвахме, че смърдят на лайна, и не им давахме да играят с нас през междучасията. Но извратеното е, че Петер също тормозеше другите. Нямах представа, че е живял в комуната.

Той стана и отиде до прозореца. Стомахът му се сви, а сълзите пареха очите му.

— Той започна в друга паралелка, когато бях в пети клас. Никой не попита за миналото му. Беше най-добрият по футбол и никой не се замисляше откъде идва. Майката на Петер Кранс се казваше Кристина. В детството ни работеше като чистачка — в един дом за възрастни хора близо до прогимназията ни.

— Твърде много данни сочат, че Кристина не си е била у дома от известно време — отбеляза Ялмар и се огледа.

Двамата се върнаха в коридора. Там имаше редица вградени гардероби. На вратите бяха залепени същите тапети като на стените. Рока хвана една от кръглите жълти дръжки и отвори. В тясното пространство там вътре имаше прахосмукачка, кофа и моп. На един рафт най-горе в шкафа бяха навити на ролки найлонови чували. Сини найлонови чували.

Ялмар изгледа Рока многозначително и се протегна, за да вземе няколко. Огледа ги от всички страни.

— Тези съкровища ще дойдат с нас в участъка. Ще изпратим някого, за да отцепи апартамента.

Рока гледаше мълчаливо, докато Ялмар сваляше ролките от рафта.

* * *

Анхелика Фернандес отстъпи още няколко крачки. Той щеше да влезе, нямаше съмнение. Но първо се спря на прага и се вгледа в нея.

— Чух, че предпочиташ да те чука ченгето, а не аз — каза той и тъмният му тембър отекна в коридора. Той се огледа, а после влезе в хотелската стая и затвори вратата.

— Между мен и Юхан Рока няма нищо, ако това имаш предвид — изрече Анхелика с надеждата, че така ще го успокои. Тя нямаше представа откъде е разбрал за нея и Юхан.

— А защо хората говорят за вас тогава?

Очите му бяха широко отворени. Той тръгна към Анхелика, а тя заотстъпва, докато не стигна до стената. Повече нямаше накъде да отстъпи. Нищо нямаше да му попречи да направи каквото си поиска с нея. Трябваше да бъде силна и хитра.

— Петер. Честна дума. Не знам — каза Анхелика с хладен глас.

— Ядосвам се, когато чувам такива бръщолевения, не разбираш ли? Ти си моя — каза той. От гнева гласът му трепереше.

— Не съм на никого. Махай се оттук — изсъска тя и го бутна.

Атаката й го изненада и тя видя своя шанс. С няколко бързи скока стигна до леглото и грабна мобилния телефон. Той остана неподвижен за секунда, преди да тръгне след нея.

— Остави го! — извика и размаха ръка.

— Ще се обадя на полицията, ако не изчезнеш оттук!

— Малка ченгесарска курва — прошепна той. — Няма да се обадиш на никого. Още по-малко пък на бившия си ебач.

Той замахна и изтръгна телефона от ръката й.

— Какъв ти е проблемът? — попита Анхелика. — Какво не разбираш?

— Мисля, че ти си тази, която не разбира — каза той. — Ако аз те нямам, никой друг няма да те има!

Петер се втренчи в нея. В следващия момент запрати мобилния телефон право в стената. Беше абсолютно невъзможно силиконовият калъф да го защити от силния удар.

— Какво ви става на вас, жените — продължи той, втренчил се в Анхелика с широко разтворени очи. — Първо сте до мъжа. После изчезвате, и то точно когато човек най-много се нуждае от вас. Открай време е така. Всичко започна от така наречената ми майка и до ден-днешен нищо не се е променило.

Той направи крачка към нея и паниката я обзе. Той говореше сериозно. Нямаше да й се размине. Изведнъж осъзна нещо. Ами ако Петра беше права? Ако Петер имаше нещо общо със станалото в Сколбу?! Тя не успя да продължи с разсъжденията си, защото той я бутна с двете си ръце. Тя падна назад и си удари главата в таблата на леглото. Прониза я адска болка, но тя стисна зъби. Петер се наведе над нея и хвана китките й. Лицето му изразяваше гняв.

— Моля те, Петер. Не ме наранявай.

— Затвори си устата и не мърдай!

С крайчеца на окото си тя видя как Петер хвана една от възглавниците. В следващата секунда лицето й потъна в мекото заради силния натиск. В същия момент хватката около китките й се поотпусна. Тя се засили. Това щеше да бъде последният й шанс. С цялата сила, която успя да събере, тя заби коляно в чатала на Петер.

* * *

Вечерното осветление беше единственият придружител на Юхан Рока и Ялмар Албинсон, докато вървяха по коридора към сектора по криминалистика. В края на коридора се намираше малка конферентна зала, а от едната страна имаше две стаи, където криминалистите извършваха анализите си. Не можеха да се похвалят със стая за почивка, но поне имаха автомат за кафе, който беше поставен до стената в коридора. Рока взе една картонена чаша и я сложи в автомата.

— Ще бъдеш ли така любезен да пуснеш едно кафе и за мен? — попита Ялмар, когато влезе в лабораторията. Натисна един прекъсвач и веднага силните луминесцентни лампи на тавана светнаха, а помещението се изпълни с музика. Тя се стори позната на Рока.

— Ама ти сериозно ли слушаш такива тъпотии? — попита Рока. Той свали сивата си качулка и изтръска снежинките от нея. — Това е Кики Даниелсон, нали?

— Точно така. Хубави вибрации. Евровизия, 1985-а — каза Ялмар. — Според мен съвършен шлагер. Ингела Форшман и Ласе Холм. Времетраене три минути и шест секунди, преходът към по-горна тоналност е точно на мястото си преди последния припев. А и самата Кики. Неповторима!

Ялмар стоеше със затворени очи и махаше с ръце в такт с музиката.

— Благодаря, изясни ми се. — Рока му подаде чашата с кафе.

Паренето в стомаха напомни за себе си още при първата глътка. Наистина белята вече беше сторена. Една чаша повече или по-малко едва ли щеше да промени значително нивото на стомашната му киселинност. Но Ялмар явно имаше брониран стомах. Дори Рока да изпиеше десетина чаши за един ден, в стомаха на колегата сигурно се изливаха двойно повече.

Рока усети вибрация в джоба на панталоните си, докато изчакваше, за да улови последните капки в картонената чаша. Той извади телефона и установи, че обаждането е от непознат номер. Със сигурност от журналист. Той се замисли дали да вдигне, но накрая изключи вибрацията и влезе в стаята.

Ялмар работеше бързо и методично, докато Рока стоеше до него. Когато дръпна един от намерените в дома на Кристина Кранс чували, се чу звук като от удар с камшик. Ялмар сложи долната част на чувала върху плота на масата под микроскопа. Прокара показалец по ръба, за да го заглади добре. След това взе парченцето, което бяха намерили в гората до трактора, и го постави с впечатляваща прецизност точно до чувала.

— Надявам се, че споделяш надеждите ми — каза той, без да вдига поглед от лещата на микроскопа.

— Нямам представа на какво да се надявам, но разчитам на теб.

— Всички найлонови чували от една и съща ролка имат една и съща шарка. Сигурно го знаеше?

— Чух го на курса по криминалистика, но обясни по-подробно, ако нямаш нищо против.

— Става въпрос за тънки линии, които се получават при производството — каза Ялмар и докосна с върховете на пръстите си малките винтове, с които се настройваше контрастът на лещата. — Виждат се на поляризирана светлина.

— Готино.

Рока хвърли поглед към мобилния си телефон. Екранът светеше. Отново същият номер.

„Не се отказват“ — помисли той.

— Разгледай това — каза Ялмар и направи място на Рока, на когото му се наложи да се подпре на ръба на масата, за да успее да седне. Той се наведе над лещата на микроскопа и присви очи. Виждаше ги ясно. Линиите. Бяха с различна ширина и така лесно се виждаше, че вървят от единия чувал до другия.

— Найлоновите чували, които бяха затрупани от снега, са от същата ролка, която намерихме в дома на майката на Петер Кранс — каза Рока бавно.

— Точно така — отвърна Ялмар. — Снегоринът, мобилната транзакция, найлоновите чували. Обади се на Самели, за да имаме разрешение за ареста.

Той застана срещу Рока с ръцете на кръста.

Тъгата се разля в гърдите на Рока и той преглътна с усилие.

— Веднага ще се обадя — каза и извади телефона си. Стресна се, когато видя, че имаше десет пропуснати обаждания от един и същи номер. Две съобщения на гласовата поща. Реши да ги прослуша по-късно. Първо прокурор Самели.

19 септември 2012 година

Вината никога не е на детето. Продължавам да го твърдя.

Злото ме беше открило и разбрах, не няма да се измъкна.

— Аха, ето къде си — каза ми той.

Злото беше и приятел на Монс.

Случайност. Или така беше писано?

Не разбирах какво е обяснението, но и не се съпротивлявах.

Лекарството, което ми бяха предписали, притъпяваше всичко. И най-хубавите, и най-лошите преживявания.

Забелязах, че Монс няма ни най-малка представа, че се познаваме, а и аз не му казах.

Не исках да разваля радостта му, въодушевлението му. Както винаги, когато негови приятели ни идваха на гости.

Той имаше своите навици с приятелите. Най-добрите места на стадиона, когато отборът беше домакин. Вечеря в центъра след това. Нощните клубове. Най-доброто за най-добрите, както казваше.

После отборът гостуваше на друг и Монс замина и ни остави. Отсъства няколко дни и всичко се случи точно тогава.

Радостта изведнъж се изпари, а злото зае мястото й.

Обзе ме паника, но не намерих сили да избягам.

„Монс не иска да ми заеме пари. Ти ли възразяваш?“ — попита той.

Той ми даде да разбера, че има дълг от хазарт, че е отчаян.

Опитах да го убедя, че нямам нищо общо с това.

„Все някаква причина трябва да има — каза той после и гневът завладя цялото му същество. — Не ми се вярва, че парите са свършили.“

Думите излизаха от устата му, а аз не можех да повярвам, че е истина. Момченцето. Нашият приятел. Във възрастното тяло на злото.

„Все така красива си, както когато бяхме малки“ — каза той после и се приближи.

Причерня ми, когато ме сграбчи.

„Монс продължава да взима онова, което ми принадлежи. Време е да си върна нещо.“

Мисля, че ако му бях отказала, всичко щеше да свърши още тогава. Но въпреки безразличието ми към живота, у мен все още беше останала частица инстинкт за оцеляване. Затова го оставих да прави каквото иска.

Цял живот се обвинявам, че не изтичах да потърся помощ онзи път в мазето. Но може би сега щях да получа прошка?

— След този разговор ще ме заобичаш — каза Пеле Алмен, когато Юхан Рока вдигна телефона.

— Това тепърва ще се види — отговори Рока.

Стоеше на една маса до кухненския ъгъл и оглеждаше празното помещение. Ялмар Албинсон си беше отишъл вкъщи, но Рока щеше да изчака, докато Алмен дойдеше в участъка. Заедно щяха да тръгнат по следите на Петер Кранс.

— Имам да ти кажа две неща — каза Алмен. — Започваме с онзи случай на насилие в „Грюнингсленгтан“. Гледах микрофилми в редакциите на „Худиксвалс Тиднинг“ и „Хелсингекурирен“ — вестниците, които най-вероятно са щели да пишат за тази история.

— Но не откри нищо?

— Не, нищо. Може би е било, както приятелят ти от „Грюнингсленгтан“ каза — било е потулено.

— А какво още имаш да ми кажеш?

Алмен се прокашля. После заговори с патос:

— Сега идва най-хубавото. Влязох в „Dur2“ и проверих онова разследване срещу жокея — каза Алмен. — По него е работил не само сегашният областен полицейски началник… а и някоя си Ингрид Бенгтсон.

Рока ахна.

— Дявол да го вземе. И разследването не беше засекретено?

— Не, колкото и да е странно. Но ако питаш мен, има някои пропуски. Заподозреният жокей се казва Фредрик Стрьомлунд. Един от служителите му твърдял, че инжектира средство за подобряване на резултатите на конете си — препарат, благодарение на който понасяли много по-добре млечната киселина. Казва се миоинозитол триспирофосфат. Действа в продължение на четирийсет и осем часа след инжектирането. Според служителя няколко коне платили с живота си, сърцата им не издържали на натоварването.

— Докъде е стигнало разследването?

— Когато дошъл моментът за разпита, мъжът, който подал жалбата, не се появил. Не могли да го открият. После разследването било прекратено поради липса на доказателства.

Рока продължаваше да слуша.

— Но не само това. Направих търсене в регистъра на шведските състезателни коне на Шведската асоциация по конни надбягвания.

— Божке, колко вълнуващо!

Рока се запита дали за него имаше нещо по-скучно от регистър на състезателни коне. Надали.

— Няма да мърмориш. Пуснах търсене за областния началник. Посочен е като съсобственик на три състезателни коня. Един от тях е умрял миналата година, само на четири години. Никой от конете не е постигнал кой знае какви успехи. Спечелили са по някое надбягване.

— Какво му е интересното на това?

— Конете са печелили, коефициентът на залозите е бил минимум 20.

— Точно като с Гуд Инъф — отбеляза Рока. — Започвам да ставам експерт по конни надбягвания.

— Именно — потвърди Алмен. — Мисля, че знам как е станало. Жокеите са прикрили истинското състояние на конете. Когато са били във възможно най-добра форма, им е направена инжекция, а после идва финалният спринт. Най-приближените на собственика на коня залагат големи суми и взимат наистина големите печалби.

— Разбирам — каза Рока. — Но в конните надбягвания не се ли взимат проби за допинг?

— Напротив — ако резултатите на някой кон се отклоняват от очакваното.

— Тези резултати, които си изровил, би трябвало да се отнасят към неочакваното, нали? Мамка му, става все по-хубаво.

— Наистина, а и стигнах до дъното на тази история. Когато конете на областния полицейски началник са печелели, не са взимани проби за допинг. Не са взимани и когато са печелили Уейт-тил-ю-уин и Гуд Инъф. А познай кой жокей е тренирал конете на областния началник?

— Фредрик Стрьомлунд… — произнесе Рока бавно. — Но как е възможно да не са направени проби?

— Само да знаеш какво влияние имат известните жокеи. Даваш няколко хилядарки на хората, които правят пробите, и проблемът е решен — каза Алмен.

— Нищо чудно, че областният полицейски началник е държал разследването да се прекрати. А Бенгтсон сигурно знае това — каза Рока.

— Най-вероятно — съгласи се Алмен.

— А Монс Сандин?

— За него не пишеше нищо в регистъра на Шведската асоциация по конни надбягвания. Напълно е възможно да фигурира сред собствениците, но в такъв случай е бил съдружник в някоя фирма, която притежава коне. Сигурно не иска да присъства с името си. Но ще отнеме малко повече време да се изрови тази информация.

„Монс Сандин, възможно ли е наистина някой като теб да бъде намесен в тази каша?“ — помисли Рока.

— Какво да предположим за Урбан Енстрьом тогава? — попита той. — Дали е знаел какви ги вършат, или просто е успял да прозре схемата и се е разприказвал?

— Честно казано, аз съм за втория вариант.

Мислите на Рока започнаха да се подреждат. Хипотезата му се затвърждаваше и той беше в приповдигнато настроение. Мотивът на Бенгтсон да затрудни поне разследването за смъртта на Урбан. Енстрьом беше установен. Ако действията на областния полицейски началник бъдеха разкрити, стълбичката на Бенгтсон към върха щеше да изчезне.

Рока си пое дълбоко въздух и преди да прекъсне разговора с Алмен, каза:

— Имаше право, обичам те.

* * *

Ако някой беше видял, че полицейската кола се плъзга по улица „Дротнингатан“, вероятно щеше да помисли, че присъствието й се дължи на рутинно патрулиране на околността.

От двете страни на улицата се издигаха преспи, високи по един метър, и щяха да бъдат необходими часове, за да се изровят няколко от колите, покрай които минаха. Юхан Рока се удиви колко се бяха опразнили улиците заради времето. Не се виждаше жив човек. Наистина беше почти полунощ, но въпреки това.

Пеле Алмен спря на едно кръстовище до езерото Лилфиерден. Когато опитаха да продължат, гумите започнаха да се хлъзгат и колата забуксува.

Рока въздъхна.

— До гуша ми дойде да живея в страна, където шест месеца в годината валят ледени кристали!

Алмен се изсмя шумно, а после превключи на втора скорост и шиповете на зимните гуми захапаха. В следващата секунда двамата отново осъзнаха сериозността на положението. Нямаха никаква представа къде се намира Петер Кранс. Предплатената карта, която беше използвал, беше блокирана и не се беше свързвала с телефонната мрежа от Бъдни вечер. Бяха потърсили майка му, но безрезултатно. Баща му беше мъртъв от десет години. Прецениха, че е прекалено рисковано да се свързват с приятели и познати, защото биха могли да го предупредят. На първо време щяха да наблюдават апартамента му. Петер живееше на булевард „Сундсеспланаден“, близо до Музея на Худиксвал.

Рока сядаше за първи път от дълго време и се опита да се отпусне. Наистина гърбът го болеше повече, когато седеше неподвижно, но той имаше нужда от почивка. Използва случая да набере номера на гласовата си поща, притисна телефона към ухото си и се заслуша.

„Имате две нови съобщения“ — каза автоматичният женски глас. „Приятен глас“ — помисли си Рока и се зачуди как изглежда всъщност тя, жената зад него.

В слушалката се чу щракване, когато прозвуча първото съобщение. Никой не каза нищо, но Рока чу запъхтяно дишане и бързи стъпки. Няколко секунди по-късно нещо изпращя и съобщението свърши.

„Получено днес, в двайсет и един часа и тринайсет минути“ — съобщи гласът. После започна следващото съобщение. Отново същото пращене. Същото дишане. Кой беше това? Изведнъж някой заговори:

„Здрасти, Юхан, обажда се приятелката на Анхелика…“

Рока притисна слушалката още по-плътно до ухото си, когато чу тихия, но очевидно уплашен глас. Приятелката на Анхелика?

„… нещо се е случило. Петер Кранс. Той го е направил — продължи тя и през цялото време гласът й звучеше, сякаш тя всеки момент ще се разплаче. — Анхелика е тук при мен. Петер сигурно е още в стаята в „Стадсхотелет“ Трябва да направите нещо, преди да дойде тук!“

Паниката в гласа се засили.

Съобщението беше получено няколко минути след предишното. Рока се обърна към Алмен:

— Трябва да обърнем. Петер Кранс може да е в „Стадсхотелет“!

Рока не разбираше цялата ситуация, но очевидно имаше и други, които подозираха, че той е извършителят.

— Повикай подкрепления — каза Алмен в същия момент, в който натисна педала за газта и прекара волвото през една пряспа, за да излезе на „Стургатан“. Рока обяви тревога по радиото.

Те включиха сините светлини, когато набиха спирачки и изминаха на инерция последните метри до „Стадсхотелет“. Изведнъж входната врата се отвори и един мъж изтича навън и налетя право отстрани на полицейската кола. Той падна на земята, но преди Рока и Алмен да успеят да реагират, се изправи отново на крака. Продължи да тича към стълбището, което се спускаше към „Хамнгатан“.

— По дяволите, това е Петер Кранс! Навън! — извика Рока.

Алмен изскочи от колата и се втурна след него. Рока седна на шофьорското място и потегли, за да се опита да пресече пътя на Петер.

Той даде газ, колкото беше възможно на втора скорост, и зави рязко зад ъгъла. Когато наби спирачки на надолнището, гумите не захапаха и колата се плъзна и излезе право насред кръстовището. Точно пред него мина черно ауди, а после изчезна с висока скорост.

Алмен дотича до полицейската кола и отвори вратата.

— Мамка му! Въобще нямах шанс — каза той, докато дишаше запъхтяно.

— Качвай се, потегляме. Съобщи позицията ни на колегите! — извика Рока.

Те последваха аудито, което подмина гарата и продължи на юг. Червените лампички на задните фарове на Петер Кранс все още се виждаха, но разстоянието се увеличаваше все повече. Рока не искаше да кара толкова бавно, че да го изпуснат от поглед, но и не можеха да го притиснат толкова, че да направи някоя опасна маневра.

— Не може да кара много по-бързо от сега — каза Алмен и закопча предпазния колан.

Чистачките се плъзгаха толкова бързо по предното стъкло, че през него се виждаше трудно. Снегът се завихряше зад колата на Петер Кранс и закриваше фаровете. Бяха излезли на национален път 84 в посока към Юсдал.

Изведнъж десните колела попаднаха в канавката. Там снегът беше дълбок и колата се разлюля заради неравномерното съпротивление. Рока стисна волана, колкото можа, за да задържи колата изправена. Беше принуден да забави.

— Изпускаме го! — извика Алмен.

Наближиха отбивката за Форша. Не се виждаха коли. Можеха да избират между това да продължат за Юсдал, или да отбият. Беше въпрос на късмет.

— Аз съм за Форша — каза Алмен. Рока сви надясно по отбивката.

Когато влязоха в градчето, отново видяха задните фарове. Колата се движеше в посока към стадион „Форша“.

— Тръгнал е за футболното игрище! — извика Алмен. — Каква работа има там, да му се не види?

— Мисля, че знам — каза Рока. — Иска да се върне на мястото, където е започнало всичко.

* * *

Тъмната фигура се движеше бавно по изчистеното от сняг футболно игрище.

Юхан Рока и Пеле Алмен седяха в полицейската кола до едната страна на игрището и следяха движенията на Петер Кранс, докато той спря и клекна.

— Ти остани в колата, а аз ще изляза. — Рока разкопча предпазния колан.

— Ти си луд! — извика Пеле Алмен и хвана ръкава на якето му. — Идвам с теб.

Рока вдигна ръка и отвори бавно вратата.

— Аз ще говоря с него — каза Рока и излезе от колата. — Говоренето е моя работа, така да се каже.

Той свали хендсфрито от ухото си и го хвърли на седалката. После затвори вратата, прекрачи през пряспата и излезе на игрището. Прожекторите осветяваха Петер с колебливата си светлина в студената мъгла, която се беше спуснала над Форша. Билката в гърба напомни за себе си и Рока изчака малко, след което излезе уверено на игрището.

— Всичко свърши — каза той, когато се приближи до Петер. — Няма къде да избягаш, по-добре ела с мен в колата.

Той застана пред Петер, който седеше с поглед, втренчен право между гредите на футболната врата. Беше облечен само с риза и дънки и носеше тънки, ниски обувки. Дясната му ръка стискаше пистолет. Рока веднага го позна — компактен „Застава“.

— Ти си точно като другите — изрече Петер. — И ти не разбираш.

— Разбирам повече, отколкото предполагаш, Петер.

— Бях добър колкото него, ясно ли ти е? — Петер вдигна поглед. — Но избраха него. Той получи възможността да замине за големите стадиони. После понякога се връщаше тук, на мръсната, проклета нива. Само за да се изфука. И всички идваха да гледат.

Петер Кранс обхвана игрището с едно движение на ръката си.

Рока направи крачка към него.

— Ела с мен — каза, но Петер явно не чуваше.

— Мислеше, че е най-добрият на света — продължи той и разтвори широко очи. — После ми отне момичето. Момичето на най-добрия си приятел, разбираш ли? Истинският мъж не прави така, но Монс Сандин го направи. Дори аз не посмях да се изправя срещу него — затова се престорих, че не ме е грижа. Едно потупване по рамото, после всичко беше наред. Но нали знаеш, всичко започна да се оформя в мен още тогава. Мислех, че рано или късно ще се реванширам.

Петер размахваше пистолета в такт с думите си.

„Неговото момиче. Евелина Улсдотер — помисли Рока. — Трябва да е имала връзка с Петер Кранс, преди да се събере с Монс.“

— Моля, остави пистолета на земята и сложи ръце на главата си — произнесе Рока строго.

— Сега се изплаши, а? — Петер се засмя. — Мога да направя и ей така. — Насочи пистолета срещу него. — Може би този път аз трябва да бъда този, който ще те застреля в слепоочието, или как мислиш?

Рока си пое дълбоко въздух и се опита да си спомни. Един преподавател от Полицейската академия — този, който ги беше обучавал на изкуството да посредничат при конфликти.

— Ако смяташ, че няма значение дали ще застреляш и мен, значи грешиш. Положението ти няма да се подобри.

Рока звучеше много по-спокоен, отколкото беше.

— Мога да направя ей така, ако ти харесва повече — произнесе Петер с разширени очи и сложи цевта на пистолета в устата си. Рока видя, че той трепери.

— Дори и да не вярваш, има и друг изход от това положение. Има кой да ти помогне…

Рока протегна ръка и изведнъж усети остра болка в долната част на гърба. Тя го принуди да се наведе напред и се наложи да вдиша дълбоко няколко пъти, преди да може отново да се изправи.

— Няма кой да ми помогне — възрази Петер. — Мислех, че го разбираш. Та аз съм убил двама души, по дяволите! Остави ме на мира.

„Двама души“ — помисли Рока ужасено. Предпочете да не поставя бройката под въпрос. Съсредоточи се върху жертвата, за която знаеше. Засега. Опита се да разсъждава логично. Как да успее да надвие Петер? Знаеше, че физически ще бъде в по-слаба позиция, но може би можеше да опита някак да отклони вниманието му, а после да се хвърли върху него?

Рока вдигна предпазливо дясната си ръка към кобура, като се надяваше той да не забележи.

— Аха, значи все пак си страхливец. Не пипай пистолета, или ще стрелям! — извика Петер.

Рока чу, че вратата на полицейската кола се отвори. Пеле Алмен излезе.

— Кажи на приятеля си да седне пак в колата. Една стъпка и ще стрелям! — извика Петер Кранс.

Рока махна на Алмен да се върне. Видя как той се поколеба, преди да седне отново в колата.

— Но защо уби Хена? — попита колкото можеше по-спокойно.

— Хена… тя… тя беше първата ми любов. Децата също могат да изпитват любов. Разбираш ли? — Гласът му пресекна.

„Знам какво си преживял, знам защо си се озовал тук“ — искаше да каже Рока, но продължи да мълчи.

— Срещнал си я в „Грюнингсленгтан“, нали? — попита.

— Да, в онова сатанинско място — потвърди Петер Кранс. — Но… но… не исках да убия Монс. Исках само да страда, точно като мен. Но не да умре.

— Но Монс не е мъртъв, Петер.

Петер се втренчи в Рока.

— Не, но е следващият. Принуден съм.

— Защо си принуден?

— След онова надбягване на „Хагмюрен“ през август. Щях да отида и да заложа както винаги. Тогава се обади Мъжът с елегантния костюм, Владимир Катенович. Даде ми десет хиляди крони и ме помоли да ги заложа на Морнинг Глори. По някаква причина не искаше да отиде сам на хиподрума. Може би се е криел от някого. Помислих го за пълен идиот, че иска да заложи на този кон. Та той не беше побеждавал нито веднъж, а на последните три старта се скъса да галопира. Десет хиляди крони, това са много пари. Затова реших да не ги залагам, а да ги запазя за себе си. Владимир Катенович нямаше да научи нищо. Но тогава конят взе, че победи. И то с няколко дължини. А коефициентът беше 40. Това са четиристотин хиляди крони. Четиристотин хиляди, с които задлъжнях към Катенович.

— По дяволите! — реагира Рока, докато отново се опитваше да сложи ръка на пистолета.

— Да, така си е. Не знаех къде да се дяна. Не можеш да се скриеш от Катенович. Но той сигурно разбра, че няма как да платя, затова ми направи предложение: ако се погрижех Монс да изчезне, щяхме да сме квит. Така и не разбрах какво има против Монс, но изведнъж това ми се стори добра алтернатива. Катенович щеше да държи под око Монс на Бъдни вечер, докато аз го застрелвам. Всичко стана толкова лесно. Дори снегочистачите лесно паднаха в капана. Отначало ми беше малко трудно да управлявам снегорина, но после и с това се справих.

— Но защо застреля Хена, все още не разбирам?

— Това беше мое лично решение. Знаех, че така или иначе ще трябва да си окървавя ръцете, затова реших да очистя първо нея. Великият Монс щеше да разбере какво е чувството, когато загубиш любовта си. По дяволите, заради него аз съм загубил всичко, което някога съм имал. Двамата бяхме еднакво добри. Но той получи всичко, а аз — нищо. Знаеш ли какво е да загубиш всичко? — изкрещя Петер.

— Знам повече за това, отколкото си мислиш — каза Рока и в същия момент се прокле. Не биваше да говори за личния си живот.

— Трябва да се пазим от жените, не го забравяй. Но си прав, и с тях не може, и без тях не може.

Тогава през ума на Рока премина най-естествената мисъл. Кристина Кранс. Заключеният й апартамент. Нарязаният на парчета труп в снега до трактора. Та аз съм убил двама души, по дяволите. Беше убил собствената си майка. Аналитичният мозък на Рока съвсем очевидно беше прегрял и вината беше на Бенгтсон. Той се отърси от тази мисъл, от която му се гадеше, и опита друга тактика.

— Време е да дойдеш с мен — решително изрече.

Тогава Петер изведнъж се хвърли напред и се изтъркаля по гръб, хванал пистолета с двете си ръце. Насочи го треперещ към Рока.

— Да, точно така. Бях забравил — прошепна той дрезгаво. — С Фани Петершон бяхте гаджета, нали?

— Какво искаш да кажеш? — попита Рока. За миг изгуби концентрацията си.

— Може би знам нещо, което ти не знаеш. Което полицията не знае… — отвърна Петер Кранс и се засмя.

„Това е само маневра за отвличане на вниманието — помисли Рока. — Съсредоточи се.“ Той извади светкавично пистолета, махна предпазителя и сложи показалеца си на спусъка. Петер му се усмихна криво.

— Ама малки Юхан. Ако ме застреляш, няма да разбереш какво се случи с Фани — каза подигравателно.

Вътре в себе си Рока се разкъсваше между доброто и злото. Между правилното и неправилното. Трепереше. Бореше се да се овладее. Да мисли трезво.

— Какво искаш, негоднико? — извика той, колкото му държаха силите.

— Ако ме пуснеш, ще ти разкажа какво се случи. — Петер се надигна.

Рока стисна зъби и затвори очи. Вдиша и въздухът изпълни дробовете му. Извика в паметта си образа на Фани. Най-красивата Фани. Прицели се. Поколеба се. Направи малка крачка настрани. Тогава я усети, болката, и този път беше неконтролируема. Прониза го и плъзна острите си пипала по гръбнака му, а после завзе врата му и го принуди да падне на земята. Рока обърна бавно глава и погледна Петер право в очите.

— Какво решаваш? — извика Петер.

Изведнъж прожекторите около игрището изгаснаха и всичко стана черно. На Рока му се струваше, че чува ударите на пулса си, все по-бързи и по-бързи. Той държеше здраво пистолета и стисна зъби, за да не изкрещи от болка. Благодарение на слабата светлина от фаровете на полицейската кола в другия край на игрището все още различаваше Петер. Той продължаваше да седи там неподвижен.

Рока вдигна бавно пистолета и сви пръста си около спусъка. Тогава долови нещо с крайчеца на окото си. Сянка, бързо движение. Без да премества поглед, той видя как една тъмна фигура се приближи към Петер откъм гърба му, бързо и тихо.

Рока опита да стои колкото можеше по-неподвижно, но пронизващата болка не му позволяваше. Когато премести леко крака си настрани, болката избухна и той падна на земята, без да може да се спре. Последното, което чу, преди да му причернее, беше изстрел.

19 септември 2012 година

В края на краищата „безграничност“ е красива дума.

Въпреки онова, което може да стори с нас, децата.

През първите години живяхме в дом без граници.

Ти, аз и нашият приятел. Нашият Петер.

Безграничността е красива в основата си.

„Живеем на отворени врати. Даваме безгранична любов, всички заедно в хармония.“

Все едно казваха:

„Осъществяваме себе си, но забравяме за децата си.“

Чувствителни деца. Като мен и Петер.

Петер беше тук. И няма да ме остави на мира, не и сега, когато ме е открил. Разбрах го.

Той е дори вътре в мен. Сигурна съм, защото познавам признаците. Инстинктът ми казва да го махна и трябва да се добера до лекар. Само не знам как ще го понеса.

Но въпреки това всичко ще свърши. По един или друг начин.

Силите ми вече свършиха. Също и инстинктът ми за оцеляване. Копнея да се махна оттук. Копнежът е по-силен от всякога.

Монс е човек, който вдъхва сигурност. Така е. И е баща на децата ми. Приятно ми е да знам, че те имат него. А рано или късно ще намери друга жена, която може да стане част от живота на децата ми. Ако съм напълно откровена, мисля, че вече я е намерил.

Но ще се боря още малко. Поне докато се преместим в Худиксвал. Ще се боря за Анине и Антонио, които ми дадоха най-голямата любов.

Скъпи братко. Пиша на теб, защото ти си единственият, на когото разчитам.

Както пишеше в писмото, което ти изпратих в Норвегия, исках да дойдеш тук във Флоренция, когато моментът настане.

Исках да прочетеш историята ми. Да опиташ да разбереш защо е станало така.

Разкажи на децата ми, само за това те моля. Но разкажи красивата история. За летата в детството ни, както си ги спомням и както се надявам, че и ти си ги спомняш. Копнея да се върна там. И щом дойде денят, когато няма да мога да направя нищо повече, тогава спомените ще ми помогнат да се усмихна.

3 януари 2013 година

До река Арно въздухът беше по-влажен, отколкото между каменните къщи в центъра, особено по това време сутрин. Бирк Педершен разтърка длани и заразмахва ръце в опит да се стопли. Въпреки че температурата беше съвсем различна, тук му беше по-студено, отколкото в къщата-лодка. Той започна да тъпче на място, а после отиде до каменната стена и се наведе през ръба. Долу водата течеше буйно. Течението носеше нещо, което наподобяваше туристическа карта. Той я проследи с поглед, докато се изгуби от погледа му.

Разбираше защо Хена искаше той да дойде тук във Флоренция. Да изпрати разказа в Норвегия по пощата щеше да бъде прекалено рисковано. Щеше да получи и още ключове за банковия сейф, беше сигурен в това. Като предпазна мярка, в случай че пощата направеше някой гаф.

Той скочи на стената и седна с увиснали над водата крака. Студът от камъка проникна през шаячните панталони, но въпреки това искаше да седи точно там. Извади книгата и я сложи на коленете си. Не знаеше какво ще почувства от написаните от Хена думи. Неговите спомени за нея бяха много по-красиви, макар и много по-кратки.

Беше му отнело известно време да разбере. Петер Кранс. Той, който тогава беше един от тях. В джоба си носеше третата част от дървеното сърце — онова с върха. Дървото беше топло в ръката му. Той го погали с показалеца си, докато се питаше какво е направил Петер със своята част.

След известни затруднения Бирк беше успял да намери телефонен автомат и се беше обадил на полицията в Швеция. Бяха го прехвърлили към Худиксвал. Един симпатичен мъж с фамилно име Алмен му каза, че вече са заловили Петер Кранс. Бирк попита и за децата. Полицаят обясни, че все още били силно повлияни от събитията през последните дни. Че сигурно щяло да бъде по-добре да изчака, преди да ги потърси. Бирк трябваше да приеме това. Щеше да отиде в Худиксвал, за да се осведоми за обстоятелствата около смъртта на Хена. Рано или късно щеше да има възможност да разкаже историята за нея.

Той пак сведе поглед към буйните води на реката. След това взе книгата. Погали я за последен път, а после я вдигна над водата. И я пусна.

* * *

За Монс Сандин беше успокояващо да знае, че полицаите седят в колата пред къщата. Въпреки че му се струваше нелепо да се нуждае от охрана, той съзнаваше, че няма друг избор.

С децата все още бяха във Форша. Къщата и парцелът в Сколбу бяха отцепени, а и той така или иначе никога нямаше да може да се върне там, наистина никога. Родителите му щяха да се върнат следобед, а после всички заедно щяха да вечерят. Монс беше обещал да сготви. След като децата заспяха, щяха да обсъдят всички подробности по погребението на Хена.

Когато отвори хладилника, го лъхна воня на прокиснало мляко. Той вдигна една от кутиите и установи, че срокът на годност е изтекъл отдавна. Освен млякото имаше пакетче маргарин за сандвичи, който обещаваше по-ниско съдържание на холестерол. Зад няколко консервени кутии стояха два буркана с мармалад. Това беше всичко.

Нямаше да може да отиде до хранителния магазин. Полицаите нямаше да позволят, освен ако не отидеха с него. Но да отиде до „Ика“ с полицейски ескорт — за Монс Сандин това минаваше всякакви граници.

Отстрани на хладилника беше залепено меню от пицарията в центъра на Форша. Рекламираха услугата си за доставки по домовете и така вечерята беше уредена. Той остана загледан в менюто. Беше изморен. През последните десет дни не беше спал повече от два-три часа на нощ.

Монс се стресна, когато чу, че някаква кола забави ход и спря на улицата отвън.

„Мама и татко“ — помисли той и отиде до прозореца. Когато дръпна карираното перде настрани, видя, че зад полицейската кола е паркирал тъмен сааб. Стори му се, че кръвта шурти във вените му. Доколкото си спомняше, сред хилядите му познати никой нямаше тъмен сааб. Той видя, че колата е оборудвана с повече антени от обичайното. Беше цивилен автомобил, но той не разбираше защо е дошъл. Та нали полицията вече беше на място. Но тогава разбра. Убиецът на Хена. Бяха дошли, за да му кажат, че са го заловили. Или не?

И двете предни врати се отвориха едновременно и от колата слязоха двама души. Минаха сравнително бавно по изчистената от сняг пътека до входната врата. Две отчетливи почуквания. Монс сякаш се беше сраснал с пода. Част от него искаше да изтича до вратата и да я отвори, а другата искаше да избяга оттам. Още две почуквания. Някой от двамата дръпна дръжката на вратата. Беше заключено.

Монс си наложи да сложи единия си крак пред другия и да тръгне към антрето. Той се приближи бавно до вратата. Хвана дръжката и затвори очи. Отвори вратата.

Навън стояха двама мъже, единият малко пред другия. Всеки с полицейска значка в ръката. Погледите им убиха надеждата на Монс, че са дошли, за да съобщят, че един убиец е заловен.

— Дошли сме, за да ви уведомим, че сте заподозрян за съучастие в престъпление — каза единият. — Става въпрос за редица уредени конни надбягвания и футболни мачове и искаме да ви помолим да дойдете с нас в полицейския участък за разпит.

През главата на Монс преминаха хиляда мисли едновременно. Та нали той вече не участваше. Беше се погрижил всички свидетели да си мълчат. Никой нямаше да спомене неговото име. Беше му коствало значителна сума пари, но нищо не струваше колкото собствената му търговска марка. Кой, по дяволите, беше пропял? Отчаянието го завладя. Нуждаеше се от Стефан Фантенберг.

Монс се свлече на един стол в антрето. Отпусна ръце и облегна глава назад. Сега всичко със сигурност беше свършило.

* * *

Юхан Рока не мислеше, че някога отново ще срещне Яна. Но ето, че тя седеше на ръба на болничното му легло.

— Още не проумявам как си успяла да направиш онзи номер на футболното игрище — каза той.

— Виждаш ли какво може да постигне човек с малко тренировки. — Яна му се усмихна. — Шегата настрана: щом трябва, значи трябва.

— Много съм ти благодарен — каза Рока.

Яна поглади с ръка жълтото болнично одеяло.

— Все пак не за първи път се сблъскваме — отбеляза тя. — Налетях на него още на Бъдни вечер. Стори ми се познат, но името Петер Кранс не ми говори нищо. Сигурно прилича на някого.

— Прекалено много си гледала „Офицер и джентълмен“ признай. — Рока се засмя.

Яна се усмихна неуверено.

— Ричард Гиър — каза тя и явно се сети. — Как е гърбът ти? — попита Яна, когато спря да се смее.

— Лекарят ми дава доста хубави лекарства, така че в момента не усещам нищо.

Яна се настани удобно и изправи гръб.

— Трябва да ти разкажа нещо.

— Нищо неприятно, надявам се — каза Рока.

Тя вдигна пуловера, за да оголи рамото си. Сега той я видя ясно и отчетливо. Татуировката беше старателно оформена и поразително подробна. Красива синя пеперуда. Сега успя да прочете текста под нея.

— Ти си Самотната пеперуда! — възкликна Рока. — По дяволите, Яна. Защо не каза нищо?

Тя прибра косата си зад ушите и се прокашля.

— Не можех. Беше прекалено трудно. Мълчах си, защото знаех, че нямам нищо общо със смъртта й. Напълно наясно съм, че съм нарушила служебните си задължения, и съм готова да поема последствията.

Яна впери очи в Рока.

— Да не избързваме. Но трябва да ти кажа, че съм разочарован — каза той. — Откъде познаваше Хена?

— Запознахме се на един фестивал в Милано. Беше през лятото на две хиляди и трета — каза Яна. — Ти не знаеш нищо за произхода ми, но баща ми е от Германия, а майка ми — от Йордания, като и двамата имаха изключително консервативни разбирания за живота. За тях не съществуваше друга възможност, освен да стана лекарка, и не пожалиха средства, за да осъществят тази своя мечта. И двамата пътуваха много по работа. Затова ме изпратиха в интернат и вероятно са мислели, че постъпват по единствения правилен за мен начин. Срещах се с тях няколко пъти на срок и единственото, което ги интересуваше, беше какви оценки съм изкарала. Винаги е трябвало да крия коя съм всъщност. Дори пред себе си не признах, че съм лесбийка, докато родителите ми не починаха, и винаги съм имала задръжки да го споделям с други. Но Хена веднага разбра и когато бях с нея, можех да бъда себе си. И до днес само тя и приятелката ми Катажина знаят за това.

— Искаш да кажеш, че с Хена сте имали връзка?

— Да, нещо като връзка. Хена не беше лесбийка, по-скоро експериментираше или както там се казва.

— Колко дълго се срещахте?

— Когато тя ме напусна, се срещахме от една седмица. След това аз отидох един уикенд във Флоренция, но това беше всичко. Ако се вземе предвид малкото, което всяка от нас научи за предишния живот на другата, сме имали повърхностна връзка, но никога не съм изпитвала толкова дълбоко усещане за взаимност с някого, както с нея. Но не знам повече за живота й от вас. Ако знаех, нямаше да мога да си мълча за тайната си.

Рока се вгледа в Яна. Тя беше привлекателна с гъстата си, тъмна коса и правилните черти на лицето.

— Извинявай, но никога ли не си спала с мъж? — попита той и се плесна по устата. Струваше му се, че само го е помислил, но очевидно го беше изрекъл на глас. Затаи дъх пред реакцията на Яна.

— Ама ти не си в ред! — извика тя.

Впи поглед в Рока и той се притисна колкото можеше по-назад в леглото. Никога не беше чувал Яна да повишава глас. Какво щеше да стане сега? Тя имаше право да постъпи всякак. Неговата наглост нямаше граници. Той скри лице, а после внимателно вдигна поглед към нея. Тогава тя започна да се смее. Отначало само захихика, но скоро избухна в звънлив смях. Смееше се с цялото си лице. Виждаха се всичките й бели зъби, а около кафявите очи и черните мигли се бяха образували фини бръчици. Колкото и да се опитваше, той не можеше да не си мисли, че цялата тази работа беше голяма загуба за мъжката половина от човечеството.

— Извинявай, извинявай, извинявай. — Рока вдигна примирено ръце. — Понякога не успявам да спра напиращите от устата ми думи.

— Няма проблеми. Разбирам въпроса — каза тя. — Ако искаш да знаеш, всъщност съм го правила. И не беше толкова зле, колкото човек би си помислил. — Яна му намигна.

— Но не смяташ да повториш — констатира той.

— Всъщност не съм го вписала в графика си, така да се каже. Както казах, след случката с Хена имам затруднения с връзките.

— Но защо й даваше пари?

— Хена нямаше нищо, освен мечтата си да стане художничка. Моите родители ми оставиха голямо наследство. Отначало не исках и да пипна парите, прекалено много ми напомняха за предишния ми живот. После разбрах, че мога да ги използвам, за да улесня положението на друг човек. Дарила съм милиони за благотворителност. За мен нямаше нищо по-естествено от това да помогна на Хена: тя беше най-голямата и единствена любов в живота ми.

Рока се протегна към ръкохватките, които висяха на верижка над него. Надигна се в леглото.

— Радвам се, че ми разказа. Не се тревожи за нарушението на служебните задължения или за други практически подробности.

Телефонът му изписука. Рока протегна ръка между вазите с цветя върху квадратната масичка до леглото. Търсеше го Юнас Андершон, старият му колега от Националната криминална полиция.

От Италия казаха да ти благодаря за информацията. Ю.

Рока се усмихна и отговори:

Няма защо. Ченгето

После му хрумна нещо:

— Нали в снега до трактора беше майката на Петер Кранс?

— Да, за жалост. Зъбният статус го доказа — отвърна Яна.

Рока потръпна. Изведнъж на вратата се почука и една от сестрите отвори и влезе. В ръката си държеше огромен букет и му го подаде.

— Трябва да внесем още една маса — каза тя с усмивка. — Скоро няма да има място за цветята.

Рока взе букета и махна картичката, която беше завързана за един бял лилиум.

Оздравявай. Стефан Фернандес

Татко Фернандес. Рока се усмихна, но веднага се замисли за дъщеря му.

— Чула ли си какво е станало с Анхелика? — попита той и погледна към Яна. По-добре да го признае пред себе си. Тя не му излизаше от ума. Може би Анхелика не беше получила шанса, който заслужаваше?

— Анхелика Фернандес ли? — попита Яна и Рока долови тревожен блясък в погледа й. — Добре е, като се имат предвид обстоятелствата.

„Добре е, като се имат предвид обстоятелствата — помисли Рока. — Малка, малка Анхелика.“

* * *

— Разпит на Монс Сандин. Часът е петнайсет и четирийсет и пет на трети януари две хиляди и тринайсета година.

Монс погледна с крайчеца на окото си към Стефан Фантенберг, който седеше до него. На ревера на сивия му костюм имаше петно, а вратовръзката беше завързана немарливо. Той си гризеше трескаво ноктите и изглеждаше по-блед от обикновено.

— Та значи смятаме, че си замесен в организация, която аранжира резултатите от различни спортни прояви. Как ще коментираш това? — попита Пеле Алмен. Непрестореният му хелсингски диалект създаваше някакво странно усещане за сигурност и уют, помисли Монс, докато седеше на стола срещу него, мълчалив и с клюмнала глава.

— Можеш ли да потвърдиш, че си съдружник във фирма, която се казва „Фор Фаст Леге“?

— Вярно е.

— Можеш ли да потвърдиш, че „Фор Фаст Леге“ притежава кобила на име Морнинг Глори, която е стартирала на хиподрума „Хагмюрен“ на осемнайсети август две хиляди и дванайсета?

Монс кимна. Нямаше да се измъкне. Щяха да го осъдят и не смееше да помисли за последствията. Сега искаше само всичко да свърши по-бързо.

— Също така предполагаме че треньорът Фредрик Стрьомлунд е наредил да инжектират един препарат на Морнинг Глори, благодарение на който тя се е представила далеч над възможностите си. В течение ли си на това и можеш ли да го потвърдиш?

— Да… истина е за съжаление — каза Монс. — Миоинозитол триспирофосфат.

Последното просто му се изплъзна, без той да успее да се спре, но му беше учудващо приятно да сподели. Той се замисли за инжекциите. За болката, когато самият той си ги правеше преди мачовете, и за удовлетворението, когато след това можеше да тича, без да се изморява.

— Наясно ли си, че Петер Кранс е получил една така наречена поръчка на осемнайсети август — задача да заложи десет хиляди крони на Морнинг Глори?

Алмен вдигна поглед от листа с въпросите.

Монс потръпна. Веднага разбра. Приятелят му. Те, които се бяха борили рамо до рамо. Бяха се потупвали по рамото. Бяха си помагали. Купонясваха, смееха се, шегуваха се. За мацки, футбол, конни надбягвания. За всичко в живота. Петер можеше да стане добър като него, ако не беше алкохолът. Ако не беше хазартът.

— Петер е застрелял Хена… нали?

— Искам да чуя твоята версия. После можем да поговорим какво евентуално е направил Петер.

— Той ме посети във Флоренция в началото на септември. Дължеше куп пари на някого. Искаше да вземе назаем от мен. И преди беше заемал и знаех, че има проблем. Затова отказах — мислех, че така ще му помогна по някакъв начин. Но че заради това е искал да убие Хена, не разбирам…

Монс разтвори отчаяно ръце.

— Каква роля играе Мъжът с елегантния костюм, Владимир Катенович, в живота ти?

— Катенович вече не е част от живота ми — каза Монс.

— Тогава можеш ли да отговориш защо си разговарял с него по телефона на Бъдни вечер?

— Той ми се обади. Каза, че чул, че искам да се оттегля. Потвърдих. После говорихме за други неща. Разговорът продължи дълго, доколкото си спомням.

— Малко късно си се сетил да се оттеглиш. Знаеш ли, че е обявил награда за главата ти? Награда от четиристотин хиляди крони — колкото дълга на Петер Кранс?

Монс се вкамени. Пъзелът започна да се нарежда, но въпреки това не съвсем. Катенович беше разтеглил разговора на Бъдни вечер, малко преди четири. Значи му беше отвличал вниманието, докато Петер е отишъл до къщата и е убил неговата Хена.

— Но все още не проумявам. Защо Хена? Защо не мен?

— И твоят ред е щял да дойде. Убийството на Хена било наказание. Кранс смята, че ти си причината да не му провърви. Трябвало да разбереш какво означава да загубиш някого — каза Алмен.

„Евелина Улсдотер — помисли той. — Та връзката ни дори не беше сериозна. Поне не по онова време.“ За секунда Монс не знаеше какво да каже.

— Заловихте ли го? — попита.

— Да, вчера. Лежи упоен в болницата. Бяхме принудени да открием огън и изстрелът го уцели доста зле. Но най-вероятно ще оцелее. Ще му бъде повдигнато обвинение, естествено. За убийството на Хена. И на Кристина Кранс.

Монс хвърли поглед към Алмен.

— Вярно ли е? И на майка си?

— Да, за съжаление. Но що се отнася до Хена, искаме да знаеш, че тя чисто теоретично е щяла да умре във всички случаи — от свръхдоза рохипнол.

Монс зарови лице в ръцете си. Обзе го безмилостна комбинация от тревога и угризения. Той не беше искал да види колко зле е било положението. Това беше истината.

„И Петер — помисли той. — Моят Петер. Ти си бил доста самотен всъщност, нали?“

— А също и тази работа с футбола във „Фиорентина“ — продължи Алмен. — Понякога си бил прекалено добър. Особено когато il Presidente[54] го е искал. Как ще коментираш това?

Монс въздъхна. Помисли за съотборниците си. За Мануел Батиста. Сега и те щяха да го потърсят. И след като разговаряха с него, щяха да осъзнаят мащаба на постъпките му. Монс беше изморен. Напрежението, което носеше в себе си открай време, започваше да се разнася. Какво щеше да се случи сега? Какво щеше да стане с децата? После дойде ред на безразличието. Полицията да прави каквото иска. Той само искаше да разкаже. Всичко.

— А, още нещо — каза Алмен изведнъж. — Както знаеш, нещата не се ограничават до „Фиорентина“. Значително по-мащабни са.

Монс вдигна поглед към него и изпита още по-силно отчаяние. После Алмен вдигна показалец срещу него и продължи:

— Ще получиш много хубаво предложение. Ако ни помогнеш да направим услуга на италианските си колеги, ще получиш по-леко наказание. Говорим за глоба. Естествено, значение има и това, че си самотен баща на малки деца.

Монс не можеше да скрие учудването си и въпреки че Алмен кимна насърчително, той беше принуден да изчака, докато бъде в състояние да започне да разказва.

Три дни по-късно

Въпреки че още беше посред зима, когато Юхан Рока се изкачи на верандата, му се наложи да се пази от топящия се сняг, който капеше от покрива. С присвити очи погледна към синьото небе, където нищо не скриваше слънцето. Зимата се беше принудила да отстъпи, дори и само за един ден.

Той се протегна, за да отвори вратата. По стар навик зачака болката, преди да натисне дръжката. Но гърбът почти не го заболя. Наистина лекарят го беше натъпкал с обезболяващи, но въпреки това. Усещането да може да извърши движението, без гърбът да го прониже, беше неописуемо. Той остави вратата притворена, за да може къщата да се изпълни със свеж въздух. Когато влезе в антрето, се спря. Обзе го странно усещане. Беше почти сигурен, че не е сам в къщата.

— Ехо? — каза и се огледа.

„Само съм си въобразил“ — помисли и свали връхните си дрехи. Кой можеше да е тук?

Глух тропот някъде във вътрешността на къщата го накара да се напрегне до последния мускул на тялото. Със сигурност имаше някого. По навик дясната му ръка се премести на хълбока, където обикновено стоеше кобурът. Когато не напипа друго, освен ръба на дънките, той стисна юмрук и тръгна към кухнята покрай стената на коридора.

Скърцане откъм вратата на кухнята го накара да залепи гръб до стената. Последното, което искаше, беше да се наложи да надвие крадец, влязъл с взлом, но се концентрира, за да бъде готов. Тогава се чу потиснато прокашляне, а после те се показаха, един по един. Първо Виктор Бергман. Той подаде на Рока тясна чаша със столче, а пяната преля през ръба и потече по ръката му.

— Добре дошъл у дома — каза Виктор и го прегърна.

Трябваха му няколко секунди, за да се опомни, а след това той погледна Виктор право в очите.

— Идиот такъв — каза Рока след малко. — Мислех, че пак са те опандизили. Нали беше неоткриваем.

— Изпуснах си телефона в тоалетната. — Виктор се засмя. — Пробвах да ти се обадя от телефона на жената, но ти явно имаше друга работа.

Рока се засмя и се огледа. Те бяха там, всички. Виктор и момчетата. По-навътре в кухнята зърна Самели. И Ялмар, Алмен и останалите колеги. Но не видя Яна и изпита разочарование.

Той ги прегърна всичките. Алмен се приближи, следван от жена си. Рока го хвана здраво за врата и го целуна по устата.

— Обичам те, дърт бацилогонител такъв — каза.

Алмен размаха ръце и се отдръпна, като плюеше. Рока се засмя, сборичка се с него и го повали на земята.

— Пази си гърба! — извикаха всички.

След малко двамата се изправиха. Рока срещна погледите на другите.

— Къде е Яна?

— След малко ще дойде — отговори Ялмар. — Позабавила се е, но ще дойде. В края на краищата, това е най-важното.

Той се приближи до Рока и го погледна над рамките на очилата. Този път очите на Ялмар бяха насочени право към неговите.

— Областният полицейски началник е елиминиран. Завинаги — прошепна.

— Шегуваш се — каза Рока.

— Шегите и остроумията не са нещо, с което искам да се свързва имиджът ми — изрече Ялмар сериозно. — Мислех, че вече си го разбрал.

— А Бенгтсон?

— Тя е като котка. С девет живота. Но наистина живее на ръба. — Той вдигна показалец.

Рока потърси Алмен. Той стоеше до прозореца и гледаше навън.

— Какво всъщност се случи с областния? — попита Рока.

— Едно птиченце случайно прошепнало нещо на друго, което явно заемало висок пост. По-висок от Йевле, така да се каже. Опа! — Алмен закри отворената си уста с ръка и продължи нататък. Рока му изпрати въздушна целувка.

На кухненския плот бяха сложили чинии с италиански колбаси, сирена и различни видове хапки. Отстрани бяха наредени бутилки с просеко. Приятелите седяха до кухненската маса или стояха на групички и разговаряха. И в стари, и в нови комбинации. Точно както той искаше да ги вижда.

Рока застана по средата на кухнята и започна да ги наблюдава. На гърлото му застана буца и му припари зад клепачите. Прокашля се и понечи да каже нещо, но думите не дойдоха. Сълзите започнаха да се стичат по бузите му. Обърна се. Не знаеше къде да се дене. Повече не можеше да сдържи плача си. До последно се опитва, но изведнъж сълзите надделяха. Рока сложи дланите си върху очите и се разтресе. Хлипанията му се засилваха и накрая всички бариери се събориха.

Насред бурята от чувства някой обгърна гърба му с ръка. Някой, който го притисна плътно до себе си. Той се обърна и зарови лицето си в нечия тъмна, дълга коса. Постепенно спря да се тресе, хвана Яна за раменете и отстъпи, за да може да я погледне. Тя го гледаше изпод бретона си и го погали по бузата. Наоколо приятелите се бяха умълчали. Но скоро възобновиха разговорите си и кухнята на Рока се изпълни със смях и високи гласове.

Ядоха и пиха, докато чиниите и бутилките не се изпразниха. Някои от гостите трябваше да се прибират, а други ги зовеше работата. Накрая останаха само Виктор и Яна. Заедно сложиха приборите и чиниите в съдомиялната. Яна затвори вратичката и машината забуча глухо. Криминалистката се обърна и се облегна на кухненския плот. Скръсти ръце и се усмихна на Рока.

— Време е да разкажеш историята за Юхан Рока. Кой си ти? Защо си тук?

Рока отиде във всекидневната и свали един от кашоните от преместването, които още стояха на купчини там. Отвори го и извади албум със снимки. Червен, с изтъркани ъгли. Отвори албума и го разлисти. Снимката на класа, когато завършиха гимназията. Самият той със студентска фуражка. Рока затвори очи и отгърна още една страница. Преглътна. А после отвори очи и тя беше там. Неговата Фани. Фуражката с лъскава козирка беше нахлупена плътно върху косата, която като че ли винаги беше живяла собствен живот. Устата се смееше наравно с очите, а миглите стигаха почти до веждите. Той щеше да разнищи изчезването й из основи; дължеше й го. Но за да може да го направи, трябваше да се освободи от миналото и да продължи напред. Да се отвори за чувствата, които чукаха на вратата, а той изгаряше от желание да ги пусне да влязат.

Епилог

Бирк Педершен застана пред портата. Искаше да постои там. Слънцето топлеше челото му и капките пот, които бяха избили, докато идваше насам от гарата, се увеличиха и се превърнаха в ручейчета, които потекоха по бузите му.

Той разхлаби връзките на раницата и пъхна ръка вътре. То беше там — дървеното сърце на дългата кожена лента. Беше се уверил в това многократно по време на пътуването си от Будьо, но трябваше да провери отново, за да бъде сигурен. Сега сърцето беше цяло. Беше получил другите две части от един любезен полицай.

Пантите проскърцаха, когато той натисна дръжката на вратата и я дръпна към себе си. Тръгна по криволичещата алея към къщата. От двете й страни имаше лампи с античен вид, разположени на равни разстояния една от друга. Равномерните следи в чакъла говореха, че някой наскоро го е загладил. Не на ръка, разбира се. Бирк вървеше предпазливо с мокасините си, за да не развали декоративната шарка.

Когато стигна до къщата, той я огледа. За него беше непонятно, че сестра му някога е живяла в такава къща. В такова изобилие.

Бирк заобиколи къщата и излезе на тревната площ от задната страна. До къщата се простираха огромни площи с розови и бели цветя. Рододендрон и божури, ако паметта не му изневеряваше. Не, сигурен беше. Бяха като цветята на баба.

— Бирк, ти ли си?

Бирк се обърна към терасата. Една врата се отвори и от нея излезе Монс. Той се приближи до Бирк с протегната ръка. Ръкостискането премина в прегръдка. Бирк се поотдръпна леко, но отвърна несръчно, като обгърна гърба на Монс с ръка.

— Добре дошъл — продължи Монс. — Надявам се, че пътуването е минало добре. Анине и Антонио ще дойдат всеки момент.

Бирк благодари и се умълча. Стори му се, че Монс се е състарил, откакто се бяха видели на погребението преди пет месеца. Скръбта наистина оставяше следи, съвсем ясно личеше.

Вратата на верандата изскърца и някой излезе. Жена на неговата възраст, със светла, дълга коса. Тя докуцука до тях с патерица, а под широката й рокля личеше издут корем. На Бирк му се стори, че вижда аурата на жената. Беше чиста. Но видя също, че невинаги е било така. Беше претърпяла промяна. Лицето й беше негримирано и красиво, помисли Бирк.

— Евелина Улсдотер. — Жената протегна ръка.

Коя беше тя? Да, да, още преди смъртта на Хена Бирк беше разбрал, че не е била единствената жена в живота на Монс. Но положителното усещане за жената остана.

— Татко! — Откъм водата се чу детски глас. — Той тук ли е вече?

Бирк видя, че детето е момиченце. То затича към къщата през тревата. Босо, с развяваща се коса. Когато детето стигна до тях, той огледа чистото му лице, кафявите очи. Широката усмивка.

— Това е Анине — каза Монс и посочи момиченцето. — Антонио сигурно не е далеч. Анине, това е Бирк, вашият вуйчо.

Анине. „Хена“ — помисли Бирк и изведнъж му стана леко. Анине му се усмихна и го прегърна. Той й подаде колието с дървеното сърце, а после сам я прегърна. Силно. Дълго.

Беше време да разкаже историята за Хена. Красивата история.

Обработка The LasT Survivors

Сканиране: skygge, 2019

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2019

1

Коледният епизод на „Доналд Дък“ — „От всички нас за всички вас“, излъчван в Швеция под заглавието „Доналд Дък ви пожелава Весела Коледа“, и до днес е задължителна част от шведската празнична традиция на Бъдни вечер още от първото му излъчване през 1960 година. — Б.пр.

2

Наслади се на тишината (англ.). — Б.пр.

3

Всичко, което някога съм искал, всичко, от което съм се нуждаел (англ.). — Б.пр.

4

Аз съм задник. Така че ако не искаш да нараня чувствата ти, не разговаряй с мен. (англ.) — Б.пр.

5

Вид тютюнево изделия, което наподобява тютюна за дъвчене, но се поставя под горната устна, където никотинът се усвоява през лигавицата (шв.). — Б.пр.

6

Софтуерен продукт, използван от полицията за анализ на данни от мобилни устройства. — Б.пр.

7

Един от шведските мобилни оператори. — Б.пр.

8

Адвент е периодът, който започва четири недели преди Бъдни вечер и във всяка от тях се пали още една от свещите на празничния свещник, така че в последната неделя преди празника горят и четирите. — Б.пр.

9

Почитатели на престъпна рокерска организация като например „Хелс Ейнджълс“, които желаят да станат нейни членове. — Б.пр.

10

Централните части на Стокхолм. — Б.пр.

11

Вътрешна информация (англ.). — Б.пр.

12

„Арланда“ е наименованието на летището в Стокхолм. — Б.пр.

13

Прибл. „Сигурна победа“ (от англ. Wait ‘til you win). — Б.пр.

14

Евроджъст или Евроюст (Eurojust) е орган на Европейския съюз, създаден с цел подобряване на сътрудничеството между държавните органи в разследването на тежки престъпления. — Б. пр.

15

Страхотна си (ит.). — Б.пр.

16

Не… не издържам повече (ит.). — Б.пр.

17

Какво има? (ит.) — Б. пр.

18

По дяволите (англ.). — Б.пр.

19

Бърз междуградски влак в Швеция. — Б.пр.

20

„Ен Ко“ (на шв. NK, съкратено от „Нурдиска Компаниет“) е наименованието на луксозен търговски център в Стокхолм. — Б.пр.

21

Здравей (ит.). — Б.пр.

22

Много важната бизнес дама (англ.). — Б.пр.

23

Еха (англ.). — Б.пр.

24

„Телеверкет“ е бивша държавна служба, отговаряла за шведската телеграфна, телефонна и мобилна мрежа. Днес стационарните и мобилни телефонни услуги и интернет услугите са поети от оператора „Телия“. — Б.пр.

25

Будка или магазинче за цигари и тютюнени изделия, където често се продават и вестници, списания и захарни изделия (ит.). — Б.пр.

26

От ит. trattoria — вид италиански ресторант (ит.). — Б.пр.

27

Коледа у семейство Сандин, ексклузивно интервю (ит.). — Б.пр.

28

Катедралата (ит.). — Б.пр.

29

Шведски модел стационарен телефон от бакелит, марка „Ериксон“, произвеждан между 1931 и 1962 година. — Б.пр.

30

Достатъчно добра (от англ. Good Enough). — Б.пр.

31

Кариерата му тук приключи (ит.). — Б.

32

„Едно италианско лято“ (ит.). — Б.пр.

33

Залив в централната част на Стокхолм. — Б.пр.

34

Алведон е едно от търговските наименования на парацетамола. — Б.пр.

35

Колкото може по-скоро (англ.). — Б.пр.

36

Акционерно дружество „Конни надбягвания и залози“ (на шв. ATG). — Б.пр.

37

Тоалети (англ.). — Б.пр.

38

Буквално от англ. „силата на цветята“ — девизът на хипи движението, израз на идеологията за пасивна съпротива и ненасилие, възникнал като протест срещу войната във Виетнам. — Б.пр.

39

Уединение, лично пространство (англ.). — Б.пр.

40

Болкоуспокояващо лекарство с активни вещества кодеин и парацетамол. — Б.пр.

41

Неофициално (англ.). — Б.пр.

42

Неудачник (англ.). — Б.пр.

43

V64, V65, V75 и V86 са различни форми на залагания на конни надбягвания в Швеция. — Б.пр.

44

Винаги те желая, знаеш го (ит.). — Б.пр.

45

Ела тук (ит.). — Б. пр.

46

Свършвам… свършвам (ит.). — Б. пр.

47

Списък със задачи (от англ.). — Б.пр.

48

Сериозно, не думай (англ.). — Б.пр.

49

Моторни скутери, мотопеди (ит.). — Б.пр.

50

Гробище в Стокхолм, известно с архитектурата си и включено в списъка на световното културно наследство на ЮНЕСКО. — Б.пр.

51

Компютърна система, използвана от шведската полиция, където се регистрират всички документи, свързани с разследването на престъпления. — Б.пр.

52

Голяма грешка, (англ.) — Б.пр.

53

Ще ти се. (англ.) — Б.пр.

54

Президентът (ит.). — Б.пр.

Content

Габриела Улберг Вестин
Самотна пеперуда
Убийства в Худиксвал  #1

Пролог

24 декември 2012 година

19 септември 2012 година

25 декември 2012 година

19 септември 2012 година

28 декември 2012 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

27 декември 2012 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

28 декември 2012 година

29 декември 2012 година

19 септември 2012 година

30 декември 2012 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

31 декември 2012 година

19 септември 2012 година

1 януари 2013 година

19 септември 2012 година

2 януари 2013 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

19 септември 2012 година

3 януари 2013 година

Три дни по-късно

Епилог

Обработка The LasT Survivors

Сканиране: skygge, 2019

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2019

1