Майкъл Конъли

Дълга тъмна нощ

Хари Бош #21

Балард

1.

Патрулните офицери бяха оставили предната врата отворена. Мислеха, че като проветряват къщата, й правят услуга. Но това беше нарушение на протокола за местопрестъплението по отношение на съхраняване на доказателствата. Насекоми можеха да влязат и излязат. ДНК можеше да бъде нарушена от течението в къщата. Миризмите също бяха важни. Проветряването на местопрестъплението означаваше да загубиш част от него.

Но патрулиращите не знаеха всичко това. Докладът, който Балард бе получила от лейтенанта, беше, че трупът е стоял между два и три дни в затворената къща с изключен климатик. Според думите му къщата миришела като торба, пълна със скунксове.

Имаше две черно-бели коли, паркирани до бордюра. Между тях стояха трима униформени, които я очакваха. Балард и не мислеше, че биха останали вътре с трупа.

На сто метра над тях кръжеше хеликоптер. Лъчът му осветяваше улицата и сякаш бе въже от светлина, което го държеше да не отлети.

Балард изгаси двигателя, но остана седнала за малко в колата. Беше паркирала пред пролуката между две къщи и човек можеше да погледне към светлините на града, разстлани като огромен килим под тях. Малко хора осъзнаваха, че „Холивуд“ се вие по тесни пътища нагоре в планината вече към наистина жилищния район, далече във всяко отношение от блясъка на туристическата Мека на Холивуд, където посетителите се снимаха с костюмирани супергерои и на фона на вградените в тротоарите звезди на славата. Тук, на високото, бяха парите и властта, и Балард знаеше, че убийство на хълмовете винаги вкарва в действие тежката артилерия на отдела. Ролята й обаче беше на детегледачка. Този случай нямаше да се разследва дълго. Щеше да отиде в отдел „Убийства“ на бюро „Запад“ или евентуално в отдела за убийства и грабежи в центъра на града, в зависимост от това кой е мъртвият и какъв е бил социалният му статус.

Отклони поглед от гледката и включи светлината над главата си, за да може да вижда бележника си. Току-що бе дошла от първото си повикване за деня — рутинен взлом недалече от „Мелроуз“ — и беше направила бележки за доклада, който щеше да напише, след като се върнеше в участък „Холивуд“. Обърна на нова страница и написа часа — 01:47 — и адреса. Добави бележка за времето — ясна и мека нощ. Изгаси и излезе, като остави включени сигналните сини светлини. Отиде зад колата и отвори багажника, за да вземе чантата си с комплекта за разследване на престъпления. Бяха ранните часове на понеделник през нощта, първата смяна за седмицата, през която щеше да работи сама, и знаеше, че ще трябва да се преоблича в униформата си поне още веднъж, а по-вероятно два пъти. Това означаваше, че не бива да допуска тя да се просмуче с миризмата на разложение. Съблече сакото си, сгъна го внимателно и го сложи в празен кашон за доказателства. Извади от найлонов плик гащеризона и го навлече върху обувките, панталона и блузата си. Дръпна ципа до брадичката си и като стъпи първо с единия крак, а после и с другия на бронята, затегна маншетите на крачолите с велкро около глезените. След като направи същото и с ръкавите около китките си, дрехите й бяха херметично затворени.

Извади от комплекта си ръкавици за еднократна употреба и маска за дишане, каквато беше използвала при аутопсии преди, докато бе в отдел „Обири и убийства“, затвори багажника и тръгна към тримата униформени полицаи. Докато се приближаваше, видя сержант Стан Дворек, командира тук, и двама полицаи, чието дълголетие в нощните смени заслужено им бе донесло среднощния уют на тихите и заспали холивудски възвишения.

Дворек беше оплешивял и с широк ханш от прекалено многото години седене в патрулна кола. Стоеше облегнат на багажника на една от колите с ръце, сгънати на гърдите. Беше известен като Реликвата. Всеки, който наистина харесваше да работи след полунощ и бе продължил да го прави доста години, се обзавеждаше с прякор. Дворек бе текущият рекордьор в това отношение и само преди месец бе отпразнувал десетата си година участие в Късното шоу. Полицаите с него, Антони Анзелоне и Дуайт Дусет, бяха Каспар и Дъч. Балард, със само три години стаж в нощните смени, още нямаше прякор — или поне не се знаеше да има такъв.

— Здрасти, момчета — каза Балард.

— Охо, самата Сали Райд[1] — каза Дворек. — Кога излита совалката?

Балард разпери ръце, за да се покаже. Знаеше, че гащеризонът й е гаден и изглежда като космически костюм. Помисли си с опасение, че може би току-що се е сдобила с прякор.

— Това няма да се случи никога — каза тя. — Та какво толкова открихте, че ви изгониха от къщата?

— Там е много кофти — каза Анзелоне.

— Беше в процес на вмирисване — добави Дусет.

Реликвата затвори багажника на колата си и стана сериозен.

— Бяла жена, петдесетгодишна, изглежда като силен удар с тъп предмет и лицеви разкъсвания. Някой я е обработил доста добре. Покъщнината е разхвърляна. Може да е било взлом.

— Сексуално нападение? — попита Балард.

— Нощницата й е издърпана до разголване.

— Добре, влизам. Кой от вас, храбреци, иска да ме придружи?

На първо четене нямаше доброволци.

— Дъч, твоят номер е най-голям — каза Дворек.

— По дяволите — каза Дусет.

Дусет беше най-новият полицай от тримата и затова имаше най-голям сериен номер. Той свали синята лента от врата си и я омота около носа и устата си.

— Изглеждаш като шибан крип — каза Анзелоне.

— Защо, защото съм черен ли? — попита Дусет.

— Защото носиш шибана синя лента — каза Анзелоне. — Ако беше червена, бих казал, че изглеждаш като шибан Блъд[2].

— Просто й покажи — каза Дворек. — Наистина не искам да вися тук цяла нощ.

Дусет прекрати закачките и тръгна към отворената врата на къщата. Балард го последва и попита:

— Как така сме научили за това толкова късно?

— Племенница на жертвата от Ню Йорк се обадила на съседа — каза Дусет. — Съседът имал ключ и племенницата го помолила да провери защо жената не се появява в социалните медии и не реагира на мобилни обаждания от дни. Съседът отваря вратата, стресва се и ни извиква.

— В един през нощта?

— Не, доста по-рано. Но всички от следобедната смяна били заети през последната нощ със заподозрян по четири-пет-девет в района на парка Ла Бреа до края на смяната си. На никого не му харесало да се качва по хълма дотук, а после ни го натресоха на нас след общо повикване по радиостанцията. Дойдохме възможно най-бързо.

Балард кимна. Историята е предполагаемия грабеж й се виждаше подозрителна. По-вероятно, помисли си тя, случаят е бил прехвърлян от една смяна на следващата, защото кой би искал да се занимава с разлагащ се труп в заключена къща?

— Къде е съседът? — попита Балард.

— У тях си — каза Дусет. — Вероятно взема душ и си прави гаргара срещу инфекция.

— Трябва да му вземем отпечатъци, за да го изключим, дори да твърди, че не е влизал.

— Разбрано. Ще извикам колата за отпечатъците.

Балард си сложи латексовите ръкавици и последва Дусет в къщата.

Дихателната маска беше почти безполезна. Гнилата миризма на смърт я удари силно, въпреки че дишаше през устата.

Дусет беше висок и широкоплещест. Балард не можеше да види нищо, докато не влезе в къщата и не пристъпи иззад него. Къщата бе е висяща над склона конструкция, а през стъклената стена от пода до тавана се разкриваше зашеметяваща гледка от блещукащи светлини. Дори в този час градът изглеждаше жив и пулсиращ.

— Беше ли тъмно, когато влязохте? — попита Балард.

— Нищо не светеше — отговори Дусет.

Балард анализира отговора: нямало е светлини, което би могло да означава, че нахлуването е станало през деня или късно през нощта, след като собственичката си е легнала. Знаеше, че повечето нападения по домовете стават през деня.

Дусет, който също носеше ръкавици, натисна ключа до вратата и на тавана светна редица лампички. Интериорът беше с отворен план, като се възползваше от панорамата от всяко място в дневната, трапезарията и кухнята. Зашеметяващата гледка беше уравновесена на задната стена с три големи картини, които бяха част от серия, изобразяваща червени женски устни. Балард веднага видя счупеното стъкло на пода в близост до кухненския остров, но не видя никакви счупени прозорци.

— Има ли следи от разбиване? — попита тя.

— Нищо, което да сме забелязали — отговори Дусет. — Навсякъде има изпотрошени неща, но няма счупени прозорци и не намерихме очевидно място на влизане.

— Ясно.

— Тялото е тук, долу.

Той мина в коридора от дневната и сложи ръка върху лентата на устата си като втора преграда за защита срещу засилващата се миризма.

Балард го последва.

Къщата беше едноетажна. Изглеждаше като построена през 50-те години, когато едно ниво е било достатъчно. В днешно време всички къщи, които се издигаха на хълмовете, бяха многоетажни и с максимално допустимата височина.

Минаха през отворените врати към спалня с баня, след това влязоха в основната спалня, която беше в безпорядък, с паднала на пода лампа, с огънат лампион и счупена крушка. На леглото бяха разхвърляни дрехи, чаша на високо столче беше счупена на две, а съдържанието й, което приличаше на червено вино, бе разлято на белия килим и образуваше върху него петно с неправилна форма.

— Ето — каза Дусет.

Посочи през отворената врата на банята и после отстъпи назад, та Балард да влезе първа.

Тя застана на прага, но не влезе в банята.

Жертвата лежеше на пода — едра жена с широко разперени ръце и крака. Очите й бяха отворени, долната й устна беше разкъсана, а в разцепена й дясна буза се виждаше сиво-розова тъкан. Засъхнала кръв от невидима рана на главата се беше стекла върху белите плочки на пода.

Трикотажната нощница в мотив с колибри беше издърпана над бедрата и се бе увила над корема и около гърдите. Краката й бяха голи, разкрачени широко. Нямаше видими наранявания по гениталиите.

Балард можеше да се види в огледалото от пода до тавана на отсрещната стена на стаята. Клекна и огледа пода за отпечатъци, кръв и други доказателства. Освен кръвта, която се бе стекла и засъхнала около главата на мъртвата като ореол, на пода между тялото и спалнята се забелязваше следа като скъсана панделка от малки кървави петна.

— Дуайт, затвори входната врата — каза тя.

— Добре — каза Дусет. — Защо?

— Просто го направи. След това провери кухнята.

— За какво?

— Донеси купичка за вода. Върви.

Дусет тръгна и Балард чу тежките му стъпки в коридора. Стана и влезе в банята, като пристъпваше предпазливо покрай стената. Приближи се до тялото и отново приклекна. Наведе се, подпряна за равновесие на ръката си в ръкавица, и се опита да види раната на скалпа. Тъмнокестенявата коса на мъртвата жена беше твърде гъста и къдрава, за да я може да я намери.

Огледа стаята. Ваната беше с мраморен перваз, върху който имаше няколко бурканчета със соли и изгорели докрай свещи. Върху перваза бе преметната сгъната хавлия. Балард се премести, за да може да разгледа ваната. Беше празна, но със сложена тапа. Гумена. Балард се пресегна, пусна студената вода за няколко секунди, после я спря.

Изправи се и пристъпи към ваната. Беше пуснала достатъчно вода, за да потопи тапата. Чакаше и наблюдаваше.

— Ето купичката.

Балард се обърна. Дусет се беше върнал.

— Затвори ли входната врата? — попита тя.

— Затворена е — каза Дусет.

— Добре, огледай наоколо. Мисля, че е котка. Нещо дребно. Ще трябва да се обадим на ветеринарния контрол.

— Какво?

Балард посочи мъртвата жена.

— Това е направено от животно. Гладно животно. Те започват с меките тъкани.

— Шегуваш ли се?

Балард пак погледна във ваната. Половината от водата, която беше наляла, се беше просмукала. Гумената тапа изпускаше.

— Няма наранявания на лицето с кървене — каза тя. — Това се случва, ако са след смъртта. Това, което я е убило, е раната на главата.

Дусет кимна и каза:

— Някой е дошъл и я е фраснал изотзад.

— Не каза Балард. — Това е случайна смърт.

— Как? — попита Дусет.

Балард посочи нещата на перваза на ваната.

— Като се има предвид степента на разложение, това се е случило преди три дни — каза тя. — Изгасила е осветлението в къщата и се е приготвила да си ляга. Вероятно лампата на пода е била единствената, която е оставила да свети. Идва тук, пълни ваната, пали свещите, приготвя си кърпата. Топлата вода намокря плочките и тя се подхлъзва, може би когато се е сетила, че е оставила чаша вино на преносимата масичка. Или когато е започнала да съблича нощницата си, за да влезе във ваната.

— А лампата и разлятото вино? — попита Дусет.

— Това е работа на котката.

— Значи, ти просто постоя тук и откри всичко това?

Балард не отговори веднага.

— Била е доста тежка — каза след малко. — Може би неочакван рефлекс, докато се е събличала — „Опа, къде ми остана виното?“ — е причина да се подхлъзне и да си удари главата в ръба на ваната. Умира, свещите догарят, водата бавно се източва през тапата.

Обяснението накара Дусет да замълчи. Балард погледна обезобразеното лице на жената.

— Някъде на втория ден котката е озверяла от глад. Намерила е първо малко храна, а после нея.

— Господи! — възкликна Дусет.

— Извикай партньора си. Намерете котката.

— Я чакай малко. Ако тя се е канела да влезе във ваната, защо е била с нощница? Обличаш нощницата след като се изкъпеш, нали?

Балард посочи огледалото.

— Била е доста дебела. Навярно не е харесвала да се гледа гола в него. И така, връща се вкъщи след работа, облича си нощницата, налива си вино, може би гледа нещо по телевизията… кой знае? Облечена е, докато дойде времето да вземе вана.

Балард се обърна, мина покрай Дусет и повтори:

— Намерете котката.

2.

Към три сутринта Балард си бе изяснила причината на смъртта, беше се върнала в полицейско „Холивуд“ и сега седеше в една от работните клетки на детективското бюро. Огромната стая, в която четирийсет и осем детективи използваха работните станции през деня, след полунощ бе празна и Балард винаги можеше да си избере място. Спря се на бюро в далечния ъгъл, далеч от шума и радиообмена, идещ откъм кабинета на началника в началото на коридора. Можеше да седне там и да се скрие зад екрана на компютъра и ниските преградни стени на работната станция като войник в окоп. Сега вече можеше да се съсредоточи и да се заеме с документацията.

Първо довърши доклада за взлома в къща, който бе разследвала по-рано вечерта, и сега беше готова да напише доклада за случая на смъртта до ваната. Щеше да определи смъртта като „Неизяснена“ до извършване на аутопсията. Беше се подсигурила с извикване на фотограф на местопрестъплението и документиране на всичко, включително котката. Допускаше, че близките и работодателят на жертвата ще приемат като втори варианта за случайна смърт. Знаеше, че определението „смърт вследствие инцидент“ ще бъде подложено на съмнение от семейството на жертвата и най-вероятно от началството. Беше уверена обаче, че аутопсията няма да открие никакви признаци за нещо нечисто и че смъртта в крайна сметка ще бъде категоризирана като битова злополука.

Работеше сама. Партньорът й, Джон Дженкинс, бе в отпуск поради смърт в семейството. Детективите, които работеха нощем, нямаха заместници. Балард беше преполовила първата нощ от седмицата, в която й предстоеше да работи сама. Всичко зависеше от това кога Дженкинс щеше да се върне на работа. Жена му бе починала след дълга и мъчителна борба с рака. Смъртта й го бе съкрушила и Балард му бе казала да отсъства колкото му е нужно.

Отвори бележника си на страницата, съдържаща подробностите, които беше записала за второто разследване, и след това отвори на екрана празен формуляр на доклад за инцидент. Преди да започне, зарови брадичка в яката на блузата си и я издърпа до носа си. Струваше й се, че долавя лекия мирис на разложение и смърт, но не беше сигурна дали той е проникнал в дрехите й, или е просто сетивен спомен. И все пак това означаваше, че сметките й да носи униформата си цялата седмица бяха криви. Налагаше се да я даде на химическо.

Все така свела глава, тя чу чукане на метал в метал като при затваряне на чекмедже. Погледна над преградата, зад която бе работната станция от другата страна на бюрото, където по цялата дължина на стаята имаше кантонерки с по четири чекмеджета. Всяка двойка детективи разполагаше с по четири чекмеджета за съхранение на документи.

Но мъжът, когото Балард видя, че отваря чекмедже, за да провери съдържанието му, не беше от детективите, които познаваше, а тя ги познаваше от заседанията, на които я викаха в участъка през деня веднъж месечно. Мъжът, който, изглежда, проверяваше шкафовете на случаен принцип, имаше сива коса и мустаци. Балард инстинктивно усети, че той не от тях. Огледа цялата стая, за да види има ли някой друг. Стаята беше празна.

Мъжът отвори и затвори поредното чекмедже. Балард използва звука, за да стане от стола си. Приклекна надолу и като използва за прикритие редицата работни клетки, се премести до централната пътека, което щеше да й позволи да се приближи зад натрапника, без той да я види.

Беше оставила униформеното си сако в кашон в багажника на колата си. Това й даваше свободен достъп до глока в кобура на бедрото. Сложи ръка върху дръжката на оръжието и спря на три метра зад мъжа.

— Какво правите тук? — попита високо.

Мъжът замръзна. Бавно вдигна ръцете си от отвореното чекмедже и ги задържа така, че тя да ги вижда.

— Така е добре — каза Балард. — А сега, ако нямате нищо против, кажете ми кой сте и какво правите тук?

— Казвам се Бош — каза той. — Дойдох, за да се срещна с един човек.

— И какво, този човек да не се крие в чекмеджето?

— Не, той работеше тук. Аз познавам Мъни, в кабинета отпред. Той ми каза, че мога да почакам в стаята за почивка, докато го извикат. А аз тръгнах да се разтъпча. Грешката е моя.

Балард се поуспокои и свали ръката си от пистолета. Беше чувала името на Бош, а фактът, че той знаеше прякора на началника на смяната, я успокои допълнително. Но все още беше подозрителна.

— И пазите ключовете на шкафа си от едно време?

— Не — отговори Бош. — Беше отключен.

Балард погледна и видя, че бутонът на ключалката в горната част на шкафа наистина е в отключена позиция. Повечето детективи държаха документацията си заключена.

— Имате ли някакъв документ за самоличност?

— Разбира се — каза Бош. — Но за ваше сведение аз съм полицай, така че имам пистолет от лявата страна и ще го видите, когато бръкна, за да извадя картата си. Окей?

Балард пак посегна към пистолета си и каза:

— Благодаря за предупреждението. Хайде да забравим засега за картата. Нека първо обезопасим оръжието. Тогава ще…

— О, здрасти, Хари!

Балард погледна надясно и видя Мънроу, началника на смяната, да влиза в стаята на отряда. Мънроу беше слаб мъж и все още вървеше с ръце близо до колана си като полицай на улицата, макар рядко да напускаше сградата на участъка. Беше модифицирал колана, така че да носи само пистолета си, както се изискваше по устав. Цялата останала обемиста екипировка беше оставена в чекмеджето на бюрото му. Мънроу не беше на възрастта на Бош, но имаше мустаци в стила на полицаите през 70-те и 80-те години.

Той погледна Балард, разчете позата й и попита:

— Какво става, Балард?

— Този влезе тук и започна да рови из досиетата — обясни тя. — Не знаех кой е.

— Можеш да се успокоиш — каза Мънроу. — Той е от нашите. Работеше тук, в „Убийства“. Някога, когато имахме такъв отдел.

После погледна Бош й попита:

— Какво, по дяволите, правеше, Хари?

Бош сви рамене.

— Просто проверявах старите си чекмеджета. Да ти кажа, писна ми да вися.

— Е, Дворек е тук и чака в залата за докладване — каза Мънроу. — И искам двамата с него да говорите сега. Не ми се ще да го изтеглям от улицата. Той е от най-добрите ми момчета и го искам обратно там.

— Ясно — каза Бош.

Бош последва Мънроу до предния коридор, който водеше към офиса на смяната и към стаята за писане на доклади, където ги чакаше Дворек. Когато стигна до вратата, Бош погледна към Балард и кимна.

След като излязоха, Балард отиде при чекмеджето, което Бош последно бе гледал. Върху него имаше залепена с тиксо визитна картичка — така всички маркираха чекмеджетата си.

ДЕТЕКТИВ СИЗЪР РИВЕРА

Отдел „Сексуални престъпления“, Холивуд

Провери какво има в чекмеджето. Беше пълно само наполовина и папките бяха паднали напред, вероятно докато Бош беше ровил сред тях. Тя ги притисна обратно назад и погледна надписаните от Ривера разделители. Бяха основно имена на жертви и идентификатори на разследвания. Няколко бяха маркирани с главните улици на територията на участък „Холивуд“, вероятно съдържащи различни сигнали за подозрителни дейности или лица.

Затвори чекмеджето и провери другите две над него — бе чула Бош да отваря поне три. Бяха като предишното и съдържаха папки, сортирани по имената на жертвите, конкретното сексуално престъпление и номера на делото. В предната част на най-горното чекмедже забеляза кламер, който бе огънат и извит. Огледа ключалката на горния ъгъл на шкафа. Беше стандартен модел и тя знаеше, че би могла лесно да бъде отворена с кламер. Защитата на самите записи не беше приоритет, тъй като те се съхраняваха в строго охраняван полицейски участък.

Балард затвори чекмеджетата, натисна бутона за заключване и се върна на бюрото, зад което бе седяла. Продължаваше да е заинтригувана от среднощното посещение на Бош. Наясно бе, че е използвал кламера, за да отключи шкафа, и това показваше, че интересът му към съдържанието на чекмеджетата не се дължи на обикновено любопитство. Носталгичната му история за разглеждане на старите му досиета бе лъжа.

Взе чашата си за кафе от бюрото и тръгна по коридора към стаята за почивка на първия етаж, за да си долее. Стаята беше празна, както обикновено. Напълни чашата си и я понесе по коридора към офиса на дежурния. Лейтенант Мънроу седеше зад бюрото си и гледаше екран, изобразяващ картата на територията на отдела и джипиес маркери за патрулните единици там. Усети присъствието на Балард чак когато тя застана зад него.

— Спокойно ли е? — попита тя.

— Засега — отговори Мънроу.

Балард посочи групичката от три джипиес локатора на едно и също място.

— Какво става там?

— Това е камионът на „Марискос Райес“. Имам там три патрула с код седем[3].

Беше почивка за хапване край фургон за закуски на „Сънсет“ и „Уестърн“. Това подсети Балард, че не е ползвала почивката си и е гладна. Но не беше сигурна, че иска морски дарове.

— Та какво иска Бош?

— Да говори с Реликвата за някакъв труп, открит преди девет години. Това за мен е индикация, че Бош разследва случая.

— Ти спомена, че все още бил ченге. Не при нас, нали?

— Не-е, той е от „запаса“ в Долината към полицейското в Сан Фернандо.

— И какво общо има Сан Фернандо с убийство при нас?

— Не знам, Балард. Защо не го попита, докато беше тук? Вече си тръгна.

— Много бързо.

— Защото Реликвата не можа да си спомни нищо.

— Дворек там ли е?

Мънроу посочи групичката от три коли на екрана:

— Там е, но са с код седем.

— Мислех си дали да не се разходя до тях и да си взема няколко тако със скариди. Искаш ли да ти донеса нещо?

— Не, не ми се яде. Вземи ровър.

— Разбрано.

По обратния път към бюрото тя се отби в стаичката за почивка, изля остатъка от кафето в умивалника и изплакна чашата си. След това измъкна ровър от стойката за зареждане и излезе през задната врата, за да стигне до колата си. Беше дошло времето на среднощната прохлада, така че извади сакото на униформата си от багажника и го облече, преди да излезе от паркинга.

Когато Балард пристигна, Реликвата все още бе паркирал до фургона на закусвалнята. Понеже беше сержант, се возеше сам в колата, затова имаше склонност да търси през почивките си компанията на другите полицаи.

— Сали Райд — каза той, докато Балард четеше дъската с написаното с тебешир меню.

— Какво има, сержант? — попита тя.

— Отново посред нощ в рая.

— Аха.

Балард си поръча тако със скариди и обилно го поля с един от лютите сосове на масичката за овкусители. Отнесе го при черно-бялата кола на Дворек, където той довършваше закуската си, приседнал на капака на двигателя. Двама други патрулни полицаи се хранеха на капака на своята кола, спряла пред неговата.

Балард се подпря до него.

— Какво си взе? — попита Дворек.

— Със скариди — каза Балард. — Поръчвам само от менюто, понеже е прясно, нали така? Не знаят какво да напишат, преди да го купят на кея.

— Щом така смяташ.

— Иска ми се да вярвам, че е така.

Тя отхапа първата хапка. Беше вкусно и нямаше рибен вкус.

— Не е зле — отбеляза тя.

— Аз пък си взех специалното с риба — продължи разговора Дворек. — Така със сигурност ще трябва да прекъсна патрула, щом стигне до червата.

— Спести ми подробностите, сержант. Но като стана дума за махане от улицата, какво искаше от теб онзи… Бош?

— Видяла си го, значи?

— Улових го да рови из досиетата в бюрото.

— Да… май се чуди какво да прави. Търси някаква следа, за която да се хване в случая, по който работи.

— В Холивуд? Мислех, че в момента работи за Сан Фернандо.

— Така е. Но се е заловил с някаква лична трагедия. Едно момиче беше убито тук преди девет години. Аз намерих трупа, но проклет да съм, ако мога да си спомня нещо полезно за него.

Балард отгризна нова хапка и започна да кима. Зададе следващия си въпрос с уста, пълна със скариди и тортила.

— Коя е била?

— Избягала от дома си. Казвала се Дейзи. Била на петнайсет и живеела на улицата. Тъжна история. Срещах я нагоре по „Холивуд“ до „Уестърн“. Една нощ се качила в кола, в която не трябвало да се качва. Намерих тялото й в една тъмна уличка край Кауенга. Беше след анонимно обаждане — това поне със сигурност си го спомням.

— Това уличен прякор ли й е било?

— Не, истинското й име. Дейзи Клейтън.

— А Сизър Ривера тогава работеше ли по сексуални престъпления?

— Сизър…? Не съм сигурен. Говорим за преди девет години, за бога. Може и да е работел.

— Добре де, а спомняш ли си Сизър да е имал нещо общо със случая? Защото Бош ровеше в неговата кантонерка.

Дворек сви рамене.

— Аз намерих тялото, регистрирах случая… и толкова, Рене — оправда се той. — Нямам никакво участие след това. Помня, че ме засилиха в края на улицата да отцепя влизането с лента и да не пускам влизане на хора. Тогава бях с чист ръкав.

Униформените полицаи получаваха отличителен знак с формата на знака диез на ръкавите си на всеки пет години служба. Преди девет години Реликвата трябваше да е бил „заек“. Балард кимна и зададе поредния си въпрос:

— А Бош попита ли те нещо, което аз пропуснах да направя?

— Да, но не беше за нея. Попита ме за приятеля на Дейзи и дали съм го виждал на улицата след убийството.

— Кой беше приятелят й?

— И той уличен боклук. Познавах го по подписа му на графитите — Нарко. Според Бош се казвал Адам някой си. Забравил съм. Но отговорът е, че никога повече не го видях. Такива като него просто се появяват и изчезват.

— Какви им бяха отношенията?

— Движеха заедно. Нали се сещаш, пазеше я. Такова момиче има нужда от някой до нея. Все едно й беше сводник. Тя работеше с клиенти, той я държеше под око, после деляха печалбата. Само че онази нощ се издънил. Лош късмет за нея.

Балард кимна. Предположи, че Бош е искал да говори с Адам/Нарко, като човек, който най-добре би знаел кого е познавала Дейзи Клейтън и кого е обслужвала през последната нощ от живота си.

Само че той също можеше да бъде сред заподозрените.

— Чувала си за Бош, предполагам? — попита Дворек.

— Да — потвърди Балард. — По онова време е работел в отдела.

— Нали знаеш за звездите на тротоара отпред?

— Естествено.

На тротоара пред участък „Холивуд“ имаше мемориални звезди в памет на полицаите на отдела, убити при изпълнение на служебните си задължения.

— Е, има там една звезда — продължи Дворек. — Лейтенант Харви Паундс. Историята около него е, че бил началник на Бош, когато бил отвлечен и умрял от сърдечен удар по време на изтезание във връзка със случай, по който работел Бош.

Балард не беше чувала тази история и попита:

— Отнесе ли го някой?

— Зависи кого питаш — въздъхна Дворек. — Делото е прекратено, но остава като поредната мистерия на големия лош град. Говореше се обаче, че Бош направил нещо, довело до смъртта на нашия човек.

„Прекратено“ беше обозначение за случаите, които биваха официално приключени без арест и присъда. Причината обикновено беше смърт на заподозрения или излежаване на доживотна присъда за друго престъпление, понеже нищо не оправдаваше времето, разноските и риска да се продължава разследването на случай, което няма да доведе до удължаване на присъдата.

— Предполагам, че досието е запечатано поради висши съображения.

„Висши съображения“ беше битуваща в средите на ЛАПУ фраза за случаи, имащи отношения към вътрешната за даден участък политика, т.е. дела, при които дадена кариера може да бъде провалена от само един грешен ход.

Информацията за Бош беше интересна, но неконкретна. Преди Балард да измисли с какъв въпрос да върне Дворек на темата за Дейзи Клейтън, неговият ровър изпищя и той пое обаждане от дежурния по смяна. Балард чу лейтенант Мънроу да го праща в Бийчуд Каниън, за да контролира работата на екип, изпратен да реагира на домашен спор.

— Трябва да вървя изпъшка той и сви на топка фолиото, в което му бяха дали такото. — Освен ако не искаш да дойдеш с мен и да ми помагаш.

Беше казано насмешливо и Балард усети това. Реликвата нямаше нужда от помощта на детектив от Късното шоу.

— Ще се видим като се върнеш в „хамбара“ — каза тя. — Освен ако нещата не потръгнат и наистина ти потрябва детектив.

Надяваше се да не се случи. Битовите разправии обикновено се свеждаха до „той каза, тя каза“ и в тези случаи тя играеше по-скоро ролята на рефер, отколкото на детектив. Дори най-баналните наранявания невинаги разкриваха истината.

— Ще го имам предвид — подхвърли Дворек и тръгна.

3.

Детективите от дневната смяна се занимаваха главно с трафика. През повечето дни „дневните“ идваха в бюрото преди шест сутринта, за да си тръгнат към средата на следобеда, спестявайки си по този начин задръстванията при идване и тръгване от работа. Балард разчиташе на това, когато реши, че трябва да поговори със Сизър Ривера по случая Дейзи Клейтън. Затова прекара остатъка от своята смяна, изчаквайки пристигането му, като преглеждаше на електронната документация, налична във връзка с извършеното преди девет години убийство.

Дневникът за убийството — синя папка, пълна с напечатани доклади и снимки, продължаваше да бъде „библията“ на всяко разследване на убийство в полицейското управление на Лос Анджелис, но с цифровизирането на света това бе поставило началото на нова ера и за управлението. Единственото липсващо нещо можеха да бъдат само ръкописните бележки, които детективите обикновено подпъхваха в задния джоб на дневника на убийството.

Най-важното за нея бе възможността да прегледа хронологията на следствените действия, която по правило бе гръбнакът на делото — описание на всички ходове, предприети от следователите, на които бе възложен случаят.

Балард веднага разбра, че случаят е официално класифициран като „студен“ — прекратен заради липсата на прогрес — и възложен на отдел „Започнати и незавършени“ (ЗиН), който бе част елитния „Обири и убийства“ (ОиУ), базиран извън централата на управлението, намираща се в деловия център на града. Беше работила в ОиУ и познаваше повечето детективи и служители в спомагателните екипи. В това число влизаха бившият й лейтенант, който я бе изблъскал с гръб в стената и преди три години се бе опитал да я насили в една тоалетна по време на коледното парти. Беше го отблъснала, а заради последвалата нейна жалба срещу него и вътрешното разследване на инцидента я бяха изхвърлили в нощната смяна на участък „Холивуд“. Жалбата й бе намерена за голословно твърдение поради това, че тогавашният й партньор не я бе подкрепил, макар да бе свидетел на разправията. Администрацията на отдела бе решила, че е в общ интерес Балард и лейтенант Робърт Оливас да бъдат разделени. Той бе запазил мястото си в ОиУ, а тя бе преместена — посланието до нея бе пределно ясно. Оливас се бе отървал без последствия, а тя бе прехвърлена от елитен отдел на длъжност, за която никой никога не кандидатстваше, още по-малко изявяваше доброволно желание за преназначение — такава, която бе запазена територия за особняците и неудачниците в службата.

Още по-иронично за Балард бе, че през последните месеци страната и развлекателната индустрия в Холивуд бяха удавени в скандали, свързани със сексуален тормоз и по-лоши неща. Началникът на полицията дори бе създал работна група, която да се занимава с всички обвинения, идещи от филмовата индустрия, макар повечето от тях да бяха с десетилетна давност. Естествено, въпросната работна група на непосредствено подчинение към началника се състоеше от детективи на ОиУ, а Оливас бе един от нейните супервайзъри.

Историята с Оливас бе още свежа в съзнанието на Балард, когато любопитството й относно Бош и конкретното дело, по което той работеше, я бяха насочили към цифровите канали на управлението. Формално погледнато тя не нарушаваше никакви правила чрез изтеглянето на старите доклади, но е разпускане на отдел „Убийства“ случаят бе изваден от „Холивуд“ и прехвърлен към ЗиН, който бе в състава на ОиУ и следователно под надзора на Оливас. Балард отлично знаеше, че ровенето й в архива на управлението ще остави цифрова следа, която може да бъде надушена от Оливас. Случеше се ли се това, той щеше да получи възможността да прояви злопаметността си и със злорадство да отвори вътрешно разследване относно мотивите й да се занимава със случай на ОиУ.

Това не можеше да се изключи, но не беше достатъчно да я спре. Тя не се бе изплашила от Оливас, когато той я бе последвал в тоалетната на онова парти преди три години, беше го блъснала назад и той бе паднал във ваната. Не се страхуваше от него и сега.

Макар хронологията на следствените действия да бе най-важната част от прегледа на даден случай, Балард започна с бързо разглеждане на снимките. Причината бе, че искаше да види Дейзи Клейтън в живота и след смъртта й.

Снимковият пакет включваше материал от местопрестъплението, но и художествена фотография на момичето в униформа на ученичка в частно училище — бяла блузка с извезан монограм отляво на гърдите, който представляваше стилизирано съкращение — АСС. Усмихваше се на камерата, русата й коса бе средно дълга, акнето по бузите й бе умело скрито под грим, а в очите й се мержелееше вече отнесен поглед. Гърбът на снимката също бе сканиран и поясняваше — „7-и клас, Академия Св. Станислав, Модесто“.

Балард реши да изостави засега снимките от местопрестъплението и премина на хронологията, като прелисти първо на последните следствени действия. Бързо разбра, че с изключение на полагаемите се годишни ревизии по случая следствието по същество е било зарязано през последните осем години до възлагането му — преди половин година — на детектив по неразкритите случаи на име Лусия Сото. Балард не познаваше Сото, но бе чувала за нея. Тя бе най-младият детектив от женски пол, назначаван някога в ОиУ, подобрявайки с осем месеца държания дотогава от Балард рекорд за най-млада жена, назначавана в отдела.

— Луси късметлийката — измърмори Балард.

Балард знаеше, че в момента Сото е прехвърлена в работната група „Сексуален тормоз в Холивуд“, понеже онези, които вземаха решенията в отдела — предимно бели мъже, — знаеха, че включването на колкото може повече жени в групата е благоразумен ход. Сото — тя вече имаше медиен профил и дори прозвище, заради героична постъпка, спечелила й мястото в ОиУ, бе често използвана като лице на работната група при пресконференции и други взаимодействия с медиите.

Това я накара да поспре и да сглоби бърза хронология на случилото се. Преди половин година Сото или сама бе поискала, или й бяха възложили неразрешения случай „Дейзи Клейтън“. Малко след това бе преназначена от ЗиН в групата за разследване на сексуален тормоз. И тогава в участък „Холивуд“ бе дошъл Бош да разпитва по случая и да се опита да хвърли поглед върху документацията на детектив, занимаващ се с престъпления от сексуален характер.

Тук имаше някаква връзка, която все още й убягваше. Тя бързо я откри и започна да разбира по-добре нещата, след като направи ново търсене в базата данни на отдела и извика всички случаи, в които Бош бе упоменат като водещ следовател. Съсредоточи се върху последния, с който той се бе занимавал, преди да напусне ЛАПУ: убийство с няколко жертви, включващо палеж, по време на който бяха загинали няколко души, сред тях и деца, от задушаване с дим. В няколко от докладите във връзка със случая Лусия Сото бе упомената като партньор на Бош.

Сега вече имаше връзката — Сото бе поела случая „Клейтън“ и после някак бе привлякла в него бившия си партньор Бош, макар той вече да не е бил в състава на управлението. Но Балард нямаше причината, в смисъл, че не разполагаше с обяснение защо Сото ще търси помощ в разследването извън управлението, особено след преназначаването й от ЗиН в работната група.

Неспособна да отговори на този въпрос за момента, Балард се върна към документацията по случая и започна преглед от самото му начало. Дейзи Клейтън бе смятана за хронична бегълка от дома си и често бе напускала не само семейното огнище, но и временните групови домове и приюти, в които бе настанявана от Центъра на социалните услуги за семейства и деца. Всеки път, когато бе бягала, се бе озовавала на улиците на Холивуд, присъединявайки се към другите бегълци, лагерите за бездомници и бърлогите в изоставени сгради. Беше злоупотребявала с алкохол и наркотици и бе предлагала тялото си на улицата.

Първият запис за полицейска намеса по отношение на Дейзи беше година и четири месеца преди смъртта й. Беше последван от няколко ареста за наркотици, скитничество и проституция. Поради възрастта й ранните й арести бяха приключвали с връщането й при самотната й майка, Елизабет, или в Отдела по семейството и децата. Но явно нищо не беше било в състояние да спре цикъла на връщането й на улицата и попадането пак и пак под влиянието на Адам Сандс, 19-годишен беглец от дома си със своя история на наркотици и престъпност.

Сандс бе подробно разпитван от първоначалните следователи по случая и беше елиминиран като потенциален заподозрян след потвърждение на алибито му, което бе желязно — в часа на убийството на Дейзи Клейтън той бил в ареста на участък „Холивуд“.

Вече оневинен като заподозрян, той бе отговорил на множество въпроси за навиците и връзките на жертвата. Беше заявил, че не разполага с информация с кого тя се е срещала в нощта на убийството си. Беше разкрил, че имала навик да се навърта в района на пазарния комплекс на булевард „Холивуд“ до Уестърн Авеню, където имаше минимаркет и магазин за алкохолни напитки. Там тя търсела клиенти сред излизащите от магазините и правела секс с тях в колите им, като намирали усамотение в някоя от близките улички. Сандс признал, че често я охранявал по време на „работата“ й, но въпросната нощ бил прибран от полицията със заповед заради неявяване в съда по обвинение за пласиране на наркотици.

Така Дейзи останала сама на площада и трупът й бил открит на следващата нощ в една от любимите й улички, където практикувала занаята. Тялото било намерено разсъблечено и залято с белина. Дрехите й така и не били открити. Детективите установили, че били изтекли двайсетина часа от момента, когато била видяна за последен път край обществените тоалетни около площада, и след като в полицията било получено анонимно обаждане за забелязан труп в контейнер за боклук в уличка край „Кауенга“, полицай Дворек бил изпратен да реагира на сигнала. Губещите се часове останали необяснени, но обезобразеното от белината тяло ясно показвало, че Дейзи била закарана някъде, изнасилена и убита, а тялото й било старателно почистено от всякакви следи, които биха довели до убиеца й.

Единствената улика, над която първоначално назначените детективи си блъскали главите, била ожулване по тялото, за което те били убедени, че е оставено от убиеца — кръг с около пет сантиметра в диаметър в горната част на десния хълбок. В кръга имало „кръстословица“ с буквите A-S-P, подредени вертикално и хоризонтално, пресечени в буквата S.

Буквите били ориентирани огледално, което означавало, че са били нормално изписани на инструмента, с който са били поставени. Кръгът около „кръстословицата“ приличал на змия, захапала опашката си, но обгарянето по контура на белега правело невъзможно това предположение да бъде потвърдено със сигурност.

Били вложени много часове следствени действия в разгадаване на смисъла на „кръстословицата“, но така и не се стигнало до твърдо заключение. Случаят първоначално бил разследван от двама детективи на „Убийства“ към участък „Холивуд“, а после преназначен на участък „Олимпик“, в който били консолидирани регионалните екипи по убийствата, и така „Холивуд“ загубил прославеното си звено за разследване на убийства. Имената на тези двама следователи били Кинг и Карсуел. Балард не познаваше нито един от двамата.

Часът на смъртта бил определен след аутопсията: около десет часа след последното виждане на жертвата жива и десет часа преди откриването на трупа.

В доклада на патоанатома причината за смъртта била вписана като удушаване с ръце. Това заключение впоследствие било прецизирано с уточнението, че следите по шията на жертвата от ръцете на убиеца можело да се интерпретират като хващане отзад, евентуално по време на сексуално насилие. Тъканните поражения във влагалището и ануса били вписани като причинени преди и след смъртта. Ноктите на жертвата били изтръгнати след смъртта и този ход на убиеца се разглеждал като опит да не се остават биологични следи.

По тялото имало ожулвания и одрасквания, направени след смъртта, за които следователите смятали, че се дължали на усилието да се почисти жертвата с твърда четка и белина, следи от която били намерени в телесни кухини като устата, гърлото и ушните канали. Това бе накарало патоанатома да заключи, че по време на почистването трупът е бил потопен в белина.

Тази находка, в комбинация с часа на смъртта, бе накарала следователите да заключат, че Дейзи е била взета от улицата и заведена от убиеца в хотелска стая или друго място, където било възможно да се приготви вана с белина за последващото почистване на трупа.

— Този умее да планира — каза Балард на глас.

Основаните на белината заключения бяха накарали първите разследващи да прекарат значителна част от времето си в началната фаза в обхождане на всеки мотел и хотел в района на Холивуд, предлагащи пряк достъп до стаи от паркинга. Ученическата снимка на Дейзи била показана на служители от всички възможни смени, камериерките били разпитани дали не са подушили силна миризма на белина, а контейнерите за боклук били претърсени за празни туби от белина. Но тези усилия не довели до резултат. Мястото на убийството така и не било определено, а без местопрестъпление разследването било обречено още от самото му начало. След половин година без следи и заподозрени, случаят автоматично бе преминал в категорията „неразрешени“.

Балард стигна отново до снимките на трупа и този път ги разгледа внимателно, колкото и зловещи да бяха. Възрастта на жертвата, следите по тялото и шията й, показващи силата на нейния убиец, проснатото й голо тяло върху боклука в контейнера… всичко това събуди у нея тръпка на ужас, тъжно съпричастие към участта на това момиче и изживяното в последните мигове на живота му. Балард не беше детектив, който оставя работата си в чекмедже в края на смяната. Тя я носеше в себе си и черпеше сили от съпричастността си.

Преди да бъде назначена в нощната смяна, бе трупала опит, специализирайки в сексуално мотивираните убийства, разследвани от ОиУ. Тогавашният й партньор, Кен Частейн, беше един от най-опитните следователи, занимаващи се със сексуалните убийства. И двамата се бяха обучавали и бяха наставлявани от детектив Дейвид Ламкин, общопризнатия експерт по темата, но в един момент той бе зарязал всичко и бе заминал за тихоокеанския северозапад.

Това бе последвано от прехвърлянето й в Късното шоу, но сега, след като бе прегледала папката „Дейзи Клейтън“, тя бе разпознала зад думите и докладите сексуален хищник, останал неидентифициран цели девет години, и бе почувствала в себе си мощен импулс. Това бе същата притегателна сила, която изначално я бе привлякла към идеята да стане полицай и ловец на мъже, които нараняват жени и ги захвърлят като боклук по тъмните улички. И тя реши, че иска да участва в онова, с което се занимаваше Хари Бош, каквото и да бе то.

Разнесоха се гласове и я изтръгнаха от тези й мисли. Тя вдигна поглед от екрана над преградната стена. Видя двама детективи да събличат саката си и да ги окачат на облегалките на столовете си, в подготовка за поредния работен ден.

Единият бе Сизър Ривера.

4.

Балард си събра нещата от бюрото и освободи работното място, което беше заела. Отиде първо в стаята с общия за всички принтер, за да прибере разпечатките на докладите, които бе въвела в компютъра преди това. Лейтенантът, началник на смяна, беше от старата школа и продължаваше да предпочита да ги преглежда на хартиен носител, макар тя да ги въвеждаше и в системата за отчет. Отдели докладите по разследването на смъртта и взлома преди това, хвана ги с телбод и ги занесе до кутията „Входящи“ на бюрото на адютанта на лейтенанта, за да са готови, когато началникът пристигне. След това се отправи с ленива походка до отдел „Сексуални престъпления“, застана зад Ривера, който вече бе седнал пред работната си станция и се подготвяше за деня, наливайки в чашата си за кафе бутилчица уиски с размера на онези, които дават в самолетите. Тя реши да не коментира това и театрално го поздрави:

— Аве, Цезаре.

Ривера беше един от многото мъже с мустаци тук — неговите бяха бели и се открояваха на фона на кафявата му кожа. Хармонираха на развятата му бяла грива, която бе въздълга според стандартите на ЛАПУ, но все пак приемлива за възрастен детектив. Той се сепна, явно опасявайки се, че сутрешният му ритуал е разкрит. Извъртя се със стола си, но се отпусна, като видя, че е Балард. Знаеше, че тя няма да му създаде неприятности.

— А, Рене — каза той. — Какво има, момичето ми? Нещо за мен?

— Не, нищо — успокои го тя. — Нощта беше спокойна.

Заобиколи го и се подпря на лакът на разделителната преграда между работните места.

— И какво има все пак? — подпита Ривера.

— Тръгвах си вече — обясни Балард. — Но нещо ме гложди. Познаваш ли един човек, който някога е работил тук… казва се Хари Бош? Бил е в „Убийства“. — И посочи ъгъла на стаята, където някога се бяха намирали бюрата на отдел „Убийства“. Сега там се бяха наместили колегите от „Борба с бандитизма“.

— Било е преди моето време — отговори Ривера. — Искам да кажа, че знам кой е… за бога, всички го знаят. Но не, никога не съм имал вземане-даване с него. Защо?

— Беше тук нощес — обясни Балард.

— Искаш да кажеш по време на нощната смяна?

— Да. Спомена, че дошъл да говори с Дворек за някакво старо убийство. Само че аз го улових да рови из преписките ти. — И тя посочи дългата редица кантонерки покрай стената.

Ривера недоумяващо поклати глава.

— Моите папки…? Защо, мамка му?

— От колко време си в „Холивуд“, Ривера? — попита Балард.

— Седем години, но какво, по дяволите…?

— Познато ли ти името Дейзи Клейтън? Била е убита през две и девета. Случаят е още активен, класифициран е като сексуално мотивиран.

Ривера поклати глава.

— Това е било преди да дойда тук. Тогава бях в „Холенбек“.

Стана, отиде при редицата кантонерки и извади връзка ключове, за да отключи горното чекмедже на кантонерката с четири реда.

— Заключена е. И беше заключена снощи, когато си тръгнах.

— Аз я заключих след като той си тръгна — обясни Балард.

Не каза нищо за огънатия кламер, който бе намерила в чекмеджето.

— Бош не се ли пенсионира? — сети се Ривера. — Как е влязъл тук? Да не е задържал своята 999-ка, когато ни напусна?

На всеки полицай даваха така наречения ключ 999, който отключваше задния вход на всеки участък в града. Раздаваха ги за всеки случай, като добавка към електронните карти за преминаване, които освен че често се повреждаха, бяха безполезни при спиране на тока. Но градската администрация не се престараваше да ги прибира от пенсиониращите се полицаи.

— Може би, но той ми обясни, че лейтенант Мънроу го е пуснал, за да изчака прибирането на Дворек от патрул — обясни Балард. — Мотаеше се насам-натам и тогава го забелязах да рови из папките ти. Аз работех в ъгъла и явно не ме е забелязал.

— Той ли спомена за случая „Дейзи“?

— „Дейзи Клейтън“. Не, всъщност Дворек ме светна, че Бош искал да говори с него за това. Не беше ли Дворек първият пристигнал на местопрестъплението?

— Този случай да не е бил на Бош по онова време?

— Не. По него в началото са работили Кинг и Карсуел. Сега е прехвърлен на ЗиН в града.

Ривера се върна при бюрото си, но остана прав. Взе чашата си и отпи глътка. След това рязко я отдръпна от устата си и възкликна:

— Мамка му! Сетих се какво е правил!

— Какво? — попита Балард с нотка на възбуда в гласа.

— Назначиха ме тук по време на реорганизацията, когато прехвърляха убийствата в западното бюро — каза Ривера. — Сексуалните ги разшириха и тогава ме придадоха към тях. Мен и Сандовал ни назначиха като нови, не бяхме на мястото на някои други. И двамата бяхме прехвърлени тук от „Холенбек“.

— И? — каза Балард.

— Така че лейтенантът ми каза да ползвам тази кантонерка и ми даде ключ за нея. Само че когато отворих горното чекмедже, за да си прибера там моите папки, то беше пълно. То и четирите бяха претъпкани. Същото и при Сандовал — и неговите четири бяха пълни.

— Пълни с какво? С папки ли?

— Не, всички чекмеджета бяха задръстени с картончета. Момчетата от Убийства и другите детективи бяха решили да запазят старите картони след като се цифровизирахме. И ги бяха натъпкали в кантонерките за всеки случай.

Ривера говореше за онова, което официално се наричаше „картон за разпит на терен“ (КРТ). Представляваха 8х12-сантиметрови картони, които се попълваха от патрулните след разговор с хора на улицата. Лицевата страна на всеки картон представляваше формуляр с надписани полета за разпитваното лице: име, рождена дата, адрес, членство в банда, татуировки и известни събратя. Обратната страна на картона беше празна и точно на нея полицаите вписваха допълнителна информация за обекта.

Полицаите носеха със себе си в патрулните коли цели купчинки КРТ — Балард ги държеше под сенника над предното стъкло, когато излизаше на патрул в „Пасифик“. В края на смяната картоните се предаваха на дежурния по смяна офицер и информацията на тях се въвеждаше в канцеларията в достъпна за справки база данни. Ако името на някое лице от оперативен интерес излезеше при търсене, интересуващият се полицай или детектив щеше да получи грижливо сортирана информация за факти, адреси и свързани лица.

Американският съюз за защита на гражданските права от много време протестираше срещу използването на тези картони от участъците и събирането на информация от граждани, които не са извършили престъпления, заклеймяваше тази практика като „незаконно съхранение на информация“ и наричаше тези неформални разпити „изнудване“. Управлението обаче досега бе отбивало всички официално заведени опити за прекратяване на практиката.

— Но защо са ги съхранявали? — учуди се Балард. — Нали всичко вече е било вкарано в базата данни и е много по-лесно да се намери там.

— Нямам представа — призна Ривера. — В „Холенбек“ не го правехме.

— А какво правехте, изхвърляхте ли ги?

— Да, със Санди изпразвахме чекмеджетата.

— И ги изхвърляхте?

— Не. Ако изобщо научих нещо там, то е да не правя издънки. Опаковахме ги в кашони и ги закарвахме на съхранение в склад. И оставяхме проблема на друг.

— Какъв склад?

— Срещу паркинга.

Балард кимна. Знаеше, че говори за постройката в южния край на служебния паркинг — едноетажна сграда, някогашен офис на комуналните служби към градската администрация, предадена на участъка, когато бе възникнала нужда от още площ. Сградата в момента практически не се използваше. В две от по-големите помещения имаше физкултурен салон за полицаите с татами за тренировки по бойни изкуства, но по-малките стаи бяха празни или се използваха за складиране на материали, непредставляващи веществени доказателства.

— Значи това е било преди седем години, така ли? — уточни тя.

— Горе-долу — отговори Ривера. — Защото не разчистихме наведнъж. Започнах с едно от чекмеджетата, разчистих следващото и така нататък. Май ми отне около година.

— И кое те кара да смяташ, че Бош се е интересувал от КРТ-тата?

Ривера сви рамене.

— Там би трябвало да има KPT-та от времето на убийството, за което говориш, нали?

— Но тази информация вече е в базата данни.

— Така се предполага. Само че какво да въведеш в прозореца за търсене? Сещаш ли се? Това е проблемът. Ако е искал да види кой се е навъртал из Холивуд по време на убийството, как да търсиш в базата данни за това?

Балард кимна, че е разбрала, но в действителност имаше много начини да се извлече информация от разпитите на терен по географски признак или интервала от време. Според нея Ривера грешеше по този пункт, но вероятно бе прав по отношение на Бош, който бе детектив от старата школа. Сигурно не беше искал да се разрови из КРТ-тата, за да разбере с кого са разговаряли изпратените в Холивуд полицаи, когато е бил открит трупът на Дейзи Клейтън.

— Добре — въздъхна тя. — Тръгвам си. Лека смяна и се пази.

— И ти, Балард — каза Ривера.

Балард излезе от детективското бюро и отиде в женската съблекалня на втория етаж. Съблече униформата и облече анцуга си. Смяташе да подкара към Венис, да остави там дрехите си на пране, да прибере кучето си от хотела за питомци, след което да натовари палатката и падълборда си и да запраши към плажа. А следобеда, след като си починеше и обмислеше следващите си ходове, щеше да се занимае с Бош.

Утринното слънце я пареше в очите, докато прекосяваше паркинга зад участъка. Отключи с дистанционното колата и хвърли смачканата си униформа на седалката до шофьорската. А после видя старата сграда в южния край на паркинга и размисли.

Използва картата си, за да влезе в сградата, и откри двама колеги от нощната смяна да тренират, преди да се приберат по домовете си след сутрешния час пик. Козирува им театрално и тръгна по коридора към бившите офиси, където беше складът. В първата стая, която провери, имаше материали по един от първите й случаи. Предната година бе заловила взломаджия, който бе напълнил стая в мотел до задръстване с вещи от къщите, в които бе проникнал, или закупени с откраднатите пари и кредитни карти. Сега, година по-късно, съдът се бе произнесъл, но голяма част от присвоената собственост още не беше потърсена. Вещите бяха върнати в участък „Холивуд“ и чакаха организирането на открита разпродажба, приходите от която щяха да бъдат за жертвите като последен шанс да бъдат някак възмездени.

Следващата стая беше препълнена с кашони, съдържащи преписки по стари дела, които по различни причини бе сметнато за уместно да бъдат запазени. Балард се огледа и размести няколко кашона, за да се добере до другите. И така скоро разпечата прашен кашон, пълен с KPT-та. Точно на това се бе надявала!

След двайсет минути бе издърпала до стената в коридора дванайсет кашона с картони. По етикетите на тях можеше да се ориентира, че картоните покриват периода от 2006 година — тогава бе започнала инициативата за пълна цифровизация — до 2010-а, когато отдел „Убийства“ се бе изнесъл от участък „Холивуд“.

По груба нейна оценка във всеки кашон имаше по около хиляда картона. Щяха да са нужни часове да се прегледа всичко това подробно. Запита се дали Бош е имал намерение да направи същото, или бе искал да намери конкретен картон или конкретна нощ… може би онази, когато Дейзи бе открита на улицата.

Но нямаше как да знае това, преди да попита Бош.

Остави върху изнесените в коридора кашони бележка, с която обясняваше, че ги е заделила за себе си. Върна се на паркинга и се качи във вана си, след като провери ремъците, задържащи дъските й към багажника. Скоро след като я бяха преназначили в участък „Холивуд“ и се бе разнесъл слухът, че заради нея е било проведено вътрешно разследване, някои колеги в участъка се бяха опитали да предприемат някакви контрамерки срещу нея. Понякога това се свеждаше до елементарно издевателство, но имаше и случаи, когато нещата бяха загрубявали. Една сутрин в края на смяната, когато бе спряла на автоматичната бариера на служебния паркинг, падълбордът й се бе плъзнал напред от инерцията и се бе разбил в бариерата, което бе довело до счупване на фибростъклото. Беше го ремонтирала самичка, но след това бе започнала винаги да проверява дали ремъците са затегнати добре.

Подкара по „Ла Бреа“ към шосе 10 и се насочи на запад към плажа. Изчака няколко минути след 8 часа, преди да позвъни на номера на ОиУ, който все още държеше програмиран в телефона си. Обади се служител и Балард поиска да разговаря с Луси Сото. Нарочно каза името с подчертана фамилиарност, за да остави впечатлението, че става дума за разговор на полицай с полицай. Прехвърлянето стана без забавяне.

— Детектив Сото.

— Обажда се детектив Балард от участък „Холивуд“.

Малка пауза, после Сото каза:

— Знам коя сте. С какво мога да ви помогна, детектив Балард?

Балард бе свикнала да бъде разпознавана от детективи, с които не се познаваше лично. При жените винаги имаше елемент на неловко мълчание. Колежките или й се възхищаваха на непоколебимостта в служебните отношения, или смятаха, че действията й по някакъв начин ги затрудняват в работата им. Винаги се налагаше да усети кое от двете е, но първите думи на Сото изобщо не подсказваха в кой лагер е самата тя. Произнасянето на глас на името й можеше да е ход, с който да подскаже на намиращ се около нея партньор или супервайзър с кого разговаря по телефона.

Все още в неведение Балард реши да премине по същество.

— Работя тук в Късното шоу — поясни тя. — Някои нощи си заслужават безсънието, някои — не. На моя лейтенант му харесва да имам случай като хоби, за да съм ангажирана с нещо.

— Не разбирам — каза Сото. — Какво общо има това с мен? В момента съм…

— Да, предполагам, че сте заета. Все пак сте в групата по тормоза. Но точно затова ви се обаждам. Един от вашите неразрешени случаи — по който не работите заради текущите ви ангажименти, — та, питах се дали да не се пробвам в него.

— За кой случай говорим?

— Дейзи Клейтън. Петнайсетгодишна, убита на…

— Познавам случая. С какво ви заинтригува?

— Навремето е бил голям случай. Чух няколко униформени да разговарят за него, извадих каквото намерих и се заинтересувах. Ако си представям нещата правилно, работата ви в тази работна група не ви оставя много време за него.

— И искате да се пробвате?

— Естествено, нищо не обещавам, но… да, искам да поработя по случая. Ще ви държа информирана — все пак случаят си е ваш. Просто ще поразпитам тук-там.

Балард вече беше на шосето, но не помръдваше. Ровенето из кашоните я бе вкарало в най-голямото сутрешно задръстване. Знаеше също така от личен опит, че предстои да задуха утринният бриз и щеше да й се наложи да гребе срещу него и вълнението, което той щеше да донесе. Така че, изглежда, пропускаше удобния прозорец.

— Вече минаха девет години — каза Сото. — Не съм сигурна, че улицата може да донесе нещо полезно. Особено по време на нощната смяна. Ще въртите на празен ход.

— Да, може би — призна Балард. — Но все пак говорим за моето време. Договорихме ли се, или не?

Нова дълга пауза. Предостатъчно време Балард да премести вана си на цели метър-два.

— Трябва да знаете още нещо — каза накрая Сото. — Има още един човек, който работи по случая. Той е извън управлението.

— Така ли? — престорено се заинтересува Балард. — И кой е той?

— Старият ми партньор. Казва се Хари Бош. Вече се пенсионира, но… държи да се занимава с нещо.

— Аха, един от онези ли? Окей… Нещо друго, което трябва да зная? Този случай от неговите ли е?

— Не, но познава майката на жертвата. Прави го заради нея.

— Е, добре че го научих.

Балард започваше да се ориентира, но това беше и целта на обаждането й. Разрешението да работи по случая бе най-малката й грижа.

— Ако разбера нещо, ще ви информирам — обеща тя. — И ще можете да се присъедините към въздаването на справедливостта.

Стори й се, че чува приглушено засмиване.

— Балард — тихо добави Сото. — Казах, че знам коя си. Знам също и кой е Оливас. Нали се сещаш… работя с него. Искам да ти кажа, че ценя онова, което си направила, и съм наясно, че си платила цената. Просто исках да ти го кажа.

— Радвам се — каза Балард. — Ще ви държа в течение.

Бош

5.

От Съдебната палата на Сан Фернандо до стария затвор, където Бош работеше с документацията, беше само една пряка. Той извървя разстоянието бързо, с пружинираща походка, заповедта за обиск беше в ръката му. Съдия Атикъс Финч Ландри я бе прочел и бе задал на Бош няколко формални въпроса, преди да се подпише за одобрение. Сега Бош бе овластен да извърши огледа и да намери куршума, което щеше да доведе до арест и може би до приключване на друг случай.

Сви по прекия път през заграждението на службата за комунални услуги на града и излезе на задната врата на стария затвор. Вкара ключа си в катинара на някогашния изтрезвител, където папките на неразрешените случаи се съхраняваха на метални лавици. Установи, че е забравил да заключи, и се смъмри наум за пропуска — това беше нарушение както на собствените му правила, така и на правилника на участъка, защото папките трябваше да се съхраняват под ключ. А Бош държеше документацията по бюрото му да е защитена, макар да ставаше дума за четирийсетминутно излизане до Съдебната палата, която се намираше буквално под носа му.

Мина зад импровизираното си бюро — стар дъсчен плот, положен върху две купчини с папки — и седна. И веднага забеляза извития кламер върху капака на затворения му лаптоп.

Вгледа се в него. Определено не го беше оставял там.

— Забравил си го.

Бош вдигна поглед. Жената — детектив — от изтеклата нощ в участък „Холивуд“ беше яхнала напречно старата пейка, вместена между отрупаните с папки стелажи. Беше останала скрита от полезрението му, когато бе влязъл. Погледна към отворената врата. Катинарът висеше на веригата.

— Балард, нали? — каза той. — Радвам се, че съм с всичкия си, защото бях убеден, че съм заключил.

— Позволих си да вляза — обясни Балард. — Глава първа от буквара за касоразбивачи.

— Полезно умение. Между другото… в момента съм зает. Току-що получих заповед за обиск, от която трябва да реша как да се възползвам най-добре, без заподозреният да разбере. Какво искаш, детектив Балард?

— Да участвам.

— Моля?

— В „Дейзи Клейтън“.

Бош я гледа оценяващо няколко секунди. Беше привлекателна, може би към 35-годишна, с дълга до раменете кестенява коса, със стегнато атлетично тяло. С цивилни дрехи. Предната нощ я бе видял в спретната униформа, която й придаваше внушителност, задължителна за ЛАПУ, където Бош от опит знаеше, че на жените детективи се гледа като на чиновнички.

Балард имаше слънчев загар, който за Бош не се връзваше с нощните й смени. Но най-силно го впечатли фактът, че бяха изминали само дванайсет часа от момента, когато го бе изненадала пред кантонерките в детективското бюро, а тя не само го бе открила, но и бе надушила с какво се занимава.

— Говорих със старата ти партньорка Луси — обясни Балард. — И получих благословията й. Защото да не се заблуждаваме — в крайна сметка случаят си е на „Холивуд“.

— Беше… преди да го поеме ОиУ — поправи я Бош. — Така че сега е тяхна грижа, а не на „Холивуд“.

— А теб защо те вълнува? Вече не си в ЛАПУ. И не виждам никаква връзка между този случай и Сан Фернандо.

В качеството си на полицай от запаса към СФПУ през последните три години Бош бе работил основно по неразкрити случаи от всякакъв вид — убийства, изнасилвания, нападения. Но цялата тази работа бе на непълен работен ден.

— Тук се ползвам от значителна свобода — обясни Бош. — Работя по тези случаи, но работя и по мои. Дейзи Клейтън е от моите. Може да се каже, че имам личен интерес. Затова ме вълнува.

— Аз пък разполагам с дванайсет кашона с КРТ-та на „Холивуд“ — каза Балард.

Бош кимна. Това го впечатли дори още повече — тя някак бе разбрала какво точно го бе завело в „Холивуд“. Докато я беше разглеждал преценяващо, бе заключил, че не става дума само за слънчев загар. Тенът й издаваше, че е от смесен произход. Предположи, че е наполовина бяла, наполовина полинезийка.

— В такъв случай двамата с теб бихме могли да ги прегледаме за две нощи — каза накрая той.

Това беше офертата му: тя искаше да участва и щеше в замяна да даде на Бош онова, което той търсеше.

— Картоните са изстрел на сляпо — продължи той. — Истината е, че съм в задънена улица. Надявах се да се закача за нещо в картоните.

— Изненадана съм — каза Балард. — Чух, че си от онези, които не попадат в задънена улица.

Бош нямаше отговор на това и само сви рамене.

Балард стана и тръгна към него по пътеката покрай стелажите.

— Понякога става бавно, понякога не — отбеляза тя. — Ще започна да преглеждам картоните довечера. Между повикванията. Нещо конкретно, което да търся?

Бош се замисли, понеже знаеше, че се налага да вземе решение: да й се довери ли, или да я остави на тъмно.

— Ванове — каза той. — Търси служебни ванове… на хора, които може би превозват химикали.

— За да я пренесат — досети се тя.

— За всичко.

— В дневника се казва, че човекът я е закарал в дома си или може би в мотел. На място с вана. Заради белината.

Бош поклати глава и каза:

— Не, не е използвал вана.

Тя го изгледа в очакване, без да задава очевидния въпрос откъде знае това.

— Добре, ела с мен — каза накрая той.

Стана и я поведе навън от килията и през вратата към двора на Комуналните услуги.

— Прочела си хронологията и си разгледала снимките, нали?

— Да — отговори тя. — Всичко, което беше въведено в системата.

Излязоха в оградения двор. По дължината на задната стена имаше четири парцела, оформени от стелажи за инструменти и работни тезгяхи, където се съхраняваше, поддържаше и ремонтираше оборудването, машинният и транспортен парк на комуналните служби към градската управа. Бош въведе Балард в едно от загражденията.

— Забеляза ли маркировката върху трупа?

— Онова A-S-P ли?

— Да. Само че нашите са се объркали в смисъла му. Говоря за първите детективи по случая. После заради тази грешка тръгнали надолу по спиралата, но всичко било сбъркано.

Той отиде при един тезгях, пресегна се и свали от рафта над него голям полупрозрачен пластмасов бидон със син капак. Подаде й го и каза:

— Столитров е. Дейзи е била метър и петдесет и осем и четирийсет и седем килограма. Дребничка. Сложил я е в такъв бидон и я е залял с белина. Не е използвал вана.

Балард огледа бидона. Обяснението на Бош бе правдоподобно, но не и неопровержимо.

— Това е само теория.

— Не е теория — поправи я той.

Остави бидона на пода и свали капака му. След това го вдигна и го наклони, за да може тя да вижда в него. Бръкна вътре и посочи печата на производителя, положен върху пластмасата на дъното. Беше петсантиметров кръг с буквите A-S-P, изписани в центъра вертикално и хоризонтално.

— A-S-P — натърти той. — Америкън Сторидж Продъктс или Америкън Софт Пластикс. Една и съща компания, две имена. Убиецът я е напъхал в такъв бидон. Не му е трябвала вана или мотел. Само един такъв бидон и ван.

Балард бръкна в бидона и прокара пръст по печата. Бош знаеше, че в момента тя стига до неговото заключение. Логото беше щамповано в пластмасата по вътрешната страна на бидона, релефно. Ако кожата на Дейзи беше била притисната върху него, неизбежно щеше да остави белег.

Балард извади ръката си от бидона и погледна Бош.

— Как, по дяволите, се сети за това?

— Поставих се на негово място — простичко обясни Бош.

— Нека се досетя — тези сигурно се непроследими.

— Произвеждат се в Гардена, а после се транспортират по магазините навсякъде. Извършват и директни доставки на фирми, но що се отнася до продажбите на физически лица, забрави. Можеш да ги намериш във всеки магазин на „Таргет“ или „Уолмарт“ в цялата страна.

— Мамка му!

— Взе ми думите от устата.

Бош сложи капака на бидона и понечи да го върне на мястото му на полицата.

— Може ли да го взема? — попита Балард.

Той я погледна. Знаеше, че може лесно да го смени с друг, и че тя може лесно да се снабди по много начини с такъв. Досети се, че това по-скоро е ход, целящ да го въвлече по-дълбоко в бъдещо партньорство. Ако й дадеше нещо, това щеше да означава, че вече работят заедно.

Подаде й бидона.

— Твой е.

— Благодаря — каза тя, погледна към отворения портал на склада и добави:

— Довечера се захващам с картоните.

Бош кимна и попита:

— Къде бяха?

— На съхранение. Никой не си е направил труда да ги изхвърли.

— Всъщност да де. Добре си се сетила.

— Какво щеше да правиш, ако ги беше открил в кантонерките?

— Не знам… Сигурно щях да помоля Мъни да ги преровя.

— Онези от деня или от седмицата на убийството? Или може би от месеца?

— Не, всичките. Каквото и да има в тях. Кой може да ни гарантира, че извършителят не е извършил подобно престъпление две години по-рано или година по-късно?

Балард кимна.

— Ясно… максимално подробно.

— Няма ли да размислиш? Чака те огромна работа.

— Знам.

— Добре.

— Е, аз ще тръгвам. Може дори довечера да отида на работа по-рано, за да започна.

— Успешен лов. Ако мога да намина, ще го направя. Само че в момента имам за изпълнение заповед за обиск.

— Да, вярно.

— Но ти ми се обади, ако се натъкнеш на нещо.

Той бръкна в джоба си и извади визитка с номера на мобилния си телефон.

— Разбрахме се — каза тя.

Балард тръгна с бидона, но изведнъж се обърна.

— Луси Сото ми каза, че познаваш майката на Дейзи. Това ли е личният момент, за който спомена?

— Може да се каже и така — отвърна Бош. — Кога си разговаряла със Сото?

— Тази сутрин. За да получа разрешение да изтегля файловете по случая. Къде живее майката… в случай че реша да говоря с нея?

— В дома ми. Можеш да говориш с нея, когато пожелаеш.

— Живееш с нея?

— Отседнала е при мен. Временно. „Удроу Уилсън 86“.

— Окей, разбрах.

Балард се извърна и се отдалечи. Бош я проследи с поглед.

6.

Бош се върна в затвора, за да вземе заповедта за обиск и да затвори и заключи килията на неразрешените случаи. След това пресече Първа улица и влезе в детективското бюро през страничната врата откъм служебния паркинг. Вида двама от детективите от редовната смяна пред работните им станции. Бела Лурдес беше старшият детектив, която най-често вземаше за партньор Бош, когато неговата следователска работа го извеждаше на улицата. Имаше меко, почти майчинско излъчване, което напълно маскираше професионалните й умения и твърдостта й. Оскар Лусон бе по-възрастен от Лурдес, макар да бе най-новото попълнение на отряда детективи. Беше започнал да наедрява и носеше значката си на верижка около врата си като наркоман. Причината най-вероятно бе, че никой нямаше да я забележи, ако висеше на колана му. Дани Систо, третия член на екипа, в момента го нямаше.

Бош мина покрай офиса на капитан Тревино и намери командира на детективите зад бюрото му. Той вдигна поглед от документацията пред себе си и попита:

— Как мина?

— Подписана, подпечатана, доставена — отговори Бош и показа заповедта като доказателство. — Искаш ли да извикаш всички в заседателната стая, за да обсъдим как да го направим?

— Да, доведи Бела и Оскар. Систо е на местопрестъпление и няма да може да присъства. Ще ти дам някой от патрулите.

— А ЛАПУ?

— Нека ние първо вземем решение, а после аз ще поговоря с „Футхил“, за да се разберем на моето ниво.

Докато говореше, Тревино вече беше вдигнал слушалката, за да позвъни в диспечерската. Без да го чака, Бош излезе и размаха заповедта пред очите на Лурдес и Лусон в посока на залата. Влезе в нея, взе си жълт бележник от масичката за консумативи и седна в единия край на овалната заседателна маса. Така нареченият „оперативен център“ всъщност представляваше многофункционална стая. Използваше се за лекции, трапезария, кризисен команден център и по-рядко като място за общи обсъждания на стратегията и тактиката в присъствието целия детективски отряд, т.е. всичките му петима членове.

Бош седна и прелисти първата страница на заповедта, за да си припомни раздела „Вероятна причина“, който сам бе написал въз основа на обстоятелствата около случай на убийство отпреди 14 години. Жертвата се казваше Кристобал Вега, 52-годишен, прострелян еднократно с куршум в тила, докато извеждал на разходка кучето си по улицата, на която живеел, в посока на „Пайъниър Парк“. Самият Вега беше гангстер ветеран, възложител на убийства от страна на „Варио Сан Фер 13“ — една от най-старите и най-жестоки банди в долината Сан Фернандо.

Смъртта му бе шокирала малкото градче Сан Фернандо — той бе широко известен в общността, защото бе възприел ролята на кръстник, който решава междусъседски спорове, дарява щедри суми на местните църкви и училища и дори възлага доставянето на кошници е продукти на нуждаещите се по време на празници.

С две думи, беше гангстер с 30-годишен стаж, маскиран като свестен човек. Но сред ВСФ той бе безмилостно жесток и известен с прякора Чичо Мурда. Движеше се винаги в компанията на двама телохранители и рядко напускаше територията на Санфер, защото бе „белязан“ от всички банди в съседство заради лидерската си роля и планирането на кървави набези на териториите на съперниците си. Вайнленд Бойс желаеха смъртта му. Пакас желаеха смъртта му. Пакоима Флатс жадуваха да го видят в ковчег. И така нататък.

Убийството на Чичо Мурда бе изненадващо, понеже го бяха хванали на улицата сам. Беше носил пистолет, затъкнат в анцуга си, но явно бе сметнал за безопасно да се измъкне за кратко от домашната си крепост и да поразходи кучето си след изгрев. Така и не бе успял. Бяха го намерили по очи на тротоара на една пряка от парка. Изглежда, убиецът му се бе прокраднал безшумно зад гърба му, защото Вега дори не бе успял да извади пистолета изпод ластика на анцуга си.

Макар Вега да бе бандит и убиец, в разследването на СФПУ първоначално бяха вложени значителни усилия. Само че не бяха открити свидетели на стрелбата, а единствената улика бе куршум 38-и калибър, изваден при аутопсията от мозъка на жертвата. Нито една от съперничещите си банди не бе поела отговорност за убийството, а графитите, оплакващи или възхваляващи кончината на Вега, не бяха предложили никаква следа към убиеца и бандата, възложила удара.

Случаят бе преминал в категорията на неразрешените, а отговорните за ежегодните проверки за нови обстоятелства детективи не бяха проявявали излишък на ентусиазъм. Това явно бе от онези случаи, при които смъртта на жертвата не се разглеждаше като особена загуба за обществото. Светът бе продължил прекрасно и без Чичо Мурда.

Но когато бе отворил папките като част от прегледа на неразкритите случаи, Бош бе възприел различен подход. Той винаги се бе ръководил от аксиомата, че на този свят или всички са еднакво важни, или никой не е. Подобно верую изискваше от него да дава всичко от себе си на всеки случай и на всяка жертва. Фактът, че Чичо Мурда бе заслужил прякора си заради готовността си да раздава смъртни присъди от името на ВСФ, не пречеше на Бош да желае да открие убиеца му. Според Бош никой нямаше правото да се прокрадва по изгрев-слънце зад човек на тротоара, да забива куршум в тила му и да изчезва в сумрака на миналото. Имаше убиец на свобода, който можеше да е убивал след това и да убива пак. И Бош бе тръгнал след него.

Часът на смъртта бе определен от няколко фактора. Съпругата на Вега бе съобщила, че той станал в шест сутринта и извел кучето през вратата двайсетина минути по-късно. Патоанатомът бе стеснил интервала до не по-късно от осем, като впрочем тялото било открито пред парка от местен жител. Детективите бяха обходили къща по къща целия квартал, но никой от живущите не бе споделил, че е чул изстрела, което натрапваше заключението, че убиецът е използвал заглушител.

Макар в разследванията на неразрешени случаи да съществуват множество спънки — загуба на веществени доказателства, изчезване на потенциални свидетели, отсъствието на местопрестъпление, — елементът време предлагаше и някои предимства, така че Бош винаги търсеше начини да се възползва от изтеклото време.

През изтеклите от убийството 14 години в разследването на Кристобал Вега се бяха случили много неща. Много от гангстерите на ВСФ и техните противници бяха отишли в затвора заради различни престъпления, включително убийства. Други бяха поели по правия път и бяха скъсали със стария си живот. Това бяха хората, върху които Бош се бе фокусирал, използвайки търсене в бази данни и разговори с полицаи от отрядите за борба с организираната престъпност в СФПУ и съседните участъци на ЛАПУ, в резултат на което бе съставил два списъка: на гангстери в затвора и такива, за които се смяташе, че са станали почтени граждани.

През изтеклата година бе направил многократни посещения в затворите и десетки срещи в домовете и работните места на зарязалите бандитския живот. Всеки разговор бе индивидуално планиран и конкретно обвързан със събеседника, но разговорът винаги се пренасяше незабелязано върху неразкритото убийство на Кристобал Вега.

Повечето разговори свършваха в задънена улица. Хората или се придържаха към обета за мълчание, или просто не знаеха нищо за убийството на Вега. Но малко по малко късчета информация бяха започнали да сглобяват мозайката. Когато чуеше поне три пъти от членове на една и съща банда, че нямат нищо общо, той задраскваше името на бандата от списъка на заподозрените. В крайна сметка това приключи със задраскването на всички банди съперници на Санфер. Нямаше гаранция естествено, но бе достатъчно, за да насочи вниманието му към бандата на самия Вега.

В крайна сметка Бош попадна на следа на задния паркинг към магазин за преоценени обувки в Алхамбра, източно от Ел Ей. В този магазин работеше като началник-склад Мартин Перес, превъзпитан член на Санфер, скъсал отдавна с бандата. Перес бе 41-годишен и бе поел по правия път преди 12 години. Макар да продължаваше да фигурира в справките за бандата като заклет санферист от 16-годишна възраст, истината бе, че бе успял да се измъкне от клещите на бандата с няколко ареста, но без да бъде осъден. Не бе лежал в затвора и имаше на сметката си само няколко дни в общинския арест.

Папките, които Бош бе прегледал, съдържаха цветни фотографии на татуировките, украсявали ловенето части на тялото на Перес през време на активните му години. Сред тях имаше „RIP[4] Чичо Мурда“ на врата му. Това го поставяше напред в списъците на хората, с които Бош желаеше да говори.

Бош паркира в засада на паркинга на магазина и забеляза Перес да излиза да пуши по време на почивката си в три следобед. С помощта на бинокъла получи потвърждение, че Перес не се е разделил със съкровената татуировка на врата си. Отбеляза си часа на почивката и си тръгна.

На следващия ден се върна малко преди почивката. Беше с дънки и работна блуза от деним с петна по нея. Носеше в нагръдния си джоб пакет червено „Марлборо“. Когато видя Перес зад магазина, небрежно се приближи до него и му поиска огънче. Перес щракна със запалката си и Бош се наведе да запали.

Когато се изправи, спомена татуса, който току-що бе видял отблизо, и се поинтересува как е умрял Чичо Мурда. Перес обясни, че Чичо Мурда бил добър човек, изработен от своите хора.

— Как така? — престорено се удиви Бош.

— Защото стана алчен — отговори Перес.

Бош не задълба в темата. Изпуши цигарата си — първата му от няколко години, — благодари на Перес за огънчето и си тръгна.

Същата вечер почука на вратата на апартамента на Перес. Придружаваше го Бела Лурдес. Този път се представи — както и Лурдес — и съобщи на Перес, че той има проблем. Извади телефона си и възпроизведе част от разговора на по цигара зад магазина за обувки. Обясни, че Перес е разполагал с информация за убийство от банда, но съзнателно я е укрил от властите. Това се считаше за възпрепятстване на правосъдието — значи престъпление — в добавка към конспирация за извършване на убийство, и това щеше да бъде обвинението, ако откажеше да сътрудничи.

Перес избра да сътрудничи, но не желаеше да отива в полицейския участък на Сан Фернандо: опасяваше се, че може да бъде забелязан в стария си квартал от някой от бившите си събратя. Бош се обади на свой стар приятел, който работеше в отдел „Убийства“ на шерифството в Уитиър, и поиска от него да му предостави за няколко часа стая за разпит.

Заплахата с обвинения срещу Перес беше по същество блъф от страна на Бош, но блъфът сработи. Перес бе смъртно изплашен от общинския арест на Ел Ей и калифорнийските затвори. Според него и двете места били претъпкани с членове на еМе[5], която имаше здрава връзка с ВСФ и бе известна с бруталните убийства на онези, които ставаха информатори или бяха смятани за податливи на натиск от страна на правоохранителните органи. Перес бе убеден, че ще бъде белязан за ликвидиране, независимо дали се съгласеше да издайничи или не. Избра все пак да сложи всичко на масата с надежда да убеди Бош и Лурдес, че не е убиецът, но знае кой е.

Разказаната от Перес история бе стара като историята на престъпността. Вега взел цялата власт в бандата, а абсолютната власт покварява абсолютно. Вземал повече от полагаемото му се от печалбата чрез престъпната дейност на санферите и принуждавал към секс жените, свързани с по-нископоставените гангстери в бандата. В резултат много от младите ватоси[6] го ненавиждали. Един от тях, Транкило Кортес, организирал заговор срещу него. Той бил племенник на съпругата на Вега и бил вбесен от алчността на шефа си и общоизвестните му похождения.

Перес бил в групата заговорници около Кортес и бил сред посветените в някои подробности на плана, но според думите му настоял да не присъства, когато Кортес убива Вега. Случаят отдавна се считаше за перфектното убийство в средите на СФПУ, защото не бяха оставени никакви улики е изключение на куршума. Точно на това наблегнаха Бош и Лурдес, задавайки много въпроси за оръжието, кой е неговият собственик и къде се намира сега.

Перес разкри, че пистолетът е собственост на Кортес, но няма информация как се е сдобил е него. Не знаел какво се е случило с оръжието след убийството и нямал представа, защото скоро след това зарязал бандата и напуснал Долината. Но Перес спомена нещо, което даде на Бош нужното — той каза, че Кортес бил сложил на оръжието домашно изработен заглушител. А това се вписваше в първоначалното разследване.

И Бош се съсредоточи върху тази информация и попита как Кортес е изработил заглушителя. Перес разказа, че по онова време Кортес работел в сервиза за ауспуси на чичо си недалеч от Пакоима и го изработил от същите тръби и шумоизолиращи материали, които се използвали за ауспусите на мотоциклети. Направил го след работно време и без знанието на чичо си. Освен това Перес призна, че той и двама други членове на бандата били заедно е Кортес в сервиза, когато той тествал творението си, като изстрелял два куршума в задната стена на сградата на сервиза.

След разпита на Перес приоритет за следователите стана потвърждението на колкото е възможно по-голяма част от разкритията му. Лурдес успя да докаже връзката между Кортес и съпругата на Вега — негова леля по бащина линия. Освен това установи, че през изминалите 14 години Кортес постоянно се е издигал в йерархията на ВСФ и сега се намирал в положението на абсолютен властелин, какъвто бил човекът, в убийството на когато бил заподозрян. Междувременно Бош потвърди, че „Пакоима Гуми и Ауспуси“, на адрес на Сан Фернандо Роуд в Ел Ей, в миналото е била собственост на Хелио Кортес, чичо на заподозрения, а името на новия собственик не присъствало в никой от регистрите на гангстери в полицейските управления нито на Ел Ей, нито на Сан Фернандо. Бяха потвърдени още някои по-дребни подробности, така че в крайна сметка всичко събрано се оказа достатъчно за „вероятна причина“ и основание Бош да потърси съдия за издаване на заповед за обиск.

Сега държеше заповедта в ръцете си и беше време да придвижат случая напред.

Лурдес и Лусон влязоха първи в оперативния център. След малко ги последваха Тревино и сержант Ъруин Розенбърг — командир на дневната смяна. В съответствие с правилника на полицейското всички заповеди за обиск се връчваха в присъствието на униформени полицаи и Розенбърг — ветеран с дългогодишен опит в патрулите и доказани умения за работа с хора — щеше да координира тази страна на нещата. Всички заеха места около овалната маса.

— Какво… без понички? — не повярва на очите си Розенбърг.

Тази маса бе мястото, където попадаха даренията в храна от благодарни граждани. Обикновено на нея се намираха понички или бурито за закуска. Разочарованието на Розенбърг се споделяше и от останалите.

— Добре, да започваме — обади се Тревино. — С какво разполагаме, Хари? Редно е да запознаеш Ъруин докъде сме сигнали.

— Става дума за случая „Кристобал Вега“ започна Бош. — Убийството на Чичо Мурда преди четиринайсет години. Имаме заповед за обиск, която ни позволява да влезем в „Пакоима Гуми и Ауспуси“ на Сан Фернандо Роуд и да потърсим куршуми, изстреляни в задната стена на основния гараж преди четиринайсет години. Това място е на територията на ЛАПУ, така че трябва да се координираме с тях. Искаме да го направим възможно най-ненатрапчиво, така че информацията да не стигне до нашия заподозрян или който и да е от санферите. С две думи, да не се разчуе, преди — дано! — да стигнем до арест.

— Това ще е невъзможно със санферите — отсече Розенбърг. — Те имат съгледвачи навсякъде там.

— Това ни е известно — каза Бош. — Бела работи върху правдоподобна история. Ще ни трябват буквално два дни. Ако открием куршуми, аз съм подготвил нещата в лабораторията и те максимално бързо ще направят сравнение с куршума, убил Вега. И ако има съвпадение, тогава просто отиваме при нашия заподозрян.

— Кой е заподозреният? — поинтересува се Розенбърг.

Бош се поколеба. Имаше доверие на Розенбърг, но не беше добра практика да се дискутират заподозрени, особено когато е замесен и информатор.

— Забрави — поправи се бързо Розенбърг, — не трябва да го знам. Добре, значи се ограничаваме с една кола и двама униформени?

— Най-много — потвърди Бош.

— Разбрахме се. Имаме един новозакупен джип. Още не е брандиран. Ще използваме него, за да не афишираме, че сме от СФПУ. Дано това помогне.

Бош кимна. Беше забелязал джипа на паркинга до стария затвор. Беше пристигнал от производителя в черно и бяло, но още не бяха сложили по вратите и на задния капак идентификаторите на СФПУ. Джипът щеше да се слее с останалия парк на ЛАПУ и това щеше да скрие факта, че е част от разследване на СФПУ. А това щеше допълнително да отдели разследването от ВСФ.

— В случай че се наложи да изземем цялата задна стена, ще имаме с нас екип на комуналните услуги — добави Бош. — Те ще използват небрандиран камион.

— Не разбрах какво ще е прикритието ни — обади се Лусон.

— Обир — отговори Лурдес. — Ако някой се поинтересува, ще кажем, че е имало взлом през нощта и това е местопрестъпление. Това би трябвало да свърши работа. Мястото вече не се притежава от чичото на заподозрения. Доколкото ни е известно, новият собственик е чист и очакваме пълното му съдействие както с обиска, така и с прикритието.

— Добре — одобри Тревино. — Кога тръгваме?

— Утре сутринта — каза Бош. — Веднага след като отворят сервиза в седем. С малко късмет на наша страна ще сме влезли и излезли, преди повечето местни гангстери да са си отворили очите.

— Окей — съгласи се Тревино. — Значи се събираме тук в шест, за да бъдем в Пакоима, когато отворят врати.

Това беше краят на оперативката и след нея Бош придружи Лурдес до работната й станция.

— Ей — престорено се сети той, — вчера имах посетител в килията. Ти ли я изпрати?

Лурдес поклати отрицателно глава.

— Не, никой не е идвал при мен. Цял ден писах отчети.

Бош кимна. Още се питаше откъде Балард бе разбрала къде да го намери. Изглежда, Лусия Сото й бе казала.

Но знаеше, че скоро ще разбере.

7.

Бош се прибра рано. Усети миризмата на храна още щом отвори входната врата и видя Елизабет Клейтън в кухнята. Ти, изглежда, задушаваше пиле в масло и чесън.

— Ей — каза Бош, — ухае чудесно.

— Исках да ти приготвя нещо, защото знаех, че ще се прибереш по-рано — обясни ти.

Прегърнаха се малко неловко, понеже тя стоеше пред печката. Когато Бош я бе видял за първи път, тя беше наркоманка, опитваща се да погребе убийството на дъщеря си под планина от хапчета. Беше с обръсната глава, тежеше четирийсет килограма и с готовност щеше да предложи секс срещу трийсет милиграма оксикодон, способен да разсее болката и чувството за вина.

Година по-късно вече беше чиста, беше качила почти десет килограма, а пясъчнорусата й коса бе достатъчно дълга, за да обрамчи симпатичното й лице, което се бе оформяло в процеса на възстановяването. Но вината и спомените продължаваха да я заплашват всеки ден от границата с мрака.

— Страхотно — одобри той. — Нека първо се измия, става ли?

— И без това няма да е готово поне още половин час — каза тя. — Тепърва трябва да сложа нудълите.

Бош се отправи по коридора, мина покрай стаята на Елизабет и влезе в своята. Съблече работните си дрехи и застана под душа. И докато водата се изливаше върху главата му, се замисли за случаи и жертви. Жената, която приготвяше вечерята му, беше жертва на последиците от убийството на дъщеря й, прекадено отвратително, за да си го представя. Бош мислеше, че е спасил Елизабет миналата година. Беше й помогнал да се пребори със зависимостта си и сега тя бе здрава и чиста, но наркоманията бе онзи буфер срещу реалността, който държеше настрани размишленията върху случилото се. Беше й обещал да намери убиеца на дъщеря й, но бе разбрал, че няма начин да разговарят върху случая, без да й причини точно онази болка, която те бе опитала да пребори с хапчета. Затова сега се питаше дали изобщо я е спасил.

След душа се избръсна, понеже не знаеше кога ще има друг шанс да го направи. Беше приключил, когато Елизабет му извика, че яденето е готово.

В месеците след като тя се бе нанесла при него, Бош бе върнал на трапезарията законната й функция. Беше пренесъл лаптопа си и работните дела в спалната си, където разпъна сгъваема масичка. Не искаше нещо непрестанно да й напомня за убийства, особено когато го няма вкъщи.

Тя бе подредила приборите на двете срещуположни страни на масата, а храната — на голяма чиния между тях. Сервира му. Имаше две чаши вода. Никакъв алкохол.

— Изглежда страхотно — похвали я Бош.

— Е, да се надяваме, че и вкусът ще е подобаващ — отвърна тя.

Храниха се мълчаливо няколко минути, след което Бош отново я похвали. Пилето имаше чудесен чеснов аромат, който оставяше незабравим послевкус. Бош знаеше, че това ще има последствия, но не го спомена.

— Как мина терапията?

— Марк Твен отпадна — отвърна тя.

Тя винаги използваше за останалите участници в ежедневната групова терапия, която посещаваше, кодови имена, почерпени от известни личности, на които те й напомняха. Марк Твен беше с бяла коса и буйни мустаци. Имаше още Шер, Алберт (от Айнщайн), Оджей[7], лейди Гага и Ганди, на когото още казваше Бен от Бен Кингсли — киноактьорът, получил Оскар за превъплъщението си в неговия образ.

— Окончателно ли? — попита Бош.

— Така изглежда — отговори тя. — Загубил контрол и се върнал в бездната.

— Много лошо.

— Да. Харесвах историите му… бяха забавни.

Отново се възцари тишина. Бош се мъчеше да измисли какво да каже или попита. Във връзката им имаше някаква засилваща се неловкост и Бош отдавна бе осъзнал грешката си с поканата тя да се нанесе в къщата му. Вече дори не си спомняше каква муха му бе щукнала в главата и какво си бе въобразявал, че ще постигне с това. Елизабет му напомняше за бившата му съпруга Елинор, но приликата бе само външна. Елизабет Клейтън бе с поразена психика, черни спомени, с които трябваше да се бори, и труден път за напред.

Поканата бе уж само временна: „Докато стъпиш на краката си“. Бош бе преобразувал големия си килер в малка спалня и я бе обзавел с мебели от ИКЕА. Но това бе станало преди цели шест месеца и сега вече не бе сигурен дали Елизабет някога наистина ще „стъпи на краката си“. Зовът на зависимостта й неизменно витаеше на заден план, а споменът за дъщеря й беше като вечно преследващ я зловещ призрак. А и тя нямаше къде да отиде освен може би да се върне в Модесто, където бе живяла, когато светът около нея се бе сринал след кошмарното известие от ЛАПУ.

Междувременно Бош бе успял да се отчужди с дъщеря си, с която не бе обсъдил поканата, преди да я направи. Тя и без това си стоеше в колежа и си идваше у дома все по-рядко, но добавянето на Елизабет Клейтън към домакинството му бе прекратило всякакви посещения. В резултат Бош вече се виждаше с Мади само когато сам отидеше в окръг Ориндж за бърза закуска или късна вечеря с нея. При последната му визита тя му бе съобщила, че планира да прекара лятото в къща до кампуса, която била наела с три приятелки. Бош прие новината като директна реакция на присъствието на Елизабет в дома му.

— Тази нощ ще се наложи да поработя — наруши мълчанието Бош.

— Мислех, че утре сутринта ти предстои обиск — ненужно му напомни Елизабет.

— Така е, но това е нещо друго. Отнася се до Дейзи.

Не каза нищо повече, преди да може да прецени реакцията й. Изминаха няколко секунди, но тя не се опита да смени темата.

— Има интерес от страна на холивудски детектив каза Бош. — Дойде да ме види днес и ми зададе въпроси. По принцип е в Късното шоу, така че ще се занимава със случая, когато има време.

— Късното шоу? — не разбра Елизабет.

— Така наричат смяната след полунощ в участък „Холивуд“, заради лудостта, която обхваща някои хора там посред нощ. Както и да е, открила е едни стари документи, които отдавна търся — картоните, в които нощните патрули записват имената на хора по улиците, които по някакъв начин са спрели по едно или друго подозрение.

— И Дейзи е била една от тях?

— Вероятно, но не това е причината да искам да ги видя. Надявам се да разбера кой е бродил онази нощ из Холивуд. Това може ме отведе донякъде.

— Добре.

— Става дума за дванайсет кашона. Ще видим с колко ще се справим тази нощ, а на сутринта ще извърша обиска. Като нищо може да се окаже, че ще са ни нужни няколко нощи да прегледаме всичко.

— Окей, надявам се да откриеш нещо.

— Детективът — казва се Балард — ме попита за теб. Каза, че може да поиска да се срещнете. Имаш ли нещо против?

— Не, разбира се. Честно казано, не знам нищо, което би могло да помогне, но съм готова да говоря с всекиго за Дейзи.

Бош кимна. От седмици не бяха говорили за Дейзи толкова дълго и той се опасяваше да не запрати Елизабет в тъмната спирала на депресията, ако бъде прекалено настоятелен по темата.

Погледна си часовника. Беше почти осем.

— Май ще дремна два часа, преди да изляза — каза той. — Нали няма проблем?

— Никакъв — успокои го тя. — Ще почистя и ще се опитам да не вдигам шум.

— Не се безпокой, съмнявам се, че ще успея да заспя. По-скоро само ще си почина.

Петнайсет минути по-късно Бош лежеше по гръб и съзерцаваше тавана на спалнята си. Чуваше течащата вода в кухнята и подреждането на чиниите по стойката до умивалника.

Нагласи будилника, но знаеше, че няма да може да заспи.

Балард

8.

Балард отиде в участък „Холивуд“ три часа преди да застъпи в 23:00 нощната си смяна, с идеята да започне работа с картоните за разпит са терен. Влезе в основния корпус, изключи ровъра за нощна смяна от зарядното, взе го и тръгна през паркинга към спомагателната сграда, където беше складирала кашоните в коридора. В салона нямаше никого. Тя намери работно място в едно от складовите помещения, където все още бяха струпани бюра от времето преди последния основен ремонт на участъка. Въпреки указанията на Бош се изкушаваше да се захване направо с кашона, в който бяха картоните за разпит от времето на убийството на Дейзи Клейтън. Можеше да има късмет и от някое картонче с размер 8x12 да изплува очевиден заподозрян. Но в себе си чувстваше, че планът на Бош е правилен. За да не се изпусне нещо, трябваше да започне отначало и да се движи хронологически напред.

Първият кашон съдържаше картони с дати, започващи през януари 2006, цели три години преди смъртта на Клейтън. Тя го намести на пода до бюрото, което бе избрала да използва, и започна да вади от него купчинки с по десетина сантиметра дебелина. Поглеждаше всеки картон бегло от лицевата и обратната страна, като обръщаше внимание на мястото и часа, проверяваше дали разпитваният е мъж и четеше подробностите само ако бе нужно.

Първият кашон й отне два часа. От всички прегледани картони тя отдели три за по-специално внимание и обсъждане с Бош и само един за себе си. Процесът на работа затвърди впечатлението й, че Холивуд е крайната спирка на голям брой от чешитите и неудачниците на обществото. Картон след картон съдържаха записи на разговори с индивиди, които бяха бродили безцелно из улиците в търсене на зловещи възможности. Мнозина бяха пришълци, опитващи се да си купят секс или наркотици, и спирането им от полицаите бе опит да бъдат разубедени. Имаше и постоянни местни обитатели — хищници или жертви — на холивудските улици без никакъв план да променят някак положението си.

За тези два часа Балард научи това-онова за полицаите, провели тези разговори. Някои бяха многословни, други нямаха представа от елементарна граматика, трети използваха кодове като ШЗ (шибан задник) за описание на гражданите, с които бяха разговаряли. Някои демонстративно не желаеха да се занимават с KPT-та и се ограничаваха с минимални данни. Но имаше и такива, които въпреки обстоятелствата успяваха да запазят чувството си за хумор и техният поглед върху тъмната страна на човечеството беше забавен за четене.

Празната страна на картона бе мястото, където се намираше основната информация, и Балард с почти антропологически интерес четеше тези минидоклади за обществото и Холивуд в частност. Картонът, който бе отделила за себе си, й бе харесал с образността на написаното:

Субектът е кълбо от сухи тръни —

ветрогон.

И ако утре вятърът го отнесе,

на никого не ще да липсва.

Полицаят, написал това, се казваше Т. Фармър. Балард се улови, че търси още негови картони, за да прочете други от елегичните му описания.

Три картончета, които бе отделила за евентуални следващи действия, бяха за бели мъже, сметнати за „туристи“ от спрелите ги полицаи, които бяха решили да разберат какво ги е извело на улицата. Това означаваше, че са пришълци, дошли да търсят нещо в Холивуд, което в случая на тези тримата най-вероятно бе секс. Спирането им на улицата не бе вследствие на забелязано извършено престъпление, така че полицаите бяха внимателни в използвания речник. Но мястото, часът и духът на разговора ясно издаваха, че полицаите са заподозрели спрените мъже в лов на проститутки. Единият беше пешеходец, вторият в кола, а третият в превозно средство, описано като служебен ван. Балард смяташе да пусне имената им през компютъра в базите данни и да види дали няма други сигнали за действия, които заслужават по-задълбочен интерес.

Беше преполовила втория кашон, когато точно в полунощ ровърът й изкряка. Беше лейтенант Мънроу.

— Нямаше те на нощната проверка, Балард.

— Извинявам се. Работя върху нещо и загубих представа за времето. Има ли нещо, което трябва да знам?

— Не, всичко е спокойно. Но… твоят приятел от снощи пак е тук. Да го отпратя ли?

Балард се поколеба за момент, преди да превключи микрофона на отговор. Предполагаше, че посетителят е Бош. Нямаше никакъв смисъл да разубеждава Мънроу да го нарича „неин приятел“ и че подобен опит по-скоро ще има за нея отрицателен ефект.

Натисна бутона.

— Не съм при детективите. Задръж „приятеля“ ми там. Ще дойда да го взема.

— Прието.

— Ей, шефе… имаме ли в „Холивуд“ полицай на име Т. Фармър?

Ако Фармър все още беше в участъка, вече би трябвало да е прехвърлен на дневна смяна. Тя познаваше всички „нощни птици“.

Минаха няколко секунди, преди Мънроу да отговори.

— Вече не. Той сложи КД преди да дойдеш при нас.

Край на дежурството. Балард изведнъж си спомни, че точно когато я бяха прехвърлили в „Холивуд“ преди три години, целият участък бе опечален от смъртта на един от колегите. Беше самоубийство. Сега се сети, че е бил точно Фармър.

Новината й подейства като удар в гърдите. Натисна бутона и каза:

— Прието.

9.

Балард реши да задържи прегледа на картоните за разпит на терен близко до източника. Затова доведе Бош до складовото помещение и го устрои зад едно от старите бюра, където бе по-малко вероятно да бъде забелязан от някой от колегите й и съвместната им работа да породи въпроси. Позвъни на Мънроу на частния номер на диспечера и му каза къде може да я намери в случай на нужда.

Бош и Балард решиха, че ще е най-добре да четат паралелно, вместо Бош да губи време за преглед на картоните, през които Балард вече беше минала. Това бе първият признак на доверие помежду им — вярата, че всеки може да разчита на оценката на другия за важността на картоните. А и така щяха да свършат работата много по-бързо.

Балард седеше зад бюро, разположено перпендикулярно на това на Бош, и това й позволяваше да го наблюдава право пред себе си, докато той трябваше да извива глава и да издава по този начин желанието си да види какво прави тя. В началото тя го държеше тайно под око в продължение на известно време и това й позволи да констатира, че неговият подход е различен. Скоростта, с която отделяше картони за по-подробно запознаване, бе много по-голяма от нейната. В един момент той забеляза, че го наблюдава, и каза, без да вдига глава:

— Не се безпокой. Моят подход е двустепенен: първо хвърлям голямата мрежа, после по-ситната.

Балард само кимна. Беше леко засрамена, че я е уловил.

Скоро тя започна да действа по същия начин и спря да обръща внимание на Бош, осъзнавайки, че това само я забавя. След продължително мълчание от страна и на двамата и след образуване на висока купчина безинтересни картони, Балард се обади:

— Може ли да те попитам нещо?

— Дори да кажа „не“ — отговори Бош, — това би ли те спряло?

— Как се получи така, че майката на Дейзи е дошла да живее при теб?

— Историята е дълга, но краткият отговор е, че трябваше някъде да живее. А аз имах свободна стая.

— Значи не става дума за романтична връзка?

— Не.

— И ти си се съгласил в дома ти да живее непозната?

— В известен смисъл. Запознах се с нея по друг случай. Помогнах й се да се оправи и тогава научих за Дейзи. Казах й, че ще се заема с него и че тя може да използва стаята ми, докато разследвам. Тя е от Модесто. Предполагам, че ако разрешим случая, аз ще си върна стаята, а тя ще се прибере в дома си.

— Нямаше да можеш да го направиш, ако беше в ЛАПУ.

— Много неща нямаше да мога да правя, ако още бях в ЛАПУ. Но не съм.

Двамата се заловиха пак с картоните, но Балард почти веднага проговори отново:

— И все пак искам да разговарям с нея.

— Казах й — успокои я Бош. — Когато пожелаеш.

Мина половин час и двамата приключиха с картоните. Бош излезе в коридора и донесе нов кашон за Балард, след което повтори същото и за себе си.

— И колко време можеш да правиш това? — попита Балард.

— Тази нощ ли имаш предвид? — уточни Бош. — До около пет и половина. В шест имам друга задача в Долината. А тя може да ми отнеме целия ден. Ако се случи така, ще се върна утре вечер.

— Кога спиш?

— Когато мога.

Минаха нови десет минути и ровърът на Балард пак подаде сигнал. Балард отговори и Мънроу й каза, че е нужно присъствието на детектив във връзка с обир на обитаемо жилище на Сънсет Булевард.

Тя погледна купчината картони пред себе си и каза:

— Наистина ли ти трябва детектив, лейтенант Мънроу?

— Поискаха такъв. Занимаваш ли се с нещо в момента?

— Не, тръгвам вече.

— Прието. Обади ми се, когато пристигнеш на адреса.

Балард стана и погледна Бош.

— Налага се да тръгвам, а не мога да те оставя тук — каза със съжаление в гласа.

— Сигурна ли си? — попита я той. — Мога да остана тук, на „тръстиката“.

— Не, не си от ЛАПУ. Не мога просто така да те оставя тук без надзор. Ще го отнеса, ако дойде някой и те види сам.

— Е, щом се налага. А аз какво да правя, да дойда с теб ли?

Балард обмисли тази възможност. Можеше да се получи.

— Ако искаш — каза тя. — Вземи купчина картони, които можеш да прегледаш, докато ме чакаш в колата. Нека се надяваме да не се проточи.

Бош бръкна в кашона на пода до себе си и извади колкото картони успя да хване с две ръце. Купчината бе солидна.

— Да вървим тогава.

Адресът на обира беше на пет минути път от участъка. Повикването бе за познато за Балард място, но точният адрес не й говореше нищо. Оказа се, че е стриптийз бар на име „Сирените на Сънсет“. И беше още отворен, което правеше обира малко озадачаващ.

Една патрулна кола вече блокираше зоната, в която клиентите оставяха колите си на пиколата за паркиране. Балард спря точно зад нея. Вече знаеше от радиообмена, че са дошли два екипа, и предположи, че втората кола е в уличката зад сградата.

— Това може да се окаже интересно — обади се Бош.

— Не и за теб — натърти Балард. — Ти ще чакаш тук.

— Да, госпожо.

— Надявам се да се окаже някоя дивотия и ако е така, връщам се веднага. Започвай да мислиш за код седем.

— Гладна ли си?

— Не в момента, но ми се полага почивка за ядене.

Балард изтръгна ровъра от станцията за зареждане и слезе от колата.

— Какво отворено има наблизо? — попита Бош.

— Почти нищо.

Тя затвори вратата на колата и тръгна към входа на „Сирените“.

Интериорът се оказа осветен в приглушено червено. Имаше каса с касиер и грамаден портиер, а по преграден с кадифено въже коридор се минаваше през сводест вход, водещ към залата за танци. Балард виждаше от мястото си три малки сцени под червени прожектори, обособени в имитация на атриуми от магазини на „Тифани“. На сцените стояха жени в различни фази на разсъбличане, но посетителите се брояха на пръсти. Балард си погледна часовника — беше 3:40, а това означаваше, че затварят след двайсет минути. Обърна се към бияча и попита:

— Къде са полицаите?

— Ще ви заведа отзад — отвърна й грамадата.

Отвори врата в същия мотив на червен кадифен магданоз и я поведе към отворената врата на ярко осветен офис. Трима полицаи едва се бяха натъпкали в малка стая пред бюро, зад което седеше мъж. Балард кимна. Униформените бяха Дворек — явно командир, — Ерера и Дайсън, които Балард познаваше добре, понеже бяха един от редките женски екипи, а жените в Късното шоу често ползваха код седем заедно. Ерера бе старшият полицай в екипа и имаше четири нашивки на ръкавите. Партньорката й имаше една. И двете жени бяха с къси прически, за да избегнат опасността някой да ги хване и да дърпа. Балард знаеше, че повечето дни тренират след смените си, което си личеше по налетите им рамене и здравите им бицепси. Момичетата можеха да се справят сами в повечето ситуации, а за Дайсън се говореше, че обича да ги създава.

— Детектив Балард, радвам се, че можахте да ни отделите време — каза Дворек. — Това е господин Пералта, управител на това изискано заведение, който лично пожела да се възползва от услугите ви.

Балард изгледа мъжа зад бюрото. Беше над 50-те, възпълен, със зализана назад коса и дълги островърхи бакенбарди. Носеше крещящо морава жилетка, облечена върху риза с черна яка. На стената зад стола му висеше афиш в рамка, изобразяващ гола жена на пилон, стратегически прикриващ срамните й части, но не чак толкова, че да скрие и окосмяването й, оформено като малко сърце. Вдясно от него стоеше видеомонитор, на който в отделни прозорци се излъчваше сигнал от шестнайсет камери, показващи от различни ъгли сцените, баровете и изходите на бара. Балард различи себе си в един от квадратните прозорци — камерата явно се намираше зад нея, над дясното й рамо.

— Какво мога да направя за вас, сър? — попита тя.

— Това е като сбъдната мечта — проговори Пералта. — Нямах представа, че ЛАПУ се състои почти изцяло от жени. Търсите ли допълнителна работа?

— Сър, имате ли проблем, изискващ намесата на полиция, или не? — строго се осведоми Балард.

— О, да — потвърди Пералта. — Имам проблем… някой се готви да проникне с взлом.

— Готви се? Защо някой би влизал с взлом, ако може спокойно да влезе през входа?

— Вие ми кажете. Това, което казвам аз, е, че се готви. Вижте тук…

Той се обърна към видеомонитора и изтегли изпод плота на бюрото си чекмедже с компютърна клавиатура. Чукна няколко клавиша и изображенията от камерите се смениха с план на заведението.

— Държа под наблюдение всеки отвор — обясни Пералта. — Някой на покрива се ебава с капандурите. Готвят се да влязат ето тук…

Балард се наведе над бюрото, за да вижда екрана по-добре. Той показваше отвори в две от капандурите над сцените.

— И кога се случи това? — попита тя.

— Тази нощ — отговори Пералта. — Да кажем, преди около час.

— И защо ще искат да влизат с взлом?

— Вие шегувате ли се? Тук работим с пари в брой и аз не си тръгвам всяка шибана сутрин от работа с чанта, пълна с пари. Не, не съм толкова глупав. Всичко влиза в сейфа и веднъж, може би два пъти седмично — през деня! — идвам, за да отида до банката, и през цялото време ме придружават двама, които не бихте искали да нервирате.

— Къде е сейфът?

— Стоите върху него.

Балард погледна надолу. Полицаите се изтеглиха към стените на стаичката. В дюшемето на пода се виждаше изрязан капак е дупка за пръст, за отваряне на тайната врата.

— Може ли да се мести? — попита Балард.

— Не — отговори Пералта. — Около него е излят стоманобетон. Ще им се наложи да пробиват дупка… ако не знаят комбинацията, а тя е известна на само трима души.

— И колко има в момента в него?

— Ходих до банката след уикенда, така че тази нощ не е много. Примерно дванайсет хиляди, които ще станат към шестнайсет, когато затворим касата след малко.

Балард се позамисли, вдигна очи, погледна Дворек и му кимна. После каза:

— Окей. Ще огледаме наоколо. Има ли камери на покрива?

— Не — каза Пералта. — Там горе няма нищо.

— Как се стига дотам?

— Не се излиза отвътре. Ще ви трябва стълба отвън.

— Добре. Ще се върна при вас след като проверим. Къде е вратата за задната уличка?

— Марв ще ви заведе.

Пералта бръкна под бюрото си и натисна бутона за повикване на бияча. След малко грамадата от входа се появи.

— Заведи ги отзад, Марв — нареди Пералта. — В уличката.

След няколко минути Балард стоеше в уличката и разглеждаше перваза на покрива на клуба. Сградата беше отделена от останалите, с плосък покрив, извисяващ се на шест метра над тях. Нямаше никакъв начин да се прескочи от съседните сгради, нито се виждаха стълби. Балард погледна зад гърба си. В другия край на уличката се виждаха дъсчени и бетонни огради, явно граничещи с жилищните имоти в квартала.

— Някой ще ми заеме ли фенерче? — попита Балард.

Дайсън свали своя „Пеликан“ от колана си и й го подаде. Беше малко, но мощно електрическо фенерче. Балард обиколи сградата на клуба, търсейки място за качване. Намери такава възможност при западния ъгъл — пристройка от пенобетон, изградена за контейнерите за смет. Беше висока около метър и осемдесет и в съседство е улук, спускащ от покрива. Балард светна нагоре по дължина на улука и видя, че е фиксиран за външната стена със скоби през половин метър.

Дворек се приближи зад нея.

— Ето я и стълбата — каза Балард.

— Да не се качваш? — изненада се Дворек.

— За нищо на света. Но ще повикам хеликоптер. Те ще осветят отвисоко и ако там има хора, ще ги хванем, като решат да слязат.

— Добър план.

— Изпрати сестрите на другия ъгъл, в случай че ония горе имат стълба и опитат да слязат от другата страна. Аз ще извикам помощта офлайн.

— Разбрано.

Балард не искаше да вика хеликоптера по радиото, защото взломаджиите можеше да прослушват честотите на ЛАПУ. Тя поддържаше добри работни отношения е тактическите полицаи на хеликоптера, който покриваше западния район на града през повечето нощи. Те често реагираха на сигналите на диспечерите. Балард беше на земята, а Хедър Рурк, наблюдател-насочвач, във въздуха е партньора си пилота Дан Съмър. Балард изпрати есемес на Рурк.

Горе ли сте?

Минаха две минути преди да получи отговор.

Аха. Току-що приключихме с преследване на избягал от пътно произшествие.

Какво има, РБ?

Балард се досещаше, че екипът Рурк/Съмър е силно възбуден от преследването на кола, опитала да се измъкне от катастрофа. Беше доволна, че са свободни.

Искам да прелетите над стриптийз клуб „Сирените“ над „Сънсет 7171“.

Осветете покрива, да видим крие ли се някой там.

Разбрано… до 3 минути

Прието. Превключи на Так 5

Прието. Так 5

В случай че се наложеше да комуникират по радио, тактическият канал бе на непубликувана честота, която не можеше лесно да се намери в интернет.

Балард все още държеше фенерчето на Дайсън. Размаха го, за да привлече вниманието на тримата полицаи на ъгъла на сградата. Освети с лъча му свободната си ръка, изправи три пръста и ги завъртя във въздуха.

Зачакаха. Балард бе почти сигурна, че от идеята й няма да излезе нищо. Ако там горе наистина имаше хора, те вероятно вече бяха забелязали светлините на трите полицейски коли и бяха избягали, докато полицаите се намираха в клуба. Но проверката на покрива с хеликоптер щеше да удовлетвори донякъде Пералта. После Балард щеше да напише доклад до някой от отдел „Взломни кражби“, който щеше да се погрижи да се извърши оглед на покрива през деня и да се види има ли някакви следи от опит или подготовка за взлом.

Балард чу захода на хеликоптера и се приближи до задната стена на сградата, в близост до заграждението за отпадъци. Вдигна ровъра и го превключи на честотата на „Так 5“.

Чакаше. В уличката вонеше на алкохол и цигари и тя дишаше през уста.

Не след дълго лъчът на хеликоптера превърна нощта в ден. Балард вдигна ровъра.

— Нещо там? „Въздух 6“…?

Опря радиостанцията до ухото си, надявайки се да чуе нещо над грохота на ротора. И наистина чу откъслечни думи. Тонът на Хедър Рурк й казваше повече от думите, които не можеше да различи. На покрива май имаше някой.

— … заподозрени… насочват… ъгъла…

Балард свали ровъра и извади оръжието си. Отстъпи назад в уличката и вдигна пистолета си към ръба на покрива. Светлината на хеликоптера беше заслепяваща. Скоро забеляза някакво раздвижване и дочу викане, но все така не можеше да разпознае никакви думи през оглушителния шум. Видя някой да се плъзга надолу по улука. На половината височина човекът се изпусна и тупна на земята. Последва го втора фигура… после трета.

Балард следеше движенията с пистолета си. Скоро и тримата заподозрени хукнаха по уличката.

— Полиция…! Спри на място!

Двама от бягащите замръзнаха като вкаменени. Третият не спря и като стигна до края на уличката, зави наляво към жилищния квартал.

Балард тръгна към двамата спрели и вече вдигнали без подкана ръце. Заповяда им да паднат на колене, а в този момент Дайсън профуча покрай нея и продължи след изчезналия трети беглец. Ерера последва по-младата си партньорка, макар и доста по-бавно от нея.

И докато се приближаваше с вдигнат пистолет, Балард видя, че двамата коленичили пред нея заподозрени са… деца.

— Какво, по дяволите…? — запъна се Дворек, който се бе приближил зад нея.

Балард прибра пистолета в кобура и сложи ръка върху ръката на Дворек, за да го накара да свали своя. Обиколи двамата коленичили и насочи лъча на фенерчето на Дайсън в лицата им. Едва ли имаха и 14 години. И двамата бяха бели, и двамата изглеждаха изплашени. Бяха по тениски и дънки.

Тя осъзна, че е изпуснала ровъра на земята до заграждението за отпадъци.

— Не чувам дори мислите си — извика на Дворек. — Съобщи на хеликоптера, че тук имаме код четири[8] и че те могат да останат с преследването на А25.

Дворек се обади и след секунди хеликоптерът се насочи на юг, в посоката на избягалото трето момче. Балард пак насочи светлината на фенерчето в лицата на децата. Едното момче свали едната си ръка в опит да засенчи заслепяващата светлина.

— Не си сваляй ръцете! — предупреди го Балард.

Момчето се подчини.

Балард се вгледа в двете момчета пред себе си и изведнъж се досети за какво са се качили на покрива.

— Не знам сещате ли се, но едва не бяхте застреляни! — кресна тя.

— Съжаляваме, съжаляваме… — извинително каза едното.

— И какво правехте там горе?

— Просто гледахме. Не сме…

— Гледахте? Искаш да кажеш, че сте гледали голи жени?

Видя бузите им да поруменяват от срам под студената светлина на фенерчето. Но знаеше, че това е срам, защото са ги хванали, при това че ги е хванала жена, а не срам, че са се покатерили на покрива, за да гледат през капандурата голи жени.

Погледна Дворек и го видя да се подсмихва. Досети се, че по някакъв начин, дълбоко в себе си, той се възхищава на изобретателността им — момчетата винаги са си момчета, — и за пореден път усети, че в света на мъже и жени никога няма да дойде времето, когато на жените ще се гледа и към тях ще се отнасят като към напълно равни на мъжете.

— Ще трябва ли да кажете на родителите ни? — попита едното момче.

Балард свали лъча и тръгна да си вземе ровъра.

— Какво ще кажеш? — тихо я попита Дворек, когато минаваше покрай него.

Самият въпрос напълно издаваше мислите му.

— Ти решаваш — каза му Балард. — Аз си тръгвам.

10.

В „Дупарс“[9] на Фермерския базар имаше едно сепаре, което предлагаше пълен поглед към ресторанта и входа му. Балард винаги сядаше в него, когато бе свободно, а повечето нощи, когато й се удаваше да се възползва без бързане от почивката си за хранене, мястото беше по принцип празно и тя можеше да избира да седне където пожелае.

Сега седна срещу Бош, който си бе поръчал само кафе. Той й обясни, че в СФПУ на закуска винаги имало бурито и възнамерявал да отиде там сутринта за оперативката, преди екипът му да изпълни заповедта за обиск.

Балард обаче беше пропуснала вечерята и сега буквално умираше от глад. Поръча си като Бош кафе, но добави „синята чиния“, която включваше палачинки, яйца и бекон. Докато чакаше да й донесат храната, се поинтересува за купчината картони, които той бе прегледал в колата, докато тя се бе занимавала с повикването в „Сирените“.

— Нищо заслужаващо внимание.

— Случайно да ти е попадало нещо, написано от полицай на име Фармър? Добре пише.

— Не мисля… но не се заглеждах в имената. Да не говориш за Тим Фармър?

— Да. Познавал ли си го?

— Бях в академията с него.

— О… не знаех, че е толкова възрастен.

И си прехапа езика, осъзнала какво е казала.

— Извинявай — поправи се тя. — Исках да кажа… защо полицай с такъв стаж е продължавал да бъде патрул, нали разбираш?

— Някои момчета не могат да се откажат от улицата — обясни Бош. — Както някои други не могат да зарежат убийствата. Нали знаеш, че той…

— Да, научих. Защо го е направил?

— Знае ли някой? Оставаше му месец до пенсиониране. Но дочух, че било принудително пенсиониране… тоест ако останел на служба, щели да го сложат зад бюро. Така че си подал документите и по време на последния патрул… дръпнал шалтера.

— Адски тъжна история.

— Каквито са повечето самоубийства.

— Хареса ми как пише. Описанията му на разпитите се четат като поезия.

— Много поети са се самоубили.

— Предполагам.

Един сервитьор й донесе поръчаната храна, но Балард внезапно бе загубила всякакъв апетит. Мъчно й беше за човек, когото дори не бе познавала лично. Все пак заля палачинките със сироп и започна да се храни.

— Продължихте ли някаква връзка и след академията? — попита тя.

— Не бих казал — отговори Бош. — Тогава бяхме близки, а и имаше срещи на випуска, но пътищата ни се разделиха. Сега със социалните медии и Фейсбук е по-различно. Той беше назначен в Долината и дойде в „Холивуд“ след като аз напуснах.

Балард кимна и зачовърка с вилицата си в чинията. Палачинките бързо омекваха и ставаха все по-неапетитни. Тя премести вилицата върху яйцата.

— Исках да те питам за Кинг и Карсуел — продължи да го разпитва тя. — Предполагам, че ти и Сото сте говорили с тях в началото на тази история.

— Да, Лусия го направи — потвърди Бош. — Поне с единия, мисля. Кинг се пенсионира преди пет години и се пренесе в Бъмфък[10], Айдахо… някъде в гората, където няма телефон и не се е чувало за интернет. Тотално се скри от света. Тя обаче откри пощенската му кутия, където му изпращаха чековете с пенсията, и му прати писмо с искане за разговор по случая. Още чака отговор. Карсуел също се пенсионира и стана следовател към офиса на областния прокурор в окръг Ориндж. Лусия отиде там и разговаря с него, но той не се оказа извор на нова информация. Помнел случая съвсем бегло и й казал, че всичко, което знаел, го имало в дневника. Явно не изгарял от желание да говори за случай, който не успял да разреши. Сигурен съм, че знаеш как е.

— Да… „Ако аз не съм могъл да го разреша, никой няма да може“. Ами Адам Сандс, приятелят й? Опита ли някой от вас да го разпита наново?

— Но можахме. Починал е на двайсет и четири след свръхдоза.

Балард кимна. За Сандс това не беше изненадващ край, но това не намаляваше разочарованието й, понеже той можеше да дооформи сцената, на която Дейзи Клейтън бе живяла и умряла, както и да даде имената на други бродяги и познати. Балард започваше да разбира защо Бош бе искал да открие картоните за разпит. Те можеше да се окажат единствената им надежда.

— Нещо друго? — въздъхна тя. — Предполагам, че дневникът на убийството е в Сото. Останало ли е нещо, което е интересно и не е дигитализирано в базите данни?

— Едва ли — отговори Бош. — Кинг и Карсуел не се оказаха особено прилежни ченгета. Карсуел казал на Лусия, че не приложили личните си бележници към досието на случая, защото всичко интересно било в докладите им.

— И аз почувствах, че са такива, докато четях онлайн каквото имаше.

— Като говорим за дневници, аз отворих втори за нещата, които правя.

— Бих искала да го видя.

— В колата ми е. Ще го извадя, като се върнем. Предполагам, че сега ти ще трябва да го водиш, след като си официално назначена.

— Става. Ще го правя. Благодаря.

Бош бръкна във вътрешния джоб на якето си и извади картон за разпит. Плъзна го по масата към Балард, за да го прочете.

— Не каза ли, че нямало нищо интересно? — Тя го погледна въпросително.

— Нямаше — потвърди той. — Този е от по-рано. Прочети го.

Прочете го. Картонът беше открит в 3:30 сутринта на 9 февруари, петък, 2009 година, няколко месеца преди убийството на Дейзи Клейтън. Разпитваният беше мъж на име Джон Макмулън, 36-годишен към датата на разговора, който бе проведен на кръстовището на авенюта „Уестърн“ и „Франклин“. Макмулън нямал криминално досие. Според картона шофирал бял транспортен ван без прозорци марка „Форд“, по чиито стени били изписани цитати от Библията и религиозни послания, регистриран на името на лицензирана благотворителна фондация, наречена „Мисия Лунна светлина“.

Според картона ванът бил паркиран в червената зона, а междувременно Макмулън бил на съседния тротоар, спирал минаващите и ги питал дали биха искали да бъдат спасени с милостта на Исус Христос. Онези, които увъртали, били подлагани на вербална атака, включваща мрачни предсказания, че щели да бъдат изоставени при предстоящото възнесение на небето.

На обратната страна на картона имаше още: „Субектът нарича себе си Йоан Кръстителя. Кръстосва из Холивуд с вана си в търсене на хора, които да кръсти“.

Балард подхвърли картона на масата пред Бош.

— Окей — каза тя. — Защо изчака досега да ми го покажеш?

— Исках първо да проверя това-онова за него — обясни Бош. — Обадих се тук-там, докато ти беше в клуба.

— И?

— И мисия „Лунна светлина“ още съществува, и той е още към нея.

— Нещо друго?

— Ванът… все още се води на негово име и изглежда все още е в движение.

— Окей… само че аз имам купчина картони в участъка, на които са регистрирани двайсетина спирания на ванове. Защо си решил да откраднеш точно този картон?

— Хм… не съм го откраднал. Нали ти го показвам. Това ли наричаш кражба?

— Казах ти, че всички картони остават собственост на ЛАПУ с изключение на онези, които ти позволих да изнесеш тази нощ.

— Окей, добре… Взех със себе си един от картоните, които бях прочел, защото си помислих, че след като приключиш с онова, за което те привикаха, можем да минем покрай „Лунна светлина“ и да видим за какво става дума. И толкова.

Тя свали поглед в чинията си и отново разбута яйцата с вилицата. Не й харесваше как се държи с Бош… толкова придирчива и стриктна.

— Виж — каза Бош. — Чувал бях за теб. Знам, че си натрупала горчилка в участъка. И с мен беше така. Но аз никога не съм предавал партньор, а през годините съм имал доста партньори.

Балард го погледна.

— Партньор? — поиска да се увери тя.

— По случая — уточни Бош. — Не каза ли сама, че искаш да участваш. И аз ти позволих.

— Какво си ми позволил? Случаят не е твой. Той е на ЛАПУ.

— Случаят е на онзи, който работи по него.

Бош отпи глътка от кафето си, но тя забеляза по реакцията му, че вече е изстинало. Той се обърна да погледне назад към кухнята, където се въртеше сервитьорката, и й повдигна чашата си за доливане.

След това се обърна пак към Балард.

— Виж, ако искаш да работиш с мен, добре, нека работим — продължи той. — Ако не… ще работим поотделно и това ще бъде много лошо. Но тези „териториални“ дивотии… точно това е причината нищо никога да не става както трябва. Както е казал един велик човек „Не може ли да се понасяме?“[11].

Балард беше на ръба да му се сопне пак, но изведнъж край масата им се материализира сервитьорката с кана кафе в ръката и тя спря, докато им долее. Тези няколко секунди й бяха достатъчни да се успокои и да се замисли над казаното от Бош.

— Окей — каза късо накрая тя.

Сервитьорката остави на масата касовата бележка и се отправи към кухнята.

— Окей какво? — не разбра Бош. — По кой път искаш да продължиш?

Балард се пресегна и взе бележката.

— Да тръгваме към „Лунна светлина“.

Когато се върнаха в служебната кола на Балард, тя се обади по мобилния си телефон на лейтенант Мънроу и му каза, че отново е на разположение, но в момента разследва следа и няма да бъде в участъка до следващо обаждане. Мънроу я попита по кой случай работи, но тя го отряза с обяснението, че е нещо незначително по любим неин случай. После затвори и запали колата.

— Май не го харесваш много — констатира Бош.

— Аз съм единственият детектив, който трябва да се отчита пред лейтенанта на патрулните — обясни тя. — В действителност той не ми е никакъв началник, но обича да се възприема като такъв. И виж… за онова преди малко. Онова повикване в стриптийз клуба малко ми вдигна адреналина… ожесточих се. Не трябваше да казвам, че си откраднал картона, окей? Извинявам се.

— Не е нужно. Разбирам всичко.

— Не, не разбираш. Не би могъл. Но оценявам, че го казваш.

Тя излезе от празния паркинг на Фермерския базар, качи се на „Феърфакс“ и пое на север.

— Разкажи ми сега за Йоан Кръстителя — помоли го. — Къде отиваме и защо?

— Мисията се намира на „Чероки“ до „Селма“… южно от булеварда — започна Бош. — Има нещо в този тип, който търси да кръщава хора, което ме подразни. Наречи го интуиция… както щеш. Но Дейзи е била изкъпана в белина. Не си падам много по организираната религия, но когато те кръщават… не те ли потапят във водата на Исус?

— И аз не съм особено религиозна… също говоря за организираната религия. Израсла съм в Хавай. Баща ми гонеше вълните. Това беше религията ни.

— Сърфистка значи… А майка ти?

— Изчезнала безследно. Да се върнем на Йоан Кръстителя. Как…

Преди да довърши въпроса си, Балард погледна монтирания на таблото терминал на компютъра за мобилни данни. Той беше на въртяща се стойка и тя помнеше, че бе оставила екрана завъртян съм седалката на шофьора, когато бяха тръгнали от участъка, защото тази седмица нямаше партньор, докато Дженкинс отсъстваше. Сега екранът бе завъртян към Бош.

— Използвал си компютъра — досети се тя. — За да провериш Макмулън?

Бош сви рамене, което тя прие за потвърждение.

— Но как? — настоя да разбере тя. — Откраднал си паролата ми?

— Нищо подобно — отрече Бош. — Използвах тази на старата си партньорка. Тя сменя ежемесечно само последните две цифри. Помни се лесно.

Балард беше на път да спре и да изгони Бош от колата, но в същия момент се сети, че и тя веднъж бе използвала паролата на бившия си партньор, за да влезе в базата данни на участъка. Тогава партньорът й беше мъртъв. Можеше ли сега да укорява Бош за същото?

— Добре… и какво разбра?

— Чист е — отговори Бош. — Няма досие.

Продължиха да пътуват в мълчание. Балард продължи до „Феърфакс“ чак до „Холивуд“, където зави на изток.

— Имаме късмет, че Йоан Кръстителя е задържал вана — каза тя. — Ако Дейзи някога е била в него, може да са останали някакви следи.

Бош кимна.

— И аз си мислех това. Късмет… но само ако той е лошият.

11.

Мисия „Лунна светлина“ се намираше в старо холивудско бунгало, оцеляло неизвестно как през изпитанията на времето. Беше напълно заобиколено от търговски сгради и платени паркинги, обслужващи по една пряка на „Холивуд“ в южна и северна посока. Стоеше като сираче сред бетона, жалка останка от периода, когато Холивуд бил жилищният квартал на деловия център.

Балард се спусна по „Чероки“ откъм булеварда и зави наляво по „Селма“. Фасадата на двуетажното бунгало гледаше към „Чероки“, но имаше преградена с бариера алея за коли, извеждаща до задната страна на къщата, гледаща към „Селма“. Зад бариерата се виждаше бял ван.

— Ето го вана — каза тя. — Ти забеляза ли някъде вътре да свети?

— В два прозореца — отвърна Бош. — Май тази нощ тук не кипи оживление.

Балард спря на паркинга със самообслужване и изгаси фаровете, но остави двигателя и отоплението да работят. Погледна си часовника. Беше почти пет сутринта и тя си спомни, че Бош не разполага с много време.

— Как смяташ? — попита тя. — Можем да се върнем в участъка и да продължим с картоните, преди да тръгнеш.

— Нека заобиколим още веднъж откъм предната страна — предложи Бош. — Да видим какво ни чака.

Балард включи на скорост и излезе от паркинга. Този път, когато минеха покрай мисията, парцелът щеше да остане от страната на Бош и той щеше да може да разгледа по-добре.

Балард се движеше бавно и точно когато подминаваше имота от страната на „Селма“ фаровете на вана зад бариерата светнаха.

— Потегля — възбудено каза Бош.

— Успя ли да го видиш? — попита Балард.

— Не, забелязах само фаровете. Но някой тръгва за някъде… Да разберем кой е и къде отива.

Балард пресече кръстовището и спря на тротоара, все още на „Селма“. Изгаси фаровете.

— Вероятно ни е засякъл.

— Може би не — каза Бош.

Смъкна се надолу на седалката си и се наведе надясно. Балард беше много по-дребна, но направи същото, облегната на лявата страна, сякаш беше заспала. Позата обаче й даваше добър ъгъл за наблюдение през страничното огледало.

Така видя как ванът минава през автоматичната бариера и обръща в тяхна посока по „Селма“.

— Задава се.

Ванът мина покрай колата на детектива без колебание и продължи по „Селма“ към Хайланд Авеню. Там спря и зави наляво. Когато се скри от погледа им, Балард запали фаровете и също потегли по „Селма“.

По „Хайланд“ имаше толкова малко коли, че беше едновременно лесно да се държи ванът под око, но и трудно това да се прави незабелязано. В продължение на няколко преки двете коли бяха единствените на пътя. Бош и Балард напрегнато мълчаха.

На „Мелроуз“ ванът внезапно направи обратен завой и се насочи обратно към „Хайланд“.

— Засякъл ни е — констатира Балард. — И какво сега…

И млъкна, защото ванът зави в пазарен комплекс на ъгъла.

— Продължи надолу още няколко преки — предложи Бош. — После завий обратно и се върни по „Мелроуз“.

Балард изпълни указанията му. Когато стигнаха до пресечката на „Мелроуз“ и „Хайланд“, видяха вана, паркиран през денонощно работещ магазин на „Юм-юм донътс“. Балард знаеше, че мястото е популярно сред екипите на нощната смяна.

— Човекът си купува гевречета — каза Балард. — После ще се върне в мисията или ще тръгне да ги раздава в лагерите на бездомниците с надежда да направи няколко кръщенета.

— Вероятно — съгласи се Бош.

— Искаш ли да влезеш за гевречета и може би да го видиш как изглежда?

— Повече ми се иска да надникна във вана и да видя какво държи там.

— Да го спрем за проверка?

Бош си погледна часовника.

— Да го направим.

След десет минути, след като обсъдиха стратегията си, последваха вана обратно към „Хайланд“. Бяха видели мъж от бялата раса, облечен в нещо подобно на халат за баня до петите, да излиза от „Юм-юм“ с два пакета по 12 гевречета и да сяда зад волана на вана. Когато пресякоха „Сънсет“, Балард включи сигнализацията и продължи по осевата линия, за да може водачът да я види в страничното си огледало. Направи му знак с ръка и той се подчини, отбивайки зад ъгъла на „Хайланд“ и „Селма“.

Балард и Бош слязоха едновременно и се приближиха от двете страни на вана. Балард отметна якето си назад и с ръка върху дръжката на пистолета в кобура застана до шофьорската врата. Прозорецът се спусна още докато приближаваше. Забеляза, че на вратата под прозореца е написано „Йоан 3:16“.

— Добро утро — поздрави тя. — Как сте днес, сър?

— Ъ-ъ… добре съм — отговори той. — Има ли проблем, полицай?

— Всъщност съм детектив. Ще ми покажете ли някакъв документ за самоличност, сър?

Мъжът вече държеше шофьорската си книжка в ръка. Балард я разгледа, като непрестанно местеше поглед между книжката и човека зад волана, за да не бъде изненадана от някаква внезапна реакция. Макмулън имаше брада и дълга коса със сиви кичури в нея, явно появили се след снимката в шофьорската му книжка.

Рождената дата разкриваше, че е 45-годишен. Адресът на местоживеене съвпадаше с адреса на мисията.

— И какво ви извади толкова рано на улицата, сър? — продължи все така небрежно да разпитва Балард.

— Излязох да купя гевреци за моите хора — обясни Макмулън. — А вие защо ме спряхте?

— Постъпи сигнал за ван, който се движи лъкатушейки. Подозираме, че става дума за шофиране след употреба на алкохол. Пили ли сте, сър?

— Не. Изобщо не пия. Алкохолът е творение на дявола.

— Имате ли нещо против да слезете от колата, за да се уверим?

Макмулън забеляза, че Бош го наблюдава втренчено през прозореца от страната на пасажера. Завъртя няколко пъти глава между него и Балард.

— Казах ви вече, че не пия — протестира той. — Не съм близвал капка от двайсет и пет години.

— Тогава ще е много лесно да ни докажете, че сте трезв — успокои го Балард.

Макмулън стискаше волана с такава сила, че Бош забеляза кокалчетата на пръстите му да побеляват.

— Добре — съгласи се накрая той. — Но само си губите времето.

Ръката му се скри надолу и Балард стисна пистолета си в готовност да го използва, но видя Бош да поклаща глава в знак, че всичко е наред. Разнесе се звук от откопчаване на колан. Мъжът отвори вратата, слезе и я затръшна ядно зад себе си. Беше по сандали и облечен по мисионерски в бяла туника, стегната на кръста с въже. Върху нея носеше тога в морав цвят до глезените със златни ширити по ръкавите.

— Има ли някой друг във вана, сър? — продължи да го разпитва Балард.

— Не — отговори Макмулън. — Защо да има?

— Мерки за безопасност, сър. Партньорът ми ще провери, за да сме сигурни. Нещо против?

— Правете каквото искате. Ключалката на страничната врата е счупена. Може да я отвори.

— Окей, сър, сега ви моля да отстъпите зад колата, където е по-безопасно.

Балард кимна на Бош, който сега стоеше пред вана, и последва Макмулън отзад, за да започне старата процедура за проверка на алкохолно опиянение. Първо го накара да върви напред и да направи кръгом, за да има време да хвърли поглед назад, докато Макмулън се отдалечаваше от нея. Видя Бош да се навежда във вътрешността на вана през отворената задна странична врата. Изглежда, всичко беше наред.

Макмулън изпълни упражнението без затруднение.

— Казах ви — обади се той.

— Така е, сър — съгласи се Балард. — Сега искам от вас да се обърнете с лице към мен, да вдигнете десния си крак и да го задържите вдигнат, като останете да стоите само на левия. Разбирате ли ме? След което искам да преброите до десет с вдигнат крак.

— Няма проблем.

Макмулън вдигна крак и заби поглед в Балард.

— Кои сте вие? — попита Балард.

— В смисъл? — не я разбра Макмулън.

— Казахте, че сте купили гевреци за хората си.

— Мисия „Лунна светлина“. Имам паство.

— Значи сте проповедник. Можете вече да свалите крака си.

— В известен смисъл. Просто се опитвам да заведа хората до Божието слово.

— И те се съгласяват доброволно, така ли? Сега повторете същото с другия крак.

— Разбира се. Или си тръгват. Не насилвам никого да прави нищо.

— Предлагате ли легла на хората или възможност да се молят?

— Имаме легла. Хората могат да останат временно. След като намерят Словото, те сами пожелават да зарежат улицата и да направят нещо с живота си. Спасили сме мнозина. И сме кръстили много хора.

Докато Макмулън говореше, Балард чу страничната врата на вана да се затваря, а след това и стъпките на Бош зад себе си.

— Млади момичета? — каза Бош зад гърба й. — И те ли стават част от паството?

Макмулън свали крака си на земята и попита:

— Какво значи това? Защо ме спряхте?

— Защото издирваме момиче, което е изчезнало снощи — обясни Балард. — И имаме свидетел, според когото тя е била насила издърпана във ван.

— Не е бил моят ван — подчерта Макмулън. — Той беше паркиран цялата нощ зад бариерата. Сами видяхте. Там няма нищо.

— Няма в момента — уточни Бош.

— Как смеете! — избухна Макмулън. — Как си осмелявате да петните добрата работа на мисията!? Моята работа е да спасявам човешките души, не да ги погубвам. Кръстосвам по улиците от двайсет и пет години и никой никога не ме е обвинявал в нищо нередно. Нищо!

Докато Макмулън говореше, очите му се напълниха със сълзи, а гласът му се напрегна и изтъня.

— Добре, добре… — опита се да го успокои Балард. — Трябва да разберете, че се налага да задаваме подобни въпроси. Когато изчезне младо момиче, ние трябва да вършим каквото се налага, и понякога да настъпваме някого по пръстите. Можете да си вървите, господин Макмулън. Благодарим ви за съдействието.

— Искам имената ви — настоя Макмулън.

Балард погледна Бош. При спирането на Макмулън те съзнателно не се бяха представили.

— Балард и Бош — каза тя.

— Ще ги запомня — предупреди Макмулън.

— Отлично — обади се Бош.

Макмулън се качи във вана си пред погледите на Балард и Бош, даде рязко газ и остро зави по „Селма“.

— Какво видя? — попита Балард.

— Две пейки за седене и нищо повече — отговори Бош. — Но направих няколко снимки, които ще ти покажа в колата.

— И няма купел за кръщаване, пълен с белина? — уточни Балард.

— Не бих казал.

— И какво мислиш?

— Не означава нищо. Не съм загубил интерес. А ти какво мислиш?

— Нещо не е съвсем наред, но не знам какво. Ще е интересно да видим дали ще се оплаче официално.

— Да се надяваме, че ще го направи.

— Защо? За теб може и да няма значение, но аз не искам срещу мен да има оплакване. Особено ако това означава да обяснявам защо съм била с теб.

— Искам само да кажа, че ако това е нашият човек, той няма да подаде жалба, защото няма да иска някой да разравя случая.

Върнаха се при колата и се качиха. Балард мълчаливо потегли. Започваше да се пита дали обединяването на усилията й с Бош не е било фатална за кариерата й грешка.

Бош

12.

Екипът за извършване на обиска чакаше от зори пред „Пакоима Гуми и Ауспуси“. Да се каже, че собственикът се изненада от присъствието на полицията, щеше да е много меко. Веднага след вдигането на вратата на гаража той остана с вдигнати ръце и с ококорени очи огледа струпването на полицейски коли пред фирмата си.

Бош първи слезе от своята и пак първи стигна до него.

— Господин Кардинале? Можете да свалите ръцете си. Аз съм детектив Бош от полицейския участък на Сан Фернандо. Имаме заповед за претърсване на това помещение.

— Какво? — попита Кардинале. За какво говорите?

Бош му връчи заповедта.

— Това е заповед за обиск. Подписана е от съдия. Тя ни позволява да потърсим специфична улика, свързана с престъпление.

— Какво престъпление? — извика Кардинале. — Бизнесът ми е чист! Аз не съм онзи, който е бил тук преди мен.

— Това ни е известно, сър. Престъплението има отношение към предишния собственик на фирмата, но ние въпреки това трябва да извършим обиска, защото вярваме, че вещественото доказателство може все още да е на място.

— Продължавам да недоумявам за какво говорите. Тук няма престъпление.

На Бош му се наложи да разясни все по-подробно и по-подробно, преди Кардинале най-сетне да схване какво се случва. Беше около 50-годишен, с коремче и сива оредяваща коса. По ръцете му имаше белези от цял живот работа с коли. Предмишниците му бяха покрити със сини татуировки, които се сториха на Бош като стари военни емблеми.

— Преди колко години поехте този бизнес? — попита Бош.

— Преди осем — отговори Кардинале. — Купих го в налични. Никакви заеми. Собствени пари, заработени с кървава пот.

— Когато купихте фирмата, направихте ли някакви промени вътре?

— Много. Подмених всички инструменти с нови. Модернизирах. Разчистих старите боклуци.

— А сградната конструкция? Някакви промени?

— Приведох нещата в ред. Закърпване, боядисване… обичайните неща. Отвън и вътре.

Бош огледа сградата. Беше стандартна постройка от сгуробетон. Изглеждаше солидна отвън.

— Какво сте закърпили?

— Дупки в стените, избити прозорци. Не помня всичко, което направих.

— А помните ли някакви дупки от куршуми?

Това накара Кардинале да замълчи. Погледът му се отмести от Бош в напън да си спомни подробностите по приемането на сервиза.

— Да не казвате, че тук е бил застрелян някой? — предпазливо попита той.

— Не, не е това — успокои го Бош. — Търсим куршуми, които са били изстреляни в стените.

Кардинале кимна с видимо облекчение.

— Да, имаше дупки от куршуми — потвърди най-сетне той. — Искам да кажа, че имаше дупки, които изглеждаха като от куршуми. Лично ги измазах и боядисах.

— Можете ли да ми покажете къде точно? — помоли Бош.

Кардинале влезе в гаража и Бош влезе с него, като направи знак на Лурдес и Лусон да ги последват. Собственикът ги заведе до задната стена на първото гаражно отделение.

— Ето тук — посочи той. В тази стена имаше дупки, които изглеждаха като от куршуми. Сега си спомням, че точно така ми се стори тогава. Замазахме ги.

Пръстът му сочеше зад тезгях, отрупан с инструменти и менгемета за огъване на тръби. Мястото съответстваше на описанието, което Бош бе получил от Мартин Перес.

— Окей — каза Бош. — Ще се наложи да преместим този тезгях и инструментите. И ще трябва да разбием стената.

— И кой ще я възстанови? — възкликна Кардинале.

— Имаме екип от поддръжката към градската община, който ще извърши нужния ремонт. Не мога да гарантирам, че в края на деня всичко ще бъде пребоядисано и ще е точно както изглежда сега, но и това ще стане.

Кардинале се намръщи. Явно нямаше особена вяра на даденото обещание. Бош се обърна към Лурдес.

— Нека момчетата разчистят каквото е нужно, а след това първо да проверят с металотърсач — каза той. — Да действаме по-бързо и да се махнем оттук, преди някой от квартала да е забелязал.

— Късно е — каза Лурдес.

И му направи знак, че иска да разменят няколко думи насаме.

— Имаме проблем — обясни му шепнешком. — Колегата от ЛАПУ казва, че Транкило Кортес е на отсрещната страна на улицата.

— Те шегуваш ли се? — удиви се Бош. — Как е разбрал толкова бързо?

— Добър въпрос. При това е тук с някои от момчетата си.

— Я да видим.

Бош излезе бързо от гаража, следван по петите от Лурдес. На отсрещния тротоар имаше лавандерия[12] с малък паркинг. Още не бяха отворили за клиенти, но на паркинга вече имаше кола — класически стар перленобял „Линкълн Континентал“ с врати за самоубийци[13]. Окачването му бе паднало толкова ниско, че колата едва ли можеше да преодолее по-високите легнали полицаи. Трима мъже се подпираха на него със скръстени ръце, покрити изцяло с татуировки. Мъжът в средата на групата носеше шапка на „Доджърс“ с плоска козирка и дълга бяла тениска, стигаща до бедрата му. Беше най-дребният от тримата, но явно той беше босът. Бош го позна от снимка в организационната диаграма на санферите в отдел „Улични банди“ на СФПУ. Самият Транкило Кортес.

Без колебание Бош тръгна да пресича улицата.

— Хари, какво правиш? — обезпокоено му прошепна Лурдес отзад.

— Само ще му задам няколко въпроса — обясни Бош.

Когато влязоха в паркинга на пералнята, Кортес се оттласна от колата, изправи се, за да посрещне Бош, и каза учтиво:

— Как сте, полицай?

Бош не отговори. Пристъпи към Кортес и се наведе, за да завре лицето си в лицето на по-ниския от него мъж. Забеляза диамантените обици на двете му уши и двете сини сълзи, татуирани на външното ъгълче на лявото му око.

— Кортес, какво правиш тук?

— Чакам да отвори пералнята — нагло отговори Кортес. — Нали се сещаш, искам да си изпера дрехите и да видя как ще се възстанови бялото благодарение на „Тайд“ и така нататък.

Подръпна тениската си и я нагласи, сякаш се намираше пред огледало.

— Кой ти каза, че сме дошли тук? — попита Бош.

— Хмм… това е добър въпрос — призна Кортес. — Но не съм сигурен, че си спомням. А на теб кой ти каза да дойдеш тук?

Бош не отговори. Кортес носеше шапката си с леко вдигната козирка. Косата около ушите му бе избръсната, като над дясното беше татуирано ВСФ, а над лявото — 13. Усмихна се и клепачите му се затвориха до процепи.

— Махай се оттук! — нареди Бош.

— Арестуваш ли ме, или не? — предизвикателно попита Кортес.

— Да, ще те арестувам за намеса в полицейско разследване. А после, кой знае, може да направят грешка и да те заврат в килия с „Пакоима Флатс“ и ще видим какво ще се случи.

Кортес отново блесна с наглата си усмивка.

— Ще е забавно — отвърна той. — За мен, не за тях.

Бош вдигна рязко ръка, плесна нагоре козирката на шапката на „Доджърс“ и тя излетя на земята. За миг в очите на гангстера премина тъмен гняв. Но погледът му бързо се избистри и Кортес възстанови стандартното си подсмихване. Обърна се към помощниците си и им кимна. Те се оттласнаха от колата и единият отвори задната врата на линкълна, а другият вдигна шапката от земята.

— Е, ще се видим по-късно, приятелче — подхвърли Кортес.

Бош не отговори. Двамата с Лурдес изчакаха линкълнът да се източи от паркинга и да поеме по Сан Фернандо Роуд.

— Хари, защо направи това е шапката? — не се сдържа Лурдес.

Бош игнорира въпроса и отговори със свой.

— Как е разбрал за това? — попита сякаш въздуха.

— Сержант Розенбърг вчера го каза — отговори Лурдес. — Имат съгледвачи навсякъде.

Но Бош поклати глава. Не вярваше, че Кортес се беше появил просто защото му се е обадил някой, който е видял полиция пред гаража.

— Можем да си тръгваме — каза той.

— Какво говориш, Хари? Там вътре се подготвят да свалят стената.

— Кортес злорадстваше. Защо иначе би се показал тук? Сто на сто е знаел, че в стените вътре няма куршуми и следователно ние увисваме.

— Не знам… Струва ми се доста произволно предположение. Той едва ли е толкова умен.

— Така ли? Е, на път сме да разберем.

Пресякоха улицата обратно за сервиза и пред Бош се изправи Том Яро, детективът от участък „Футхил“, който представляваше отдела си, понеже обискът все пак се извършваше на територията на града. Яро беше облечен като за случая, с дънки и черна блуза. Имаше катраненочерна коса, която не изглеждаше никак естествено и бе посипала щедро пърхот по раменете му. Ролята му бе същата като на детегледачка и това малко го изваждаше от равновесие, понеже беше убеден, че не може да свири втора цигулка на далече по-малкия СФПУ. Не знаеше почти нищо по случая, но беше наясно кой е Транкило Кортес и това не можеше да не го обезпокои. И сега държеше да разбере какво всъщност се случва. Бош му даде късата версия:

— Нашият заподозрян някак е надушил за обиска и се яви на сцената, за да наблюдава.

— Това е много кофти — осъдително каза Яро. — Изглежда, имате пробойна.

— Ако имаме, ще я открия.

Бош мина покрай него и се върна в гаража. В момента металният детектор, който обикновено се използваше за откриване на подземни водопроводи, сега „прослушваше“ задната стена. Уредът лесно напипа редиците винтове, използвани за фиксиране на стената от гипсокартон към вътрешните щифтове, но друг сигнал не се чуваше. Изстреляният в главата на Кристобал Вега куршум бе с метална обвивка, 38-и калибър. Подобни метални парчета би трябвало лесно да се регистрират като винтове.

Въпреки усещането си, че търсенето на куршуми е обречено на неуспех, Бош реши да остане до края на обиска и даде разрешение на работниците да срежат гипсокартона и разбият стената зад него. Прецени, че дори Кортес да бе изчовъркал куршумите от стената още преди години, задната повърхност на гипсокартона ще покаже къде точно са пробили куршумите и съответно къде стената е била измазана, за да се заличат следите. Това щеше да е едно малко потвърждение на разказа на Перес. Може би недостатъчно, за да приближи делото до съдебна зала, но потвърждението си е потвърждение.

Работниците срязаха гипсокартона между фиксиращите щифтове. После детективите разгледаха повърхността на 40-сантиметровия изрязан панел за следи от преминали през него куршуми.

Третото срязване донесе очаквания резултат. Беше очевидно, че бе имало две прониквания — в потвърждение на разказа на Перес. Отворите бяха малки, точно е размера на куршуми, и нямаше никакви индикации, че някой се е опитвал да изчовърква куршумите. Това противоречеше на хипотезата на Бош защо Кортес се бе появил да злорадства.

Изстрелите бяха попаднали на четири сантиметра един от друг и това отново бе индикация, че са били направени като при описания от Перес тест. Небоядисаният панел от сгуробетон, съответстващ на пробивите, носеше следи от поражения, но нямаше куршуми. Екипът беше осигурил присъствието на експерт по балистика от шерифството на окръг Ел Ей, които работеха на договор с малкия СФПУ по отношение на криминологичните изследвания. Негова бе задачата да пресее изпражненията на плъхове, коса и други боклуци, насъбрали се на дъното на пролуката между гипсокартона и стената от сгуробетон. Казваше се Хармън и използваше метален шиш, за да рови из петнайсетте сантиметра боклуци, да ги изгребе и да ги разпръсне на пода на сервиза.

Бош записваше с телефона си усилията на Хармън: знаеше, че в един момент може да се наложи да покаже на журито от съдебни заседатели всички стъпки, през които е минало събирането на веществени доказателства срещу Транкило Кортес.

— Намерих един — обади се Хармън.

С помощта на шиша изчука един куршум от плътната маса и го изтърколи на чисто място на циментовия под. Бош се наведе, без да изпуска записващия телефон. Когато видя металното парче, надеждите му за успех бяха покрусени. Проектилът беше разкъсал металната си обвивка и се бе сплескал като палачинка при удара в сгуробетона на стената. Бош щеше да изчака мнението на експерта, но бе участвал в прекалено голям брой случаи, за да е наясно, че куршумът е прекалено деформиран, за да бъде използван за сравнение с онзи, който бе убил Кристобал Вега.

— Ха… ето още един — обяви — Хармън.

Хвана втория куршум с облечената си в ръкавица ръка и го вдигна. Бош напрегнато се вгледа.

Но този беше в още по-лошо състояние. И той се бе сплескал, но в допълнение се беше и разпаднал. Парчето по-скоро бе половинката от куршум.

— Трябва да има още — каза той, макар това да бе излишно за човек с опита на Хармън.

— Продължавам да търся — увери го Хармън.

Телефонът на Бош извибрира за постъпило повикване, но той го остави да отиде в гласовата поща, за да не прекъсва записа.

Хармън скоро намери и остатъка от втория куршум, който, естествено, бе в същото трагично състояние. След това се залови с обработката на веществените доказателства.

— Детектив, приличате ми на човек, който е наясно с нещата — каза той, без да поглежда Бош. — И вероятно се досещате какво ще ви кажа.

— Не стават, нали? — подсказа Бо.

— Не и за сравнение под микроскоп — уточни Хармън. — Ще можем да определим марката и има предостатъчно материал за анализ на сплавта, но вие знаете как ще се приеме това.

— Наясно съм.

Съставът на куршумите можеше да бъде определен и сравнен с куршума, убил Перес, и бе възможно това да доведе до заключение, че куршумите са от един и същи производител или група производители, но това в никакъв случай не беше като използване на следите от нареза в цевта, оставени по куршума при излитането му. Беше като да кажеш, че куршумите са от една партида или че са изстреляни от едно оръжие. Разликата носеше върху себе си надпис „основателно съмнение“.

Беше пределно ясно, че случаят се изплъзва. Бош се изправи.

— Нека все пак направим анализа на сплавта.

Беше последен акт на отчаянието.

— Ще говоря с шефа — обеща Хармън. Ще му обясня, че това е уместно, и ще ви съобщим.

Бош знаеше, че никой не може да му даде гаранция кога ще стане това. Анализът на сплави струваше както пари, така и време. СФПУ беше най-незначителният клиент на лабораторията на шерифството. Всички техни специални искания отиваха в списъка „При удобна възможност“.

Бош отстъпи крачка назад и последна Лурдес с поглед, който казваше, че нещата отиват на зле. После се обърна към бригадира на групата работници.

— Окей, сега трябва да възстановим това място. Налага се да запазим парчето от стената, където намерихме дупките от куршуми. Така че тази част ще трябва да я подмените.

Единият от хората изсумтя утвърдително и хората излязоха, за да вземат от камиона нужните им инструменти, както и ново парче гипсокартон.

Лурдес се приближи до Бош.

— Добре де, ако в стената все пак е имало куршуми, за какво злорадстваше Кортес?

— Нямам представа — отговори й Бош. — Той знаеше нещо, но се съмнявам да е бил сигурен, че куршумите ще се окажат неизползваеми.

Лурдес поклати глава и отстъпи назад, за да направи място на работниците с гипсокартона.

Телефонът на Бош отново сигнализира, че го търсят, и той излезе от гаража. Идентификаторът на обаждащия се бе блокиран, но той реши все пак да приеме разговора.

— Бош.

— Хари Бош?

— Точно така. Кой се обажда?

— Тед Ланарк, отдел „Убийства“ към шерифството. Имаш ли минутка?

— Какво се е случило?

— Какво можеш да ми кажеш за човек на име Мартин Перес?

И Бош се досети защо Кортес се бе държал, сякаш дърпаше света на конци.

— Той е периферен свидетел по гангстерско убийство, над което работя. Защо се интересуваш?

— Мъртъв е и трябва да открия кой го е убил.

Бош затвори очи.

— Къде? — попита след къса пауза.

— В апартамента му — отговори Ланарк. — Някой е забил куршум в тила му.

Бош отвори очи и се огледа за Лурдес.

— Бош, не се ли питаш откъде ти знам телефона? — попита Ланарк.

— Да — изморено каза Бош. — Откъде?

— Намерихме в устата му визитната ти картичка с твоя номер. На мен ми се стори като послание или нещо такова.

— Идвам — каза Бош.

— Чакаме те…

13.

Нещата изглеждаха така, сякаш убиецът бе искал да облекчи хазяина в почистването за следващото отдаване на жилището под наем. Мартин Перес бе накаран да коленичи в душкабината с пожълтели от употреба плочки и плъзгаща се стъклена врата. След това го бяха простреляли с един куршум в тила. Беше рухнал напред и надясно, пръските кръв и мозъчна тъкан бяха останали в заграждението на кабината, а част от тях дори удобно се бе източила през сифона в пода.

Криминолозите още не бяха свалили визитката, мушната между двата предни зъба на Перес. Тя лесно се четеше, понеже стърчеше от устата му.

За Бош бе ясно, че оръжието не е 38-и калибър, понеже куршумът бе минал през черепа на жертвата и бе излязъл с експлозивна сила. Една от плочките на стената, пред която Перес бе стоял, бе счупена, както и друга на пода до сифона. Следите бяха чисто бели, все още неуспели да пожълтеят с времето и от мръсотията.

— Намерихте ли куршума? — попита той.

Беше първият му въпрос след петминутен оглед на местопрестъплението. Беше дошъл с колата от Алхамбра заедно с Лурдес. Шерифският следовател Ланарк и партньорът му Бойс им бяха разказали досега наученото в разследването на убийството на Перес и ги бяха придружили до банята, за да им покажат местопрестъплението. Отношенията им бяха образец на сътрудничество между два участъка.

— Не — отговори Ланарк, — но не сме го местили. Смятаме, че може да е в корема му. Пронизва го през главата, рикошира под ъгъл надолу в стената пред него, отново рикошира от пода и свършва в него, преди да се е свлякъл. Нова реализация на двойния изстрел, а?

— Да — съгласи се Бош.

— Видяхте ли достатъчно? Хайде сега да се махаме оттук и да поговорим по-подробно навън.

— Разбира се.

Излязоха в дворчето пред двуетажния жилищен блок. Бойс се присъедини към тях. Двамата от шерифството бяха опитни детективи, спокойни външно, но с очи, които не спираха да се движат и да разглеждат. Ланарк беше чернокож, а Бойс — бял.

Бош ги изпревари с въпросите:

— Установен ли е часът на смъртта?

— Обитателка на това прекрасно място е чула гласове и после приглушен изстрел някъде към пет тази сутрин — отговори Ланарк. — След това чула още викове и после тичане в посока на улицата. Били са поне двама.

— Два гласа са викали след стрелбата? — поиска да се увери Бош.

— Да, след — потвърди Ланарк. — Но ти не си тук, за да ни разпитваш, Бош. Повикахме те, за да ти зададем ние някои въпроси.

— Да — каза Бош. — Питайте.

— Номер едно — каза Бойс. — Ако този човек е бил някакъв свидетел по случай, защо не е бил с охрана?

— Смятахме, че е защитен — обясни Бош. — Самият той смяташе, че е защитен. Беше се изнесъл от квартала и бяха изтекли десет години след напускането му на бандата. Каза, че никой не знаел къде се намира, и отказа физическа защита или преместване. Не сме използвали истинското му име нито в някакви доклади, нито при изпълнение на заповедта за обиск.

— Освен това бяхме в начална фаза на използване на неговата информация и дори още не бяхме потвърдили нищо от нея — допълни Лурдес. — Точно затова беше и обискът, който извършихме тази сутрин.

Ланарк кимна и прехвърли погледа си от Лурдес върху Бош.

— Кога си му дал визитната си картичка?

— В края на първия ни разговор — отвърна Бош. — Трябва да проверя точната дата… но беше преди около месец.

— И казваш, че той не е имал връзка с никого от стария си квартал? — уточни Ланарк.

— Така поне ми каза той — каза Бош. — Потвърдено от нашите момчета, които се занимават с бандите.

— Добре де, какво ти казва инстинктът в случая? — попита Бойс.

— Инстинктът ми ли…? Моят инстинкт ми подсказва, че имаме изтичане на информация. Някой от нашите е казал на някого от другите за предстоящия обиск. Информацията е стигнала до друг, който е знаел какво ще намерим в стената на гаража, и той е ликвидирал свидетеля, който би могъл да свърже нещата.

— И този друг е Транкило Кортес? — подсказа Бойс.

— Някой на служба при него — каза Бош.

— Сега Кортес взема решенията — намеси се Лурдес. — Той е на върха в бандата.

Двамата от шерифството се спогледаха и кимнаха.

— Добре — заключи Ланарк, — засега това май е всичко. Ще довършим тук и съм сигурен, че пак ще се чуем.

На излизане през бариерата на входа на двора Бош огледа цимента, търсейки кървави петна. Не видя такива и след малко беше на седалката до Лурдес в служебната й кола.

— Какво мислиш? — попита Лурдес, докато потегляше. — Наша ли е издънката?

— Не знам — каза Бош. — Може би… В крайна сметка Перес отказа охрана.

— Наистина ли смяташ, че някой е съобщил на санферите?

— И това не знам. Определено ще разследваме тази възможност и ако има изтичане, ще го разкрием. Но е възможно Мартин сам да е споделил каквото не трябва с когото не трябва. Може и никога да не разберем как точно се е случило.

Бош се замисли за подписалия заповедта съдия. Той му беше задал няколко въпроса относно неназования в искането източник, но подобен интерес бе изглеждал уместен, а и съдията така и не бе поискал да научи истинското име. Съдия Ландри бе в професията от поне двайсет години, при това беше юрист второ поколение и дори се бе кандидатирал за мястото във Върховния съд, заемано от баща му цели трийсет години преди да почине. Изглеждаше просто невероятно обсъжданата в кабинета на съдията информация, дала основания за подписване на заповедта, да е стигнала някак до Транкило Кортес или който и да било от санферите. Това изтичане, съзнателно или не, трябваше да е станало по друг канал. Бош се сети за Яро — детектива от ЛАПУ, който бе изпратен да присъства на обиска. Всички детективи, занимаващи се с бандите, имаха информатори в тях. Постоянният поток информация от бандата бе жизненоважен и понякога ставаше в замяна на насрещна информация.

Лурдес маневрираше в посока на магистрала 10, за да продължат по нея на запад.

— Видях те да се оглеждаш за нещо на тръгване — каза тя. — Нещо конкретно?

— Да — потвърди Бош. — Кръв.

— Кръв? Чия кръв?

— На стрелеца. Анализира ли ъгъла на рикошета в банята?

— Не, не успях да се вмъкна там от вас, мъжете, дето се бяхте натъпкали вътре. Стоях отзад. Мислиш, че убиецът се е самонаранил при рикошета?

— Възможно е. Може да обясни виковете след стрелбата, чути от свидетеля. Шерифите смятат, че куршумът е попаднал в Перес, но на мен ми се струва, че не е така. По-скоро смятам, че куршумът е рикоширал ниско, минал е между краката на Перес и е улучил нашия убиец. Може би в крака.

— Това би било добре.

— Когато превъртят онзи труп, и те ще го разберат, но ние имаме шанс да реагираме изпреварващо. Дали твоят човек, Хосе, не знае при кого ходят да ги закърпва?

— Ще го попитам.

Тя извади телефона си и позвъни на Хосе Родригес, който беше експертът по информацията, свързана е бандите в СФПУ. По закон всяко спешно отделение в болниците, както и всеки частен лекар е права, бяха задължени да съобщават на властите за случаите е прострелни рани дори жертвата да твърдеше, че ставало дума за инцидент поради небрежност. Това означаваше, че престъпните организации имаха на разположение незаконно практикуващи лекари, до чиято помощ прибягваха за амбулаторна помощ по всяко време на денонощието и от които се очакваше да си мълчат. Ако убиецът на Мартин Перес бе ранен от рикоширал куршум, бе вероятно той и съучастниците му да са се върнали на своя територия и да са потърсили медицинска помощ там. Територията на санферите стигаше надалеко в северната долина и нямаше недостиг на съмнителни лекари и клиники, където биха могли да отидат. Бош се надяваше Хосе да може да ги насочи в правилната посока.

Докато Лурдес разговаряше на испански с братовчед си по телефона, Бош за първи път се замисли над важния въпрос, който бе възникнал след обаждането на Ланарк: беше ли виновен той за смъртта на Мартин Перес? Това бе бреме, нежелано от нито един полицай, но едновременно е това бе и риск, съпровождащ всеки случай. Задаването на въпроси бе опасна работа и можеше да доведе до смъртта на някои хора. Перес бе напуснал бандата преди години, беше си намерил работа и се бе превърнал в полезен член на обществото, когато Бош го бе издебнал на гърба на магазин за обувки и му бе поискал огънче. Бош вярваше, че е взел нужните предпазни мерки, но винаги съществуваха непредвидими случайности и потенциален риск. Перес не бе посочил доброволно Транкило Кортес. Бош бе използвал стара полицейска тактика и бе изтръгнал информацията от него чрез заплаха. И точно това бе източникът на чувството му за вина.

Лурдес приключи разговора и докладва на Бош:

— Ще направи списък. Не е сигурен колко актуален ще е той, но в него са включени лекари помагачи на санферите и еМе.

— Кога ще го имаме?

— Ще разполагаме с него, когато се приберем в участъка.

— Добре, чудесно.

Продължиха пътуването в мълчание. Бош не можеше да извади от главата си решението да притисне Мартин Перес. Откъдето и да погледнеше ситуацията, виждаше, че пак би постъпил по същия начин.

— Знаеш ли кое е ироничното? — обади се Лурдес.

— Кое?

— Ами Перес ни отведе до онзи гараж и ние намерихме куршумите, но те се оказаха негодни за сравнение. И подновяването на разследването можеше да приключи тази сутрин.

— Така е. Дори ако се открие съвпадение на ниво сплав, областният прокурор няма да се развълнува особено.

— Именно. Но сега, след убийството на Перес, имаме случай. И ако заловим убиеца, той може да ни отведе при Кортес. Не е ли това дефиницията на „иронично“?

— Ще попитам дъщеря ми. Тя ги разбира тези работи.

— Ами, както се казва, прикриването е по-лошо от престъплението. И това им вижда сметката накрая.

— Да се надяваме, че и сега ще стане така. Искам да сложа белезниците на Кортес за това.

Телефонът на Бош иззвъня и той го извади. Повикващият номер му бе непознат.

— Превъртели са тялото — досети се той.

Прие обаждането. Естествено, беше Ланарк.

— Бош, извадихме трупа от банята — каза той. — Перес не е бил улучен от рикошета.

— Така ли? — престори се на изненадан Бош.

— Да, така, и си помислихме, че е възможно стрелецът да е бил улучен от собствения си куршум. В крака или… топките, ако имаме късмет.

— Да, това би било истинско възмездие.

— Аха, така че сега ще проверим из болниците, но смятаме, че е възможно бандата да разполага със свои хора за подобни ситуации.

— Възможно е.

— Та… може би ще ни помогнеш и ще ни дадеш някои имена на хора, които да проверим.

— Може да стане. Още сме на път, но ще видим какво ще изровим.

— Обади ми се, става ли?

— Веднага щом открием нещо.

Бош прекъсна, после погледна Лурдес.

— В жертвата няма куршум? — предположи тя.

Бош потисна прозявката си. Започваше да усеща ефекта на безсънната нощ, която бе прекарал с Балард в Холивуд.

— Да, няма. И искат помощта ни.

— Естествено, че искат — въздъхна Лурдес.

Балард

14.

Балард се събуди от изплашени гласове и приближаваща сирена, която виеше толкова силно, че не можеше да чуе дори океана. Надигна се в леглото и отвори ципа на палатката. Последна навън и реагира на острите диаманти светлина, отразяващи се от тъмносинята повърхност на океана. Заслони очи с ръка, потърси с поглед източника на вълнението и забеляза Ейрън Хейс, спасителя на „Роуз Стейшън“, на колене в пясъка, надвесен над мъжко тяло, проснато по гръб на спасителната дъска. Имаше още хора, някои също на колене или прави, други просто зяпачи, трети объркани и разплакани, близки на мъжа върху дъската.

Балард изпълзя от палатката, нареди на кучето си Лола да бди на пост пред нея и изтича по пясъка до мястото на спасителната операция. Докато приближаваше, извади предвидливо значката си и извика:

— Полиция, полиция! Искам всички да се дръпнат и да дадат на спасителя място да работи.

Никой не помръдна. Вместо това се обърнаха към нея и я изгледаха неразбиращо. Беше по екип за след плуване и косата й беше още мокра от сутрешния сърф и душа.

— Изтеглете се назад! — нареди тя възможно най-авторитетно. — Веднага! С нищо не помагате така.

Стигна до групата и започна да разблъсква хората встрани от дъската, докато не ги избута в полукръг на три метра разстояние.

— И вие! — каза тя на една млада жена, която ридаеше истерично и държеше ръката на удавника. — Дайте им възможност да работят. Не виждате ли, че се опитват да спасят живота му!

Внимателно издърпа жената назад и я предаде на един от приятелите й, който я прегърна. Провери паркинга и видя двама санитари от спешната помощ вече да тичат към тях; носеха помежду си носилка, но придвижването им беше затруднено от пясъка.

— Идват, Ейрън — каза тя. — Продължавай.

Когато Ейрън вдигна глава, за да си поеме въздух, Балард забеляза, че устните на мъжа на дъската са посинели.

Санитарите пристигнаха и заеха мястото на Ейрън, който, без да се изправя, се претърколи странично в пясъка и остана така запъхтян. Беше мокър. Продължи да гледа напрегнато работата на екипа — санитарите първо интубираха, след това изпомпиха водата от дробовете на мъжа и после приложиха балон за обдишване.

Балард клекна до Ейрън. Преди време бяха имали връзка и дори бяха преспали няколко пъти, но без обвързване за времето, когато не бяха заедно. Ейрън беше красив мъж с атлетично мускулесто тяло, ъгловато лице, къса коса и вежди, избелели до почти чисто бяло от слънцето.

— Какво се случи? — прошепна тя.

— Хвана го мъртвото вълнение — отвърна той. — Отне ми много време да се измъкна от него, след като вече го бях издърпал на дъската. Мамка му, по целия плаж има предупредителни табели!

Санитарите делово прехвърлиха мъжа на носилката.

— Да им помогнем — предложи Балард.

Двамата с Хейс минаха по пясъка и се наредиха отстрани на носилката зад санитарите. Бързо я вдигнаха заедно и без забавяне тръгнаха по пясъка към паркинга, където чакаше линейката. Един от санитарите придържаше носилката с една ръка, а с другата продължаваше да стиска балона.

След три минути линейката бе заминала, а Балард и Хейс стояха задъхани. Скоро към тях се присъединиха семейството и приятелите и Ейрън им каза в коя болница е откаран техният близък. Истеричната жена го прегърна развълнувано и последва останалите към колите.

— Беше странно — каза Балард.

— Да — съгласи се Хейс. — Трети за мен случай този месец. Но пък имаме мъртво вълнение много по-често, отколкото досега.

Балард обаче си мислеше за нещо друго, нещо случило се на друг плаж, далеко от този. В съзнанието й изплува образът на счупен сърф, влачен от вълните. И младата Рене, търсеща сред диамантите по повърхността баща си.

— Какво ти е? — загрижено попита Хейс.

Балард се изтръгна от спомена и забеляза странното му изражение.

— Нищо ми няма.

Погледна си часовника. През повечето дни се опитваше да прекарва по шест часа в палатката си след сутрин във водата, независимо дали сърфираше или гребеше. Но суматохата около спасяването я бе вдигнала след само четири. Притокът на адреналин и бягането по плажа гарантираха, че няма смисъл да се опитва пак да заспи.

Вместо това реши да отиде на работа много по-рано от обичайното. Имаше да оформя някои документи след Йоан Кръстителя, а и я чакаха няколко кашона с картони, които трябваше да прегледа независимо от това дали мъжът от мисия „Лунна светлина“ се окажеше валиден заподозрян.

— Не трябва ли да даваш някакви обяснения? — поинтересува се тя.

— Ъ-ъ… да — отговори й той. — Командирът на спасителите ще дойде да ме разпита и после ще оформим документа.

— Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

— Благодаря… може да се възползвам.

Малко колебливо тя го прегърна, после се обърна и се отправи назад към палатката, за да прибере нещата си и кучето. Докато гледаше морето, споменът за Хавай отново я връхлетя — изчезналият й баща и нуждата да стои на брега в очакване на нещо, което никога няма да се случи.

Обработка: skygge, nedtod, 2019

15.

Преди да отиде в участъка Балард паркира вана си на „Селма“, на половин пряка от мисията „Лунна светлина“. Можеше да види вана на Йоан Кръстителя през желязната решетка на портала за задния паркинг. Значи можеше да се предполага, че той си е у дома.

Бош бе успял да надникне във вана и бе споделил направените от него снимки, но на тях не се забелязваше нищо инкриминиращо. Не че можеше да се очаква нещо подобно девет години по-късно. Но заграждението на паркинга откъм задната страна на мисията даваше на вана близък достъп до задната врата. Ако ванът влезеше на заден ход, нямаше да е никакъв проблем да се прехвърли тяло от него в къщата и това щеше да стане, без да се даде на случайно минаващ повече от част от секундата да забележи нещо нередно. Освен това тя беше любопитна за отделния гараж от другата страна на циментовата алея за влизане в паркинга. И в двата случая, когато беше видяла вана, той се намираше на алеята, а не в гаража. Защо не използваха гаража? Какво имаше в него, което пречеше ванът да се паркира вътре?

Инстинктът й подсказваше, че Джон Макмулън не е онзи, който им трябва. Той изглеждаше искрен в защитата си и в оплакването си по време на сблъсъка им миналата нощ. Детективите развиват шесто чувство спрямо хората и често им се налага да се осланят на това чувство в преценката си. Беше споделила усещането си с Бош, докато се прибираха след срещата им с него. Бош не бе възразил, но бе казал, че за да бъде изчистен проповедникът и да забравят за него, е нужно нещо повече от бърз оглед на вана му.

И ето че сега тя седеше в своя ван, наблюдаваше мисия „Лунна светлина“ и искаше някак да надникне вътре. Можеше да изчака и да го направят заедно с Бош, но нямаше представа дали той може да се отзове. Беше му изпратила есемес, но той не й бе отговорил.

Ровърът й бе в участъка, включен към зарядното. Идеята да влезе сама без електронна връзка с кораба-майка не бе добра, но алтернативата да чака й допадаше още по-малко. Преживяното на плажа, което й бе напомнило за баща й, я бе извадило от релси. Трябваше някак да прогони тези мисли и онова, което бе намислила, щеше да й помогне. Спасението винаги бе в работата. Можеше да се загуби в работата.

Извади телефона си и позвъни на вътрешния номер на диспечера. Вече наближаваше пет и следобедната смяна бе застъпила. Вдигна й лейтенант Хана Чавес.

— Обажда се Рене Балард. Искам да проверя допълнително нещо, което възникна по време на Късното шоу, но съм без ровър. Просто исках да знаете, че ще бъда код шест[14] в мисия „Лунна светлина“ на „Селма“ и „Чероки“. Така че ако не ви се обадя пак до час, изпратете подкрепление, става ли?

— Разбрано, Балард. Но понеже ми се обаждаш, нали ти беше, която пое убийството в хълмовете преди два дни?

— Да, аз бях. Но беше инцидент, а не убийство.

— Да, чух за това. Но сега имаме сигнал за взлом на същия адрес. Само че графикът на нашите по взломовете е запълнен и аз се готвех да го отложа до утре, но сега си мисля, че…

— … ти се иска аз да го поема.

— Четеш ми мислите, Балард.

— Не бих казала. Както и да е, ще отскоча дотам, но след като първо свърша тук.

— Ще предам на момчетата да се задържат там, докато не пристигнеш.

— Как получихме сигнала?

— Семейството организирало почистване на биологичните отпадъци след смъртта й. Явно чистачите намерили мястото изтарашено и ни се обадили.

— Разбрано. Помни… искам подкрепление, ако не се обадя до час.

— Мисия „Лунна светлина“… разбрано.

Балард слезе от колата и отвори задната врата на вана си. Химическото чистене от миналата седмица висеше на закачалка. Преоблече се в един от по-скромните си работни костюми — сако на „Ван Хойсен“ в шоколадов цвят на фино тебеширено райе върху обичайната бяла блузка и черен панталон. Слезе от вана, заключи го и тръгна към мисията.

Искаше да поразгледа вътре, да усети мястото и може би да се изправи пак срещу Макмулън. Натрапваше се прекият подход. Тя мина през портала и се качи по стъпалата на верандата. На вратата имаше надпис „Добре дошли“, така че тя отвори и влезе, без да чука.

Озова се в широко входно пространство със сводести проходи към стаите отляво и отдясно и широко извито стълбище право пред нея. Спря в центъра и изчака малко, надявайки се да се появи Макмулън или някой друг.

Не се случи нищо.

Погледна под свода надясно и видя стая, покрай стените на която имаше дивани, а в центъра имаше стол, вероятно за медиатор на дискусионна група. Обърна се, за да провери другата стая. Отсрещната й стена бе покрита с висящи ленти с цитати от Библията и изображение на Исус. В центъра имаше умивалник и разпятие, окачено на порцелановия перваз, където бе оставено място за крана.

Балард влезе в стаята и надникна в умивалника. Беше наполовина пълен с вода. Вдигна поглед към плакатите и видя, че не всички са с образа на Исус. Поне два от тях бяха рисунки на мъжа, с когото се бе запознала тази сутрин.

Обърна се да излезе и едва не се сблъска с Макмулън. Изненадана, тя отстъпи назад, но бързо се овладя.

— Господин Макмулън, издебнахте ме.

— Нищо подобно — възрази Макмулън. — Освен това тук съм „пастор Макмулън“.

— Добре… пастор Макмулън.

— Защо сте тук, детектив?

— Исках да разговарям с вас — Балард се обърна и посочи умивалника: — Предполагам, там вършите работата си.

— Не е работа — поправи я той. — Това е мястото, където спасявам души за Исус Христос.

— Добре, къде са всички? Къщата изглежда празна.

— Всяка нощ търся ново паство. Когото и да доведа, за да нахраня и облека, по това време вече трябва да са напуснали. Това е само… междинна спирка в пътуването към спасението.

— Ясно. Има ли тук място, където да поговорим.

— Елате.

Макмулън се обърна и излезе. Балард забеляза, че е бос. Заобиколиха стълбището и продължиха по къс коридор, който ги изведе в кухня с голяма трапезария с дълга маса за пикник и пейки край нея. Макмулън влезе в странична стая, която първоначално може и да бе играла ролята на килер, но сега се използваше като офис или изповедалня. Беше спартански обзаведена е малка масичка и два сгъваеми стола от двете й страни. На стената срещу вратата имаше хартиен календар със снимка на изумително красиво небе и стих от Библията на този фон.

— Заповядайте, седнете — покани я Макмулън.

Той седна и Балард седна срещу него, като пусна ръка надолу по бедрото си, където бе кобурът.

Забеляза, че стената зад Макмулън е под коркова ламперия. Върху корка имаше колаж от снимки на млади хора, облечени в раздърпани дрехи. Много от тях бяха с мръсни лица, някои имаха липсващи зъби, други гледаха с празни дрогирани погледи, и явно всички те представляваха онова бездомно паство, което Макмулън водеше пред купела за кръщаване. Хората на стената бяха от двата пола и с разнообразна етническа принадлежност, но споделяха едно нещо: усмихваха се пред камерата. Някои от снимките бяха стари и избледнели, други бяха скрити под новите, набучени върху тях. Върху снимките имаше написани на ръка имена и дати. Балард предположи, че това са датите на церемониите на кръщаване и приобщаване към Исус Христос.

— Ако сте тук, за да се опитате да ме разубедите от подаване на оплакване, спестете си думите — започна той. — Реших, че милосърдието е по-добро от гнева.

Балард се сети за думите на Бош, че ще изглежда подозрително, ако Макмулън не се оплаче от действията им официално.

— Благодаря ви — каза тя. — Всъщност дойдох, за да ви се извиня, ако сте се почувствали засегнат. В интерес на истината разполагахме с доста непълно описание на вана, който търсехме.

— Разбирам.

Балард посочи стената зад него:

— Това ли са хората, които сте кръстили?

Макмулън изви леко глава към стената и се усмихна:

— О, само някои. Те са много.

Балард вдигна поглед към календара. Снимката изобразяваше залез в златно и виолетово, а цитатът казваше:

„Предай на Господа пътя си; и се уповавай на Него, и Той ще ти помогне“[15].

Погледът й се плъзна надолу по датите и тя забеляза, че в квадратчето на всеки ден има написано число. Повечето числа бяха едноцифрени, но имаше дни, в които числото беше по-голямо.

— Какво означават числата?

Макмулън проследи погледа й.

— Това е броят на душите, които са получили причастие. Всяка нощ преброявам колко души са приели Бога и Спасителя в сърцата си. Всяка тъмна и свята нощ носи нови души на Христа.

Балард кимна, без да коментира.

— За какво наистина сте дошли, детектив? — продължи Макмулън. — Допуснали ли сте Христос в живота си? Вярвате ли?

Балард усети, че е изтласкана в защитна позиция, и отговори:

— Моята вяра си е моя работа.

— Но защо не обявите вярата си? — настоя Макмулън.

— Защото е личен въпрос. Аз не… аз не съм част от никаква организирана религия. Не изпитвам подобна нужда. Вярвам в каквото вярвам. И толкова!

Макмулън я изгледа изпитателно, преди да повтори въпроса си:

— За какво наистина сте дошли?

Балард отвърна на погледа му и реши да провери ще получи ли някаква реакция:

— Дейзи Клейтън.

Макмулън не отмести погледа си, но тя усети, че не е очаквал тези думи от нея. Освен това почувства, че името означава нещо за него.

— Беше убита — проговори след къса пауза той. — Беше отдавна… с този случай ли се занимавате?

— Да — призна Балард. — Случаят е мой.

— И какво общо има той с… — Макмулън млъкна, сякаш сам беше отговорил на въпроса си: — Сутринта… — досети се той. — Детективът, който огледа колата ми. Какво търсеше?

Балард пренебрегна въпроса му и се опита да насочи разговора в интересуващата я насока.

— Познавахте я, нали? — попита тя.

— Да, аз я спасих. Доведох я пред Христа и после той я прибра в дома си.

— Какво означава това? И без извъртане!

— Кръстих я.

— Кога?

Макмулън поклати глава.

— Не помня. Очевидно преди да е била прибрана.

— Има ли я на стената? — Балард посочи зад него.

Макмулън се обърна, за да разгледа колажа.

— Мисля, че… да, сложих я там.

Той стана и се приближи до корковата стена. Започна да издърпва кабарчетата и пиновете и да сваля слой след слой от снимки, които внимателно оставяше на масичката. След няколко минути беше свалил няколко слоя. В един момент спря и разгледа една от снимките.

— Мисля, че това е Дейзи.

Свали снимката и я показа на Балард. Беше на младо момиче, загърнато през раменете с розово одеяло. Косата й бе мокра от ритуала и на морави кичури. Балард различи във фона на снимката някои от плакатите, останали и досега. Снимката бе датирана ръкописно четири месеца преди убийството на Дейзи Клейтън. Вместо да напише името си, тя бе нарисувала в ъгъла на снимката маргаритка[16].

— Тя е — потвърди Балард.

— Беше кръстена с Божията благодат — каза Макмулън. — И сега е при Бог.

Балард вдигна снимката.

— Помните ли онази нощ?

— Помня всички нощи.

— Сама ли беше, когато я доведохте тук?

— О… това вече не помня. Трябва да потърся календара си от онази година и да проверя.

— И къде се намира този календар?

— На склад. В гаража.

Балард кимна и мина покрай Макмулън, за да разгледа останалите на корковата стена снимки.

— А тук? — попита тя. — Не са ли това другите, кръстени в същата нощ?

— Ако са позволили да бъдат снимани. — Макмулън сви рамене.

Той пристъпи до Балард и двамата заедно продължиха да разглеждат снимките. След малко той посегна към една от тях и каза:

— Този.

Свали снимката на мръсен чорлав мъж, който изглеждаше под трийсетте. Датата съвпадаше. Написаното с маркер име беше „Орел“. Балард взе снимката от ръката на Макмулън, за да я разгледа отблизо.

— И друг — продължи Макмулън.

Свали следваща снимка, този път на много по-млад мъж, русоляв и с твърд поглед. И тази дата съвпадаше, а името на снимката беше „Наркоман“. Балард взе снимката и я разгледа. Това бе Адам Сандс — предполагаемият приятел и сводник на Дейзи.

— Това май са единствените снимки от същата дата каза Макмулън.

— Да отидем да потърсим календара — предложи Балард.

— Добре.

— Мога ли да задържа тези снимки?

— Само ако ги получа обратно. Те са част от паството.

— Ще ги копирам и ще ви ги върна.

— Ще ви бъда благодарен. Елате.

Излязоха и Макмулън извади ключ, за да отключи страничната врата на гараж, обособен в самостоятелна постройка. Влязоха и се озоваха в претъпкано с мебели и стойки за дрехи на колелца помещение. Покрай стените имаше складирани кашони, надписани с години.

След петнайсетина минути Макмулън изрови от прашен кашон календара за 2009-а година. В квадратчето за датата на кръщението на Дейзи беше записано „7“. Балард взе календара и го прелисти до датата, на която Дейзи беше била отвлечена и убита. Не откри число в това квадратче, нито в последващите две дати.

Макмулън забеляза празните места едновременно с Балард.

— Това е доста странно — отбеляза той. — Аз почти не почивам. Не си… О, сега си спомних. Ванът беше на сервиз. Основен ремонт на трансмисията.

Балард го изгледа и попита:

— Сигурен ли сте?

— Естествено — отговори Макмулън.

— Дали нямате някакъв запис по този повод? В кой сервиз беше?

— Не знам, но мога да проверя. Помня със сигурност, че го откарах на „Санта Моника“ до гробището. „Санта Моника“ и „Ел Сентро“. На ъгъла. Името му започваше със З, но съм го забравил. Там поправят трансмисии.

— Окей. Прегледайте архива си и ми съобщете какво сте открили. Мога ли да взема и календара? Ще го копирам и ще ви го върна.

— Не виждам защо не.

— Добре. Тръгвам си… имам сигнал, който трябва да проверя. — Тя извади визитка и я подаде на Макмулън. — Ако намерите разписка от ремонта на трансмисията или се сетите каквото и да е друго за Дейзи, обадете ми се.

— Обещавам, обещавам…

— Благодаря ви за съдействието.

Балард излезе от гаража и тръгна по пътеката към портала. Инстинктът й подсказваше, че Йоан Кръстителя не е убиецът на Дейзи Клейтън, но тя знаеше, че е много далече от това да го оневини изцяло.

16.

Пред къщата на „Холивуд“, където бе намерена жената с изяденото от котката лице, бе паркиран бял товарен фургон е надпис „ККС“. Имаше и патрулна кола, а двама униформени стояха на улицата до човек с бял работен гащеризон. Този път за Балард, която бе дошла със служебния си ван, нямаше място, така че тя подмина групата, помаха им с ръка и паркира пред един гараж две къщи по-нататък. Малко от къщите в полите на хълмовете имаха алеи за коли. В повечето случаи гаражите излизаха право на тротоара и блокирането на който и да било можеше основателно да разгневи собственика, особено ако виновният не бе в полицейска кола със съответните обозначителни знаци.

Балард се върна до въпросната къща и трябваше да се представи на тримата чакащи я мъже. Имаше известен опит с униформените от дневната смяна. Казваха се Фелсен и Торборг. И двамата бяха млади, с военни подстрижки и стойка. Балард беше чувала за Торборг и го познаваше по репутацията му. Беше сериозен корав младеж по прякор Торпедото — и имаше в досието си няколко отстранявания от работа за по един ден заради свръхагресивно поведение при изпълнение на служебните си задължения. Жените полицаи наричаха тези наказания „тестостеронни таймаути“.

Мъжът с гащеризона се казваше Роджър Дилон. Работеше в ККС, които бяха фирма за почистване на биологични отпадъци. Тъкмо той бе съобщил за взлома. Макар вече да бе разказал цялата история на Фелсен и Торборг, му се наложи да я повтори и пред детектива, която щеше да изготви доклада за взлома.

Дилон й каза, че живееща в Ню Йорк племенница на жената наела услугите на фирмата му за почистване и обеззаразяване на къщата след преместване на трупа на леля й и след като жилището престанало да бъде възможно местопрестъпление. Изпратила му ключа за къщата, но той пристигнал чак в ранния следобед. Имало краен срок, понеже племенницата, която Балард бе идентифицирала по време на разследването като някоя си Боби Кларк, трябвало да пристигне на следващата сутрин. Планирала да отседне в жилището и да го огледа, тъй като била единствената жива роднина на покойната.

— Та, значи, идвам тук и установявам, че не ми трябва ключ, понеже вратата е отключена — каза Дилон.

— Отключена и отворена? — поиска да уточни Балард. — Или отключена и затворена?

— Отключена и затворена, но така, че да се вижда, че не е докрай. Бутнах вратата и тя се отвори.

Балард провери ръцете му.

— Без ръкавици? Покажи ми къде точно си докоснал вратата.

Дилон мина по късата павирана пътека до предната врата. Балард се обърна към Фелсен и Торборг.

— Момчета, нямам ровър. Дайте ми един от вашите, за да се обадя на диспечера и да съобщя, че съм тук с код шест и искам да преустановя заявката за подкрепление при мисия „Лунна светлина“. Че без малко да забравя…

— Готово — каза Фелсен и активира микрофона на рамото си.

— Мисия „Лунна светлина“? — попита Торборг. — Сигурно си разговаряла с Йоан Кръстителя? Знаех си, че този ненормалник един ден ще направи някоя беля. Каква?

— Не, не… само си поговорихме за един стар случай — обясни Балард. — Нищо особено.

Обърна се и последва Дилон към вратата. Торборг явно познаваше Джон Макмулън и тя искаше да поговори с него за срещите им и впечатлението му от уличния проповедник, но първо трябваше да свърши с Дилон и с онова, за което бе дошла тук.

Дилон беше висок и белият работен гащеризон му беше поне с един размер по-малък. Маншетите на крачолите му едва стигаха до ръба на работните му боти и общата картина бе като за дете с умалели дрехи. Дилон, разбира се, не беше дете — беше към трийсет и пет. Имаше симпатично гладко избръснато лице, рошава кестенява коса и венчална халка.

Застана пред вратата и очерта с пръст кръг около място на височината на раменете. Балард извади латексови ръкавици от джоба на сакото си и започна да си ги нахлузва.

— Само я бутна и влезе, така ли? — поиска да се увери тя.

— Да — потвърди Дилон.

Тя отвори вратата и го подкани с ръка да влезе.

— Сега ми покажи какво направи после.

Дилон сложи върху устата си висящата на шията му маска за филтриране на въздуха и влезе. Балард погледна назад към стоящите навън Фелсен и Торборг. Фелсен току-що бе завършил обаждането си до командира на смяната.

— Ще проверите ли дали има кола за снемане на отпечатъци и кога може да пристигне? — помоли тя.

— Веднага — обеща Фелсен.

— И не си тръгвайте. Ще имам нужда от вас тук.

— Лейтенантът вече ни попита кога ще се освободим — предупреди я Фелсен.

— Кажете му, че ми трябвате — нареди Балард.

Обърна се и влезе след Дилон.

Миризмата на разлагаща се плът все още се стелеше, но бе поотслабнала след предишното й идване. Балард съжали, че е без маска — беше останала в комплекта й в колата за града. Заедно с херметичния й работен комбинезон. Разбра, че работните й дрехи, които бе облякла, ще са неизползваеми след само едно обличане. За щастие костюмът, който бе оставила в химическото предния ден, щеше да е готов сутринта.

— Разкажи ми сега — каза тя. — Как усети, че е взлом? Доколкото си спомням, тук оставихме пълен хаос.

Дилон посочи през рамо към предната стена на дневната. Балард се обърна и видя, че трите окачени една до друга репродукции на червени устни ги няма. Когато Балард се бе обадила на Боби Кларк да й съобщи, че леля й е мъртва, Кларк специално я бе попитала за състоянието на картините и бе споменала, че са работа на Анди Уорхол[17] и са редки авторски копия, струващи шестцифрени суми поотделно и дори повече в комбинация.

— Госпожица Кларк специално ме предупреди да внимаваме с картините на червените устни в дневната — каза Дилон. — Така че влизам аз тук, поглеждам — и никакви червени устни. Обаждам се на вас, защото рядко ми се случва да влизам сам в къща и не искам да ме обвиняват за каквото и да било. Ние обикновено работим по двама, но партньорът ми е на друго повикване, а тази госпожица държеше работата да се свърши днес. Когато дойдела тук, не искала да вижда кръв и така нататък. И ми описа какво е направила котката.

Балард кимна, после попита:

— Компанията твоя ли е, или само работиш за нея?

— Моя е — отговори Дилон. — Два камиона, на денонощно разположение. Не сме нищо особено. Може да не е за вярване, но имаме сериозна конкуренция. Страшно много фирми искат да чистят след убийства и така нататък.

— Е, това не е убийство. Как така госпожица Кларк ви е наела чак от Ню Йорк?

— По препоръка от патолога. Раздал съм навсякъде визитки. И не забравям за подаръци по празниците. Препоръчват ме разни хора, без да знам винаги кои. Ще ти дам колкото искаш визитки, ако искаш.

— Напоследък в Холивуд няма много престъпления, а пък и аз съм основно нощна смяна.

— Миналата година имаше едно петорно в „Дансърс“. Падна ми се на мен. Скъсах се от чистене четири дни без почивка и накрая… така и не отвориха заведението пак.

— Знам. Бях там онази нощ.

Дилон кимна и каза:

— Мисля, че те видях по телевизията.

Балард реши да не се разсейват повече.

— Значи, влизаш и виждаш, че картините ги няма, после какво?

— Излязох и ви се обадих обясни Дилон. — После чаках цял час да дойдат, след което те чакаха един час ти да дойдеш. Не съм свършил още никаква работа, а госпожица Кларк каца утре сутрин.

— Съжалявам за това, но разследването е наше… особено сега, след като се разбра, че става дума за сериозна кражба. Надяваме се скоро да дойде колата за снемане на пръстови отпечатъци и ще трябва да снемем твоите, за да ги изключим. Сега ще те помоля да излезеш навън и да изчакаш заедно с другите, докато аз поработя тук.

— И кога ще мога да започна?

— Ще гледам да получиш разрешение максимално бързо, но не вярвам да можеш да влезеш днес тук. Някой ще трябва да огледа подробно текущото състояние в компанията на госпожица Кларк, когато тя се появи.

— Мамка му.

— Съжалявам.

— Вече го каза няколко пъти, но аз не получавам пари за съжаления.

Балард разбираше проблемите му като собственик на компания.

— Е… дай ми няколко от визитките си и ще ги използвам при всяка възможност.

— Виж, за това ще съм ти благодарен, детектив.

Балард го изпрати до вратата и попита Фелсен за колата за отпечатъци. Той й каза, че щели да пристигнат до петнайсет минути, но от личен опит Балард знаеше, че това време, особено за тази кола, трябва да се удвоява. Колата обслужваше цялото Западно бюро, а работата се вършеше от техник по снемане на латентни отпечатъци, който бе на разположение на всички, като се започнеше с престъпления срещу личната собственост и се стигнеше до тежки престъпления. Не беше преувеличение да се каже, че колата никога не спираше да обикаля.

Стриктно казано, Балард трябваше да следва процедурата, съгласно която първо се изискваше да огледа местопрестъплението и да набележи вероятните места, в които заподозреният би могъл да остави отпечатъци. Едва тогава трябваше да вика колата за снемането им. Но в действителност опреше ли до имотни престъпления, практиката беше точно обратната. Забавяне при извикване на колата за отпечатъци обикновено водеше до голямо чакане. Така че тя гледаше да изпрати колкото може повече заявки и едва тогава се залавяше за местопрестъплението. В крайна сметка винаги можеше да отмени повикването, ако не намереше вероятни места.

Знаеше, че малко прекалява с Дилон, но все пак реши да опита късмета си и направо го попита дали случайно няма резерва маска за дишане. Той пък я изненада, като й отговори утвърдително.

Отиде до багажника на колата и вдигна вратата. Вътре беше претъпкано с прахосмукачки и всякакво друго оборудване. Извади кутия с маски за еднократна употреба от чекмеджето на един шкаф за инструменти и й подаде една.

— Филтърът е за един ден — предупреди я. — Внимавайте.

— Благодаря — искрено каза Балард.

— А визитките ми са тук.

Бръкна в друго чекмедже и извади десетина картички. Даде ги на Балард и тя видя под съкращението ККС пълното име на фирмата: Кеми-Кал Био Сървисис. Сложи визитките в джоба си и благодари на Дилон; знаеше, че възможностите да препоръча услугите му няма да са много.

Остави го при колата и влезе в къщата, този път с маска на устата. Застана в средата на дневната и огледа стаята, като наблюдаваше и анализираше. Премахването на източника на миризмата — разлагащия се труп — обясняваше спадането на нивото на интензивността на зловонието. Но Балард и друг път бе попадала на подобни места, пак дни след смъртта, и сега бе убедена, че тук има нещо повече от простото изнасяне на тялото. Затова реши, че трябва да търси отворен прозорец.

Дръпна пердетата, скриващи високия от пода до тавана прозорец, който допринасяше за зрелищната гледка като от самолет навън. Видя, че цялата стъклена стена всъщност е плъзгащ се панел, който се прибираше в стената и даваше достъп до платформа навън. Плъзна панела и излезе.

Терасата се простираше по цялата дължина на къщата, включително покрай спалнята за гости и основната спалня. В другия край на терасата се виждаше външното тяло на климатик. Беше демонтиран от стената под прозореца и беше оставен там. Изглежда, това бе точката на проникване в къщата и обяснението за не така силната миризма.

Балард отиде до отвора. Беше с размер половин на един метър. Самият климатик изглеждаше относително нов. Собственичката вероятно го бе добавила, за да осигури на спалнята комфортна прохлада през най-горещите летни седмици.

Балард бе сигурна, че това е мястото, през което е проникнал крадецът. Въпросът бе как е стигнал до него. Къщата бе надвиснала над стръмен склон. Тя отиде до перилата и погледна надолу. Не, не можеше да е оттук. Щеше да е истински алпинистки подвиг с използване на въжета и котки. Подобно планиране не се връзваше с факта, че климатикът бе оставен изваден от стената. Тук по-скоро ставаше дума за калпава работа на случаен бандит, а не за методичен планировчик.

Погледна нагоре. Покривът на терасата се поддържаше в четири точки от сложно орнаментирано ковано желязо в повтарящ се мотив на преплетени клони, които се кръстосваха между две носещи колони. Нарочно или по-скоро не, но това представляваше импровизирана стълба, спускаща се от покрива.

Върна се в къщата и излезе през предната врата. Дилон се беше облегнал на фургона си. Когато я видя, се поизправи и разпери въпросително ръце.

— Къде е колата? Кога ще мога да се махна оттук?

— Скоро — успокои го Балард. — Благодаря ви за търпението.

После посочи фургона и каза:

— Видях, че имате стълба. Мога ли да я взема за няколко минути? Искам да се кача на покрива.

Дилон изглеждаше щастлив да има някаква задача, още повече че това допълнително задължаваше ЛАПУ към него.

— Няма проблем.

Докато Дилон сваляше стълбата, Балард излезе на улицата и мина покрай фасадата на къщата. Строителната конструкция изглеждаше фокусирана върху гледката от другата страна, където се намираха терасата, прозорците и стъклените врати. Тази страна, която отстоеше на само метър от тротоара, беше безлична и монотонна, ако се изключеха предната врата и малкият прозорец на основната спалня. Непристъпността донякъде се смекчаваше от редуващите се циментови кашпи за растения, в които се виждаха бамбукови филизи и решетка с оплетена в нея виеща се растителност. Балард огледа решетката и забеляза места, където пълзящата растителност бе повредена от някой, който явно бе използвал свръзките за стъпване и захващане с ръка. Това беше втора импровизирана стълба.

Дилон подпря шумно сгъваемата стълба на стената на къщата. Балард погледна към него и той й направи жест: „Моля, ваша е!“.

Дилон хвана стълбата за сигурност и Балард се качи на плоския покрив. Мина по отсамния край, оглеждайки чакъла за стъпки или други следи. Не намери.

Отиде до задния перваз и вдигна поглед към гледката. Вече се стъмваше и залязващото слънце оцветяваше небето в червено и розово. Знаеше, че на плажа залезът би изглеждал още по-зрелищно. Сети се за Ейрън и си напомни да провери дали няма някакви новини за мъжа, когото бе извадил от мъртвото вълнение.

Наложи си да се съсредоточи. Вече беше сигурна, че е разгадала пътя на взломаджията. Той се бе изкатерил по решетката пред фасадата, беше минал по покрива и се бе спуснал на терасата по орнаментираното желязо. Беше демонтирал климатика, беше проникнал в къщата и беше отмъкнал трите картини и всичко останало, което щеше да се установи впоследствие. След това, изглежда, просто бе излязъл през предната врата с откраднатото, оставяйки я открехната.

Всичко това представляваше смес от гениалност и наивност. Всички аспекти на обира подсказваха, че е станал под прикритие на тъмнината. Това на свой ред означаваше, че се е случил в нощта след откриване смъртта на жертвата. Някой бе действал бързо, най-вероятно знаейки за картините в дома и стойността им, както, разбира се, и за смъртта на собственичката им.

Завъртя се и огледа квартала. Знаеше, че тук бъка от камери. Тяхното откриване и използване винаги беше сред първите приоритети, предписвани по процедура: първо се търсеха видеозаписи, а чак после свидетели. Камерите не лъжат и не се объркват.

Булевард „Холивуд“ се виеше в подножието на планината. Къщата, в която се намираше, беше разположена на остър завой. Балард забеляза на завоя къща, която имаше камера, предизвикателно насочена към странична стълба, водеща надолу до площадка под нивото на уличното платно. Знаеше, че в зависимост от ъгъла на камерата има шанс нейното полезрение да включва и покрива, на който сега стоеше.

Пристигна колата за отпечатъци и Балард слезе по стълбата. Първо разведе техника из дома и по терасата и му посочи стената, където се бяха намирали трите Уорхола, както и сваления на терасата климатик, които бяха възможни места за отпечатъци. След това му представи Дилон и му нареди да започне с неговите отпечатъци, за да могат да бъдат изключени от евентуално свалените други. Благодари на Дилон за отделеното време и оказаната й помощ и му каза, че може да си ходи веднага след като му снемат пръстовите отпечатъци.

— Сигурна ли сте, че не бих могъл да почистя тази нощ? — с надежда попита той. — Не е проблем да изчакам.

— Не е възможно — отсече Балард. — Госпожица Кларк ще трябва да огледа къщата в присъствието на някой от дневната смяна. Не бихме искали да бъде почистено преди това.

— Е, надявах се все пак.

— Съжалявам, не става.

— Щом не става — не става. Моля ви, поне раздайте визитките.

Махна вяло с ръка и отиде до задницата на фургона, за да затвори вратата му. Балард тръгна по улицата към камерата, която бе видяла. След десет минути вече разговаряше със собственика на дома и надничаше през рамото му, за да следи видеозаписа от камерата, гледаща странично. Той разкриваше пълен, но мътен изглед на целия покрив на обраната къща.

— Да започнем от полунощ — каза Балард.

17.

Балард беше извадила значката си в очакване вратата да се отвори. Мъжът, който се бе показал, изглеждаше загрижен, но не и изненадан. Беше по анцуг и дори беше вдигнал качулката на суичъра си. Въпреки непретенциозното облекло Балард разпозна в него човек, който се осланя на постиженията на науката. Имаше мощна шия е изпъкнали вени и твърдия поглед на човек, ползващ стероиди. Кестенявата му коса беше вчесана гладко назад. Зелените му очи бяха замъглени. Беше по-нисък о Балард, но под дрехите му личеше мускулесто тяло.

— Господин Бехтел? Тиодор Бехтел?

— Тед. Да?

— Аз съм детектив Балард от ЛАПУ. Бих искала да ви задам някои въпроси. Може ли да вляза?

Бехтел не отговори. Отстъпи крачка, колкото да й освободи място да мине. Балард влезе, извъртайки се странично, за да се разминат, но без да го изпуска от поглед. В този момент реши, че той е извършил обира. Не искаше да му даде възможност да добави към списъка нападение или убийство.

Бехтел се пресегна да затвори вратата след нея, но тя го спря.

— Нека оставим отворено, ако не възразявате. Ще дойдат двама мои колеги.

— Ъ-ъ… добре.

Бяха в малко кръгло антре и тя се обърна да го погледне за указания накъде да върви. Но Бехтел само я гледаше. После каза:

— Дошли сте за Уорхолите, нали?

Това я изненада. Поколеба се, после внимателно формулира реакцията си.

— Искате да кажете, че са у вас?

— Да — потвърди той. — В кабинета ми са. Там са в безопасност.

И кимна сякаш в потвърждение на добре свършена работа.

— Ще ми ги покажете ли?

— Разбира се. Елате.

Поведе я по къс коридор до малък кабинет. И наистина, трите картини на женски устни бяха там, подпрени на стената. Бехтел разпери ръце, сякаш ги представяше на вниманието на публика.

— Мисля, че са на Мерилин Монро.

— Извинете? — попита Балард.

— Устните. Уорхол е използвал устните на Мерилин. — Прочетох го в интернет.

— Господин Бехтел, налага се да ми обясните защо тези картини са в дома ви, а не на стената в дома на къщата от другата страна на улицата.

— Взех ги на съхранение.

— Съхранение? Кой ви каза да го направите?

— Е, никой не ми го е казал. Просто знаех, че някой трябва да го направи.

— И защо?

— Ами… защото всички знаеха, че те са в дома й, и някой щеше да ги открадне.

— И вие решихте да ги откраднете пръв?

— Не, не съм ги крал. Казах ви. Донесох ги тук за съхранение. За да ги запазя за законната наследничка. Чух, че тя имала племенница в Ню Йорк, която щяла да наследи всичко.

— Това ли е историята, която измислихте? Че става дума за акт на съседска добронамереност?

— Така стоят нещата.

Балард отстъпи крачка, за да се отдалечи от него, и обмисли онова, което знаеше и с което разполагаше под формата на свидетели и веществени доказателства.

— С какво си изкарвате прехраната, господин Бехтел?

— Диетология. Продавам хранителни добавки. Имам магазин, долу.

— Къщата ваша ли е?

— Под наем съм.

— И откога живеете тук?

— Три месеца… не, четири.

— И колко добре познавате жената, за която говорим?

— Не я познавам. Не в истинския смисъл. Просто се поздравявахме. Нищо повече…

— Смятам, че е редно в този момент да ви уведомя за правата ви.

— Какво…? Арестувате ли ме?

Изглеждаше искрено изненадан.

— Господин Бехтел, имате право да запазите мълчание. Всичко, което кажете, може и ще бъде използвано срещу вас в съда. Имате право на адвокат, който да ви представя. Ако не можете да си позволите адвокат, такъв ще ви бъде предоставен. Разбирате ли правата си, както ви ги разясних?

— Не разбирам. Бях добър съсед.

— Разбирате ли правата си, както току-що ви ги съобщих?

— Да, по дяволите, разбирам. Но това е абсолютно ненужно. Аз съм бизнесмен. Не съм…

— Седнете на стола, моля!

Балард посочи стола до стената. И продължи да го сочи, докато Бехтел не седна неохотно на него.

— Това е удивително — каза той. — Човек се опитва да извърши добро, а си навлича неприятности.

Балард извади телефона си и натисна бутона за бързо набиране на диспечера. Преди да почука на вратата на Бехтел бе поискала подкрепление, защото Фелсен и Торборг бяха изпратени по друг сигнал още докато бе гледала видеозаписа. И сега се бе озовала в ситуация, в която трябваше да извърши арест за углавно престъпление без подкрепление. Сигналът прозвуча шест пъти, без никой да й вдигне. Докато чакаше, тя небрежно отстъпи още няколко крачки, за да има повече време да реагира, ако той решеше, че не иска да бъде арестуван.

Накрая й отговори глас, който не познаваше.

— Тук е две-уиски-двайсет и пет, къде ми е подкреплението?

— Ъ-ъ… не виждам това на дъската. Сигурна ли си, че си поискала подкрепление?

— Да, преди петнайсет минути. Изпрати го. Веднага! Без нито секунда протакане. И не ми затваряй…!

Балард излая адреса в телефона и върна вниманието си върху Бехтел. Щеше да се занимае с подкреплението по-късно.

Бехтел седеше, пъхнал ръце в джобовете на суичъра.

— Извадете ръцете си от суичъра и ги дръжте така, че да ги виждам — нареди тя.

Бехтел се подчини, но поклати глава, сякаш ставаше дума за грандиозно недоразумение.

— Наистина ли ме арестувате?

— Ще обясните ли защо сте се покатерили на покрива на къщата от другата страна на улицата, проникнали сте в нея през задната тераса и сте изнесли оттам три произведения на изкуството на стойност няколкостотин хиляди долара?

Бехтел не проговори, но изглеждаше изненадан от информацията, с която тя разполагаше.

— Да, има видеозапис — съобщи му Балард.

— Ами… трябваше някак да вляза там — каза той. — Иначе някой друг щеше да го направи и картините щяха да изчезнат.

— Всъщност това са репродукции. Копия.

— Каквито и да са. Не съм ги откраднал.

— Взехте ли нещо друго освен репродукциите?

— Не, защо да го правя? Интересуваха ме само картините. Репродукциите, искам да кажа.

Балард трябваше да реши дали да сложи белезници на Бехтел, за да неутрализира заплахата, или да изчака подкреплението, което едва ли щеше да пристигне по-рано от десетина-петнайсет минути. Това беше твърде дълго време за чакане в присъствието на заподозрян, който не е изцяло под контрол.

— Областният прокурор ще реши извършено ли е наистина престъпление. Но аз ще ви арестувам. В момента обаче искам да…

— Това е такава дивотия, че…

— … станете от стола и да се обърнете с лице към стената. След това ще коленичите и ще сплетете пръсти на тила си.

Бехтел стана, без да помръдва повече.

— Коленичете!

— Не, няма да коленича. Не съм направил нищо лошо.

— Вие сте арестуван. Коленичете на пода и сплетете…

Не можа да довърши. Бехтел тръгна към нея. Беше й кристално ясно, че ако извади пистолета си, вероятно ще стреля и това ще сложи край на кариерата й без значение колко оправдано щеше да е използването на огнестрелно оръжие.

Но не беше ясно дали Бехтел се е насочил срещу нея, или просто иска да я заобиколи и да излезе от стаята.

В първия момент изглеждаше, че целта му е вратата, но в следващия той внезапно се извъртя към нея. Балард се опита да използва предимството му срещу него самия — благодарение на чудесата на химията той беше с много по-развита мускулатура от нейната, но беше прекадено тежък, с широк гръден кош и огромни бицепси. Но долната част на тялото му бе дребна и неразвита.

Балард го изрита в слабините, след което отстъпи две крачки назад и една встрани, докато той се сви и залитна напред с остър стон. Тя го сграбчи за дясната китка и лакът, натисна китката надолу, издърпа лакътя нагоре и го превъртя през бедрото си. Той рухна по очи и тя стовари всичките си 55 килограма с коленете надолу върху задника му.

— Да не си помръднал!

Но той не я послуша. Изръмжа като чудовище и опита да се надигне с подобие на лицева опора. Балард заби коляно в ребрата му и той отново се отпусна на пода с тежко „Уф!“. Тя бързо откачи белезниците от колана си и щракна едната гривна на дясната му китка, преди да е разбрал, че го оковават. Преди да успее да сложи и втората, той започна да се бори, но Балард имаше предимство: събра китките му на гърба и щракна и втората гривна върху лявата му китка. Сега вече Бехтел беше под контрол.

Балард се изправи изтощена, но възбудена от това, че бе свалила много по-едрия и по-силен от нея мъж на пода.

— Отиваш в ареста, шибаняко!

— Това е голяма грешка. Стига… това е грешка!

— Ще го кажеш на съдията. Нямаш представа колко обичат да слушат дивотии от такива като теб.

— Ще съжаляваш!

— Повярвай ми, вече съжалявам. Но това не променя нищо. Ти отиваш в ареста.

Бош

18.

Бош и Лурдес бяха прекарали остатъка от деня наблюдавайки д-р Хайме Енрикес, за да видят ще посети ли той някого в дома му. Енрикес беше чедо на Сан Фернандо. Беше детето, което бе преуспяло, но не си бе тръгнало. Като обучен в Калифорнийския университет на Лос Анджелис лекар, той би могъл да си намери работа навсякъде из страната. Вместо това се бе прибрал у дома и сега беше много натоварен общопрактикуващ лекар заедно с още двама доктори, които да поемат излишъка от пациенти на д-р Енрикес. Той бе олицетворение на успеха в Сан Фернандо, след като бе израсъл в предградие гето, а сега живееше в луксозния Хънтингтън Истейтс — най-красивият и безопасен квартал на града.

Но макар външно да бе олицетворение на успеха и достопочтеността, името му тайно фигурираше в секретната информация за бандите на Сан Фернандо. И баща му, и дядо му били някога санфери, а лоялността — принудена или доброволна — винаги има дълбоки корени. Тайната на живота му бе, че Енрикес беше заподозрян за гангстерски доктор, а Бош и Лурдес искаха да разберат дали той полага някакви грижи за убиеца на Мартин Перес. Братовчедът на Лурдес ги бе насочил към Енрикес — той бил един от тримата лекари под радара на отдела за борба с бандите. Само че другите двама вече бяха с възбудени разследвания срещу тях от страна на щатската медицинска комисия, а освен това според интерпретацията на Хосе в подобен случай — убийството на свидетел — санферите щели да се обърнат към най-добрия си медик, който при това живееше безукорен живот.

По-голямата част от деня бе минала в наблюдение на обсадения от пациенти кабинет, където практикуваше Енрикес. И Бош, и Лурдес бяха игнорирали позвънявания от детективите на шерифството Ланарк и Бойс. Докато наблюдаваха сградата с медицинския кабинет и регистрирания на името на Енрикес мерцедес, който бе паркиран пред нея, се опитваха да разгадаят откъде изтича информацията за разследването.

Имаше две възможности: или някой бе подсказал на санферите, че Мартин Перес сътрудничи на полицията, или Перес се бе изпуснал пред познат или член на семейството и така се бе издал.

Бош и Лурдес вярваха, че по-вероятно е първото, и се заловиха да разглеждат възможностите, като отхвърляха едни и задълбаваха в други.

Бош бе споменал за подозренията си спрямо Том Яро — детектива от ЛАПУ, придаден към случая в ролята на координатор във връзка с изпълнението на заповедта за обиск, но Лурдес бе изтъкнала, че Яро не е разполагал с достатъчно информация, за да предизвика елиминирането на Перес. Освен това нали точно Яро бе обърнал внимание на Бош и Лурдес, че Кортес наблюдава развитието на обиска от паркинга на пералнята. Това можеше да бъде искрено предупреждение или част от по-коварен план, имащ за цел да утвърди Яро като част от екипа на Бош.

— Яро беше на оперативката за изпълнението на заповедта за обиск — напомни Лурдес. — Но тогава изобщо не стана дума за твоя източник, а в заповедта Перес бе упоменат като „Джон Доу“[18]. Така че Яро нямаше нито име, нито адрес и изобщо, ако питаш мен, подозренията към него са само защото нямаме друг по-добър кандидат.

Това насочи разговора малко конфузно към СФПУ. Много от полицаите в участъка бяха от Сан Фернандо, а беше практически невъзможно да израснеш в град с площ някакви си пет-шест квадратни километра, без да познаваш някой, който да е членувал в Санфер. От друга страна, подобна връзка можеше да изиграе и положителна роля. Много полицаи допълваха досиетата с информация за бандата след разговори на улицата със свои стари познати. Братовчедът на Лурдес Хосе бе подобен пример и тя не можеше да си спомни случай от своята кариера в участъка, когато е изтичала информация в обратната посока.

Което на свой ред направи разговора още по-неудобен за Бош. Какво бе направил той, което би могло да разкрие предателството на Перес спрямо санферите?

Бош нямаше представа. Да, често оставяше лаптопа си в килията, която използваше за офис. Но самата килия винаги бе заключена, а компютърът му бе надлежно защитен с парола. Знаеше, че и двете мерки са преодолими, но му се струваше като химерна заплаха някой член на бандата Санфер да пробва подобно проникване.

— Трябва да е нещо друго — каза той. — Дали да не се върнем пак на Перес? Знае ли човек? Може да се е обадил на някого, да се е похвалил, че е допринесъл за краха на Кортес? Защо приемаме по подразбиране, че Перес е изключително умен?

— Възможно е — съгласи се Лурдес, но тонът й издаваше, че изобщо не е убедена.

Победени в усилието да измислят решение или поне да стигнат до единодушие в кого да се усъмнят, двамата се умълчаха и това продължи до момента, когато забелязаха един мъж да се приближава до мерцедеса на Енрикес.

Проследиха доктора на север и в Хънтингтън Истейтс, където той влезе в гараж до двуетажната си къща с колонада отпред. Гаражът бе пристроен към къщата и детективите загубиха Енрикес от поглед в мига, в който автоматичната врата на гаража се спусна.

— Това ли е според теб? — попита Лурдес. — Прибрал се е и повече няма да излиза?

— Ако е работил върху стрелеца тази сутрин, може да очакваме да го прегледа контролно в някакъв момент — замислено каза Бош.

— Ако не е умрял.

— Това винаги е възможност.

— Или ако е в къщата му.

— Да, и това е възможно, разбира се.

— Значи… оставаме?

— Аз оставам. Ако те чака работа, можеш да слезеш и да използваш „Юбер“. Ще те известя, ако той предприеме нещо.

— Не, няма да те оставя тук сам.

— Не е кой знае какво. И без това е малко вероятно.

— Партньорите не постъпват така.

Бош кимна и каза:

— Добре. Но един от нас все пак ще трябва да вземе такси и да иде да купи вечеря.

— Няма проблем — съгласи се Лурдес. — Върви.

Бош обаче не захапа стръвта. Двамата с нея бяха имали в миналото много закачки за яденето по време на наблюдение.

Бяха паркирали на половин пряка от къщата на доктора в алеята за коли на празна къща, в която се извършваше ремонт. Бош бе наместил стария си джип „Чероки“ пред самосвал за пренос на строителни материали и колата му се бе вписала идеално в обкръжението. Прозорците бяха от затъмнено стъкло, двамата не осветяха лицата си с екраните на мобилните си телефони и така можеха да останат задълго незабелязани нито от доктора, нито от някой от съкварталците му.

— Помниш ли групата „Сийлс енд Крофтс“? — попита Лурдес.

— Да… — отговори Бош. — Седемдесетте, нали? Бяха голяма работа.

— Било е преди моето време, но съм чувала, че са живели тук — в Истейтс.

— Хмм…

Продължиха да бъбрят на разни теми почти два часа, когато спорът за храната бе отново подновен, този път сериозно. Лурдес не искаше да чуе за закусвалните на Бош за хамбургери и хотдог, а на Бош отдавна му бе втръснало от всички мексикански ресторанти в града. Бяха на път да хвърлят ези-тура, когато по улицата се зададе кола и изгаси фаровете си, като спря в алеята за коли на Енрикес. Вече се бе стъмнило напълно, но Бош разпозна модела на колата, докато минаваше покрай строителната площадка — беше „Крайслер 300“.

— Май се започва — прошепна с надежда той.

От колата не слезе никой. Тя оставаше неподвижна и на празен ход, а от сдвоения й ауспух излизаше пушек.

В къщата не светнаха никакви светлини, но от странична врата изникна човешка фигура.

— Докторът ли е това? — попита Лурдес.

— Не се вижда добре, но аз бих се обзаложил, че е той — отговори й Бош.

Колата потегли и мина пред джипа на Бош. Бош я изчака да завие на ъгъла и потегли след нея.

Номерът беше да проследят крайслера извън жилищния квартал, без да бъдат забелязани. В деловата част на града проследяването щеше да се облекчи от присъствието на други коли.

Бош и Лурдес последваха крайслера до Сан Фернандо Роуд и после на север в район Силмар. При Роксфорд крайслерът зави надясно и навлезе в квартал с къщи тип ранчо. Явно тук обитаваха хора от средната класа.

Веднага след Херик Стрийт крайслерът зави надясно в алея за коли и паркира. Бош мина покрай входа на алеята, без да спира. Лурдес съобщи какво бе видяла:

— Няколко мъже. Посрещнаха колата и бързо го вкараха вътре.

— Вероятно състоянието му се е влошило — предположи Бош.

— И какво ще правим сега?

— Ще чакаме.

— Какво има да чакаме? Тук сме в Ел Ей. Трябва да се обадим на специалния отряд[19] на ЛАПУ и те да забършат всички.

— Ще го направим. Но нека изчакаме да изведат доктора. Сега, след като можем да докажем, че работи за санферите, мисля, че твоят братовчед може да ни помогне да го вербуваме и да го държим на каишка до края на дните му.

Лурдес кимна. Планът беше добър. Беше много вероятно Енрикес да се съгласи да предава информация на отдела за борба с организираната престъпност, за да избегне унижението да бъде публично разобличен като гангстерски доктор.

— Само дето все още не знаем кой е издал Перес — напомни Лурдес.

— По това трябва да продължим да работим — каза Бош. — Но разберем ли кой е бил стрелецът, това може да се проясни.

19.

Когато се прибра, Бош бе посрещнат от куфара на Елизабет, който бе на пода точно до входната врата. Всъщност куфарът си беше негов, но той й го бе дал в последния ден на рехабилитацията й, за да може да прибере в него скромните си лични вещи. И в него бе останало предостатъчно място за нещата, които щяха да купят по-късно.

Видя я през задните щори да седи на терасата на един от шезлонгите. Погледа я малко, решил, че не го е чула да се прибира. Не четеше и не слушаше музика. И не гледаше телефона си. Просто си седеше, загледана в прохода и неспирния поток коли, който беше като кръв във вените на града. Това беше един от аспектите на гледката, който винаги се променяше и винаги оставаше същият. Напоследък единственото допълнение бяха фойерверките, изстрелвани всяка вечер от площадката на Хари Потър в „Юнивърсал Студиос“.

Той мина през дневната, отвори една от плъзгащите се врати и излезе при нея.

— Здрасти.

— Здрасти — каза и тя.

Усмихна му се. Той отиде до парапета и приседна на него, за да може да я гледа в лицето.

— Накуцваш — каза тя.

— Да. Май трябва да посетя доктор Жанг.

Предишната година се бе запознал с Елизабет, докато за кратко бе работил под прикритие по един случай. Беше се сдобил с бастун и се преструваше, че накуцва, за да влезе в ролята на наркоман, който върти машинации, за да „обира“ съмнителни аптеки — също в играта — чрез фалшифицирани рецепти. Иронията беше, че по време на схватка в самолет със заподозрян за убийство наистина бе разтегнал връзки във вече артритното си коляно и сега ежемесечно посещаваше д-р Жанг, акупунктуристка, с която се познаваха от много години във връзка с друг случай.

— Ще й се обадя още утре сутринта — каза Бош.

Изчака я да каже нещо, но тя не го направи.

— Видях куфара — реши да продължи той.

— Да, събрах си вещите — обясни тя. — Ще си тръгвам. Но не исках да го направя, без да ти го кажа открито. Струваше ми се… нередно, след всичко, което направи за мен.

— Къде отиваш?

— Не знам.

— Елизабет…

— Намерила съм си място.

— Имаш си място тук.

— Дъщеря ти не иска да си идва, защото аз съм тук. И това не е справедливо и за двама ви.

— Тя ще се промени. И освен това… нали аз ходя да се виждам с нея.

— И тогава тя почти не разговаря с теб. Казвал си ми го. Та тя дори не ти праща есемеси.

— Снощи си разменихме есемеси.

— С който ти й казваш „Лека нощ“ и тя ти отговаря със същото. Това ли е разговор? Не е било така, преди аз да се нанеса тук.

Бош знаеше, че не може да спечели подобен спор, защото всъщност Елизабет беше права.

— Според мен сме близко до разрешаване на случая — каза той. — Казвал съм ти за партньорката си… мисля, че тя е изцяло отдадена. Случаят е активен. Просто ни дай още малко време. Снощи например проверихме потенциален заподозрян.

— И какво значение има това? — попита Елизабет. — Нищо няма да се промени. Дейзи е мъртва от девет години.

— Мога само да ти кажа, че има значение. Важно е. Ще разбереш, когато го заловим.

Изчака, но тя пак не му отговори.

— Съжалявам, че се прибрах толкова късно — извини се той. — Хапна ли вече?

— Да… и направих нещо. В хладилника те чака чиния.

— Мисля, че просто ще си легна. Изморен съм… коляното ме боли. Утре ще стана рано и ще се разходя до участък „Холивуд“, за да се видя с Балард, преди да си е тръгнала.

— Окей.

— Защо не останеш поне тази нощ? Вече е късно да си тръгваш без ясен план. Ще поговорим утре.

Тя не каза нищо.

— Ще върна куфара в стаята ти — каза той.

Бош се извърна за момент към гледката зад гърба си точно в момента, когато единичен фойерверк описа зелена дъга в небето над „Юнивърсал“. Експлодира малко кухо, без с нищо да напомня за истинските експлозии, които бе чувал през живота си.

Той тръгна към отворената плъзгаща се врата.

— Дейзи веднъж ми прати картичка от „Юнивърсал“ — неочаквано проговори Елизабет. — Мисля, че от времето преди да започнат да правят „Хари Потър“. Тогава още имаха обиколката на „Челюсти“. Картичката показваше акулата… помня я много добре. Така разбрах, че е била в Ел Ей.

Бош кимна.

Това бе начинът, по който научаваше повече за Дейзи. Елизабет скърбеше, спомняше си разни неща, споделяше с него истории и всичко това бе от времето преди Дейзи да бе избягала от къщи. Беше му разказала как плюшената костенурка, която спечелила на „Скийбол“, се превърнала в най-ценното й притежание, преди да се разпадне по шевовете. Беше му описала как Дейзи джапала по гумени ботуши през залетите с вода градини край дома им.

Историите бяха тъжни, разбира се. Беше му разказала за най-добрия си приятел, който я оставил сама. И за израстването на Дейзи без баща. За училищния тормоз и наркотиците. Истории за доброто и лошото, те всички бяха сближавали все повече Бош с майката и дъщерята, и по този начин Дейзи бе започнала да означава повече за него, отколкото смъртта й, и бе подклаждала огъня, на който той се грееше по време на разследването.

Бош се задържа при вратата за момент и каза:

— Лека нощ, Елизабет. До утре.

— Лека нощ, Хари.

Той влезе, като си отбеляза, че тя не му бе казала „до утре“. Спря в кухнята, колкото да напълни пликче с лед за коляното си. Прибра куфара в стаята й, после отиде в своята спалня и затвори вратата. Съблече се и се изкъпа. След това обу сини боксерки, облече бяла тениска и взе бинт от аптечката, за да си превърже коляното и да стегне пликчето с леда към него.

Включи телефона си в зарядното и нагласи алармата за четири сутринта, за да има време да слезе до участък „Холивуд“ и да поработи с Балард, преди смяната й да е свършила. Изгаси лампата и легна с една възглавница под главата и втора под коленете, понеже това облекчаваше донякъде постоянната болка.

Ледът обаче го дразнеше и го държеше буден, докато не реши, че болката е отслабнала до ниво, което му позволява да заспи. Тогава размота бинта и сложи пликчето в празната шампаниера, която държеше до леглото си в случай, че пликчето с лед протече.

Заспа скоро след това и леко похъркваше, когато го събуди звукът от отварянето на вратата. Напрегна се за момент, но видя женски силует на фона на слабата светлина откъм коридора. Беше Елизабет. Беше гола. Приближи се до леглото, мушна се под чаршафа и яхна Бош. Наведе се и го целуна страстно, преди той да успее да каже нещо, преди да й напомни, че е стар и да не очаква чудеса от него, а още по-малко да навлезе в етиката да има връзка с майката на дъщеря, чието убийство разследва.

Елизабет задържа устата си върху неговата и бавно започна да клати бедрата си. Бош усети прилива на топлина откъм тялото му и реагира по естествения начин. Не след дълго тя посегна надолу да събуе боксерките му. Коляното на Бош вече не го болеше или по-скоро ако още имаше някаква болка, той не я усещаше. Елизабет владееше инициативата и сама го насочи в себе си. Сега бедрата й се движеха напред-назад в постоянен ритъм. Бе сложила ръце на раменете му и бе извила гърба си в дъга. Чаршафът се бе смъкнал от леглото. Бош я погледна в сумрака. Главата й бе отметната и тя сякаш гледаше тавана. Мълчеше. Гърдите й се люлееха над него. Той сложи ръце на кръста й, за да я вкара в своя ритъм.

Никой не говореше и не бе издал звук с изключение на дълбокото им дишане. Първо той усети хълбоците й да потреперват, а след малко и той протегна ръце и я притисна към себе си, когато тялото му създаде онзи момент, който те кара да забравиш за всички останали моменти — всичкия страх и цялата тъга, — които изчезват и остава само радост. Само надежда. А понякога и любов.

Никой от двамата не помръдваше, сякаш и двамата се опасяваха, че дори едно мигване може да развали магията. После тя завря лице в сгъвката на шията му и го целуна по рамото. Бяха живели при самоналожени правила. Бош й бе казал, че няма задни мисли в поканата му да живее при него, а тя му бе отговорила, че нещата никога не могат да стигнат дотам, понеже е загубила част от себе си — онази част, с която да се докосне до друг човек.

Но ето че нещата се бяха развили различно. Бош се питаше дали това не е нейното сбогуване. И дали утре тя наистина ще си тръгне.

Сложи ръка на гърба й и я погали по гръбнака с палец и показалец. Стори му се, че чува приглушено кискане. Ако беше… никога не бе чувал от нея подобен звук.

— Не искам да си тръгваш — прошепна й. — Дори ако подобно нещо не се случи никога повече. Дори ако е било грешка. Не искам да си тръгваш. Не още…

Тя се надигна и го погледна в тъмнината. Той виждаше лекия проблясък на очите й. Усещаше натиска на гърдите й върху себе си. Целуна го. Не беше като дългата страстна целувка, с която бе започнала. Беше бърза целувка по устните, след която тя слезе от него.

— Това шампаниера ли е? — попита. — Знаел си, че ще дойда?

— Не — отговори Бош. — Искам да кажа… използвам шампаниерата за пликчето с лед за коляното ми.

— О…

— Защо не останеш при мен тази нощ?

— Не, харесвам си моето легло. Лека нощ, Хари.

И тръгна към вратата.

— Лека нощ — прошепна повече на себе си Бош.

Тя излезе и затвори вратата. Бош остана дълго загледан в нея.

Балард

20.

Беше един след полунощ и доста след началото на смяната й, преди да успее да приключи с документацията за ареста и обвинението срещу Тиодор Бехтел по подозрение за влизане с взлом и кражба в големи размери. След като го бяха заключили в самостоятелна килия в участъка, тя бе минала през паркинга до складовите помещения и бе взела оттам нов кашон с картони. После се бе върнала в бюрото, беше си избрала усамотен ъгъл и бе започнала да прелиства докладите за срещи с „ветрогоните“, както поетично ги бе нарекъл Тим Фармър, които всяка нощ се търкаляха по улиците на Холивуд.

След час бе отделила шест картона за по-задълбочено разглеждане и евентуални действия. Останалите няколкостотин бяха безполезни. Работата й се забави, когато се натъкна на поредния картон, написан от Фармър. Думите му и проникновената му наблюдателност бяха приковали вниманието й пак:

Това момче познава улицата. Ако го вкарат в едностаен апартамент с пълна кухня, ще отиде в дрешника и ще спи на пода. Той е от дъждовните.

Питаше се кои са „дъждовните“ според Фармър. Хора, които не се вписват в обществото? Хора, които се нуждаят от дъжда?

Ровърът й изпищя — лейтенант Мънроу я викаше в диспечерския си офис. Тя избра заобиколния път — първо по задния коридор на участъка и чак след това по предния. Това й даваше възможност да види кои са в участъка и може би да почувства какво става, преди да говори с Мънроу.

Но участъкът бе безлюден, както впрочем бе обичайно повечето нощи. Мънроу я чакаше прав зад бюрото си, загледан в дъската за разпределение, показваща местоположението на коли и персонал в района. Не вдигна поглед, но разбра, че е влязла при него.

— Балард, имаме ситуация и искам да отидеш там и да я разрешиш.

— За какво става дума?

— Имаме обаждане от жена, която твърди, че се е заключила в банята си някъде в Маунт Олимп. Казва, че била изнасилена, но успяла да се добере до банята с телефона си. Според думите й мъжът бил още там и се опитвал да разбие вратата. Изпратих две коли и сержант. Те са влезли и познай кой е мъжът? Шибаният Дани Монахан. Накратко казано, имаш „моята дума срещу неговата“ и те искам там да се оправиш.

— Закарали ли са жертвата в центъра за изнасилени?

— Не. Тя още е там. И не само това, но успяла да си вземе душ, докато била в банята.

— Мамка му! Въпреки това е трябвало да я транспортират.

— Те не са сигурни, че тя е жертва, Балард. Просто иди там и виж с очите си. Това би трябвало да е точно по твоята част.

— Това пък какво означава?

— Разбирай го както искаш. Заминавай… и този път не си забравяй ровъра.

Подаде й един лист. На него беше написан адресът и името на подалата сигнала — някоя си Клои Ламбърт, 22-годишна.

След пет минути Балард караше към хълмовете.

Мразеше случаи, в които са замесени знаменитости. За тях реалността винаги бе по-различна. Животът им не беше нормален. Дани Монахан беше гастролиращ комик, който бе натрупал голяма популярност през последните пет години с подкастове[20] и специални програми по кабелни телевизии, а отскоро и с поредица комедийни филми, които постоянно преминаваха стомилионния праг по приходи от билети. Той представляваше тройна заплаха и сериозен противник в Холивуд. Изглеждаше напълно естествено за такъв като него да живее в онази част на Холивуд, която бе известна като Маунт Олимп.

Кварталите на Маунт Олимп покриваха предния десен склон на каньона, където големите домове надничаха към светлините на града долу в равното. Балард влезе в алеята на къща на „Електра Драйв“ и паркира зад една от патрулните коли.

Пресрещна я сержант Дворек.

— Тази нощ няма да ти трябва скафандър, Сали Райд.

— Прекрасно — отвърна Балард. — А какво ще ми трябва?

— Предполагам… мъдростта на Соломон. Според нея той бил сексбандит и тя искала да му извърти едно „Аз също“[21].

— Защо не я транспортирахте до центъра за изнасилени, Стан?

Дворек вдигна ръце, сякаш за да я успокои.

— Само по-кротко, по-кротко, моля те. Не исках да подавам официално сигнал, защото тогава имаме заведен случай и животът и кариерата на този човек отиват по дяволите.

Подобна мъжка солидарност не бе изненада за Балард. Но моментът не бе подходящ да се конфронтира с Дворек.

— Окей, къде са те? — попита тя.

— Монахан си седи кротък в домашния си кабинет, а момичето е…

— Момичето?

— Добре де, жената… каквато и да е. Тя е в кинозалата от другата страна на къщата. Никой не е докосвал нищо в банята, нито е разговарял със заподозрения.

— Добре, правилно сте постъпили. Първо ще говоря с жената. Води.

Дворек тръгна пред нея в необятната къща, в която си даваха среща кръгли форми с различни размери. Централният кръг беше най-висок. Стълбищната площадка беше висока поне два етажа.

— Натам — ненужно поясни Дворек.

Минаха през просторна зона за забавление с малка сцена и микрофон на стойка в единия ъгъл, където според Балард Монахан репетирал моноспектаклите си или давал представления за поканените гости и приятели. След това влязоха в коридор и се отправиха по него към разтворена врата, в прохода на която една униформена полицайка, Джина Гарднър, бдеше на пост.

— Здрасти, Джи поздрави я Балард, когато минаха покрай нея.

Влезе в домашен театър, в предната част на който имаше киноекран със спусната завеса. Четири реда плюшени кресла, общо дванайсет на брой, бяха подредени амфитеатрално. По стените висяха афиши от филми на Монахан.

На ръба на едно от креслата седеше млада жена, загърната в мъжка хавлия. Беше блондинка с големи като на сърна очи. Бузите й бяха с разтекъл се грим, по който се виждаха следи от сълзи.

Дворек представи жертвата и се изтегли в коридора при Гарднър. Балард протегна ръка.

— Клои, аз съм детектив Балард. Дойдох да чуя историята ти и да се погрижа да получиш нужните медицински грижи.

— Исках просто да се прибера вкъщи, но не ми позволиха. Той още е тук. Страх ме е.

— Уверявам те, че си в пълна безопасност. В къщата има шестима полицаи, а той е задържан в стая в другата страна на къщата. Искам да получа от теб най-обща информация, след което ще те закараме за медицински преглед и каквото трябва да се направи.

— Добре.

Балард седна на ръба на креслото до Клои и постави между двете малкия диктофон, който винаги носеше със себе си. Пусна на запис, идентифицира себе си и жертвата, съобщи датата, часа и мястото на разговора.

— Клои, от колко време познаваш Дани Монахан?

— Запознах се с него снощи.

— Къде стана това?

— В „Стаята на комедията“. Отидохме там с моята приятелка Ейша и той беше там. Изпълни моноспектакъла си, после се запознах с него на бара отзад. Покани ме да дойда тук.

— А Ейша?

— Не, само мен.

— Със собствената си кола ли дойде тук?

— Не, бях с „Юбер“. Искам да кажа до „Стаята на комедията“. А тук ме докара той с неговата кола.

— Каква беше колата му?

— „Мазерати“, но нямам представа кой точно модел.

— Няма значение. Значи, дошла си тук по негова покана. Не си била докарана насила.

— Не, дори правихме секс и аз го исках. Но после той… боже, толкова е неудобно… — И тя отново се разплака.

— Успокой се. Нищо от случилото се не е твоя вина. Няма нищо, за което да се притесняваш. Ти не си…

— Той ме превъртя и ме изнасили отзад. Казах му да спре, но той не спря. Казах му: „Не!“. Няколко пъти му казах, но той не спря.

Говореше скорострелно, сякаш това бе единственият път, когато щеше да го разкаже.

— Наранена ли си, Клои?

— Да, кървя.

— Сега ще ти задам един въпрос и ти се извинявам предварително. Правила ли си някога анален секс преди случилото се с Дани Монахан?

— Не, никога! Мисля, че… мисля, че това е отвратително.

— Окей, Клои, засега това е всичко. Сега ще организирам да те закарат в центъра за обслужване на изнасилени, където ще снемат биологичен материал и после ще се погрижат за нараняванията ти. Там ще поговорят с теб за евентуална помощ от психолог и изобщо какви стъпки следват оттук нататък.

— Искам само да се прибера вкъщи.

— Знам, но това е необходима стъпка в разследването. Просто трябва да се направи. Разбрахме ли се?

— Да…

— Окей, сега изчакай тук. Полицай Гарднър ще е пред вратата, а аз ще се върна възможно най-скоро.

Когато излезе, Дворек го нямаше. Гарднър й кимна и двете тръгнаха заедно по коридора, отдалечавайки се от стаята, за да не ги чува Клои. Гарднър беше с 10-годишен стаж, всичкия в участък „Холивуд“. Беше дребничка и носеше тъмната си коса на плитка.

— Има мобилен телефон — каза Гарднър. — Чух я да шепне в него.

— Добре — каза Балард.

— Чух я да казва: „Този тип ще си плати. Ще бъда богата“.

Балард посочи камерата в униформата й.

— Според теб дали това е било записано?

— Не знам със сигурност. Може би.

— Погрижи се да имам файла в края на смяната. Нещо друго?

— Не, това беше.

— Благодаря.

— Няма проблем.

Балард намери Дворек в зоната за забавления и го помоли да я отведе до спалнята.

Спалнята беше голяма кръгла стая с кръгло легло и кръгло огледало в тавана над него. Съзнателно прибрала ръце в джобовете си, Балард се наведе над леглото и разгледа усуканите чаршафи и възглавници. Не видя кръв или нещо, което би могло да представлява веществено доказателство. Влезе в банята, където в центъра имаше огромно кръгло джакузи. Огледа грамадната душкабина и там не видя кръв или нещо особено. Но в кошче за боклук до тоалетната видя топка смачкани окървавени хартиени кърпички.

— Добре, сега ще трябва да извикаме криминолозите, за да приберат всичко — каза тя. — Ще се обадиш ли, докато разговарям със заподозрения?

— Нямаш грижа — успокои я Дворек. — Ела да те заведа при него.

Дани Монахан седеше зад бюро, което направи впечатление на Балард с това, че не беше нито голямо, нито кръгло. Беше старо и надраскано, което й казваше, че има сантиментална стойност за гения на комедията, седнал зад него.

— Забелязахте бюрото, нали? — каза той. — Някога бях учител. Малко хора знаят това.

Монахан беше към трийсет и пет, е коремче — явно последица от успеха, — с червена коса, която беше прекалено дълга и прекалено стилизирана да изглежда така, сякаш току-що е станал от леглото и я е сресал с пръсти. Човек, който явно се грижеше за външния си вид, полагайки усилия това да не се забелязва.

Балард игнорира думите за бюрото.

— Господин Монахан, аз съм детектив Балард. Прочете ли ви някой вече правата?

— Правата ми? Не-е… Вижте сега… това е шантаж. Тя иска пари. Каза ми, че ще ми изсмуче кръвта.

Балард му показа диктофона си и го включи. След това му каза правата му и го попита дали ги е разбрал.

— Вижте, може и да съм бил малко груб, но не беше нищо, което да не е поискала — каза той.

— Господин Монахан — настоя Балард, — ако искате да говорите с мен и да обясните какво се е случило, първо трябва да потвърдите, че сте разбрали правата си, както ви ги казах. Ако не, приключваме и вие сте под арест.

— Арест?! Това е абсурдно. Беше изцяло по взаимно съгласие.

Балард замълча за момент, после повтори спокойно и бавно:

— Разбрахте ли правата си, както ви бяха обяснени?

— Да, разбрах правата си — каза Монахан. — Сега доволна ли сте?

— Искате ли да разговаряте с мен за случилото се в дома ви тази нощ?

— Естествено. Ще говоря, защото това са пълни дивотии. Това е, това е… измама. Тя иска пари, детектив. Не можете ли да го разберете?

Балард остави диктофона на старото учителско бюро на Монахан. Отново съобщи часа и мястото, както и името на Монахан, и съгласието му да направи изявление, което ще бъде записано.

— Кажете ми сега какво се случи. Това ви е шансът.

Монахан заговори със спокоен глас, сякаш разказваше какво е вечерял:

— Запознах се с нея в клуба тази вечер, поканих я вкъщи и я изчуках. Това е, което се случи, и което правя често. Само че тя стана, изтича в банята, заключи се и закрещя, че е изнасилена.

— Опитахте ли се да разбиете вратата на банята?

— Не.

— Да се върнем на секса. Каза ли ви тя по което и да е време: „Не“, и поиска ли от вас да спрете?

— Не, просто си навири задника и ми каза да го направя. Всичко друго е лъжа.

Беше класически случай на дума срещу дума, точно както Мънроу я бе предупредил и каквито се оказваха много от оплакванията за изнасилване, регистрирани в ЛАПУ. Но Балард бе видяла кръвта в кошчето за боклук и знаеше, че това ще наклони везните в полза на Клои. Резултатите от прегледа в Центъра за обслужване на изнасилени също щяха да имат доказателствена сила, ако нараняванията на жертвата имаха количествено измерение. Но кръвта в кошчето беше индикатор в полза на това.

Арестът на знаменитост в град на знаменитости беше рискован ход. Подобни случаи привличаха вниманието на обществеността, а обвиняемите по правило наемаха най-добрите адвокати и екипите им. Защитата щеше да разрови дълбоко в живота и кариерата на Балард и тя беше абсолютно убедена, че ще излезе наяве забъркването й в оплакване за сексуален тормоз в участъка и че със сигурност ще я обрисува като предубедена в полза на потърпевшата.

Разбираше, че това е моментът, в който може да се оттегли. Участието на знаменитост със сигурност можеше да се интерпретира като възможност случаят да се прехвърли на централния участък. Това щеше да доведе до включването на новосформираното звено за разследване на сексуален тормоз. Но Балард разбираше също, че начинът, по който действа системата, ще постави в опасност други жени. Прехвърлянето на топката тук щеше да означава бавно и методично разследване, по време на което Монахан нямаше да бъде арестуван и по никакъв начин нямаше да промени начина си на живот. Вероятно щяха да минат седмици, преди случаят да стигне до офиса на областния прокурор за предявяване на обвинение.

Но Монахан бе казал, че прави това често — че води в дома си жени от комедийния клуб. Нима правеше на кръглото си легло същото, което бе направил с Клои, с всяка жена? Балард не можеше да рискува загрижеността й за кариерата или тънкостите в спазването на полицейската процедура да доведат до страдания за други жени.

Извика Дворек от коридора и се обърна отново към Монахан.

— Господин Монахан, станете. Арестувам ви за…

— Чакай, чакай, чакай! — изкрещя Монахан. — Окей, окей… Вижте, не исках да го правя, но аз мога да докажа, че не е имало изнасилване. Просто ме оставете да ви покажа. И няма да има арест, уверявам ви!

Балард го изгледа за момент, после погледна Дворек и каза:

— Давам ви пет минути.

— Трябва да отидем в спалнята ми — каза Монахан.

— Тя е местопрестъпление.

— Не, не е местопрестъпление. Всичко е записано на видео. И като го видите, ще разберете. Няма никакво изнасилване!

Балард осъзна, че би трябвало да предвиди подобен развой. Огледалото на тавана. Монахан беше воайор.

— Да вървим — съгласи се тя.

Монахан поведе полицейската процесия към спалнята си, като обясняваше своята позиция:

— Вижте, зная какво си мислите, само че аз не съм перверзник. Но с целия този шум около „И аз също“ реших, че трябва да се защитя някак, нали разбирате?

— И сте монтирали камери — довърши Балард.

— Именно! Знаех, че един ден може да се стигне до това. Не съм го правил, за да го гледам… това би било противно! Направих го, за да мога да се защитя.

Когато влязоха в спалнята, той взе дистанционното от нощното шкафче до леглото и включи голям екран, който следваше извивката на стената. След малко екранът се раздели на шестнайсет прозореца, показващи изгледи от различните охранителни камери навсякъде из къщата. Монахан избра един от прозорците и го увеличи на целия екран. Сега Балард гледаше общ изглед на стаята, включващ самата нея, Дворек и Монахан. Балард се обърна, за да открие камерата, и фокусира погледа си върху орнаментираната рамка на картина на стената точно над леглото.

— Окей… сега да превъртим назад — каза Монахан.

Балард се обърна към екрана. Две минути по-късно наблюдаваха как Монахан и Клои Ламбърт правят секс на леглото. Нямаше звук и за щастие обективът беше широкоъгълен. Балард предполагаше, че изображението може да бъде увеличено, но нямаше нужда от това, защото ясно се виждаше, че сексът е по взаимно съгласие.

— Това беше първият път, когато го правихме — обясни Монахан. — След това дремнахме за малко. Искате ли сега да превъртя до главната сцена?

— Ако обичате — каза Балард.

Монахан превъртя до втория акт и по езика на тялото и позата на Клои веднага стана ясно, че тя е инициаторът за аналния секс. Когато свършиха, тя спокойно стана, отиде в банята и затвори вратата.

Монахан отново превъртя бързо напред.

— А това тук е, когато я чух да се обажда по телефона на полицията.

Върна на нормално възпроизвеждане и го видяха да скача гол от леглото и да изтичва до вратата на банята. Наведе главата си до ключалката, явно слушайки телефонния разговор, който Ламбърт провеждаше, после започна да удря с юмрук по вратата.

— Можете да го спрете — каза Балард. — Ще ми трябва копие.

— Няма начин — възрази Монахан. — Защо?

— Защото е веществено доказателство. И защото смятам да я арестувам за подаване на фалшив сигнал.

— Не искам да я арестувате. Искам да я махнете от къщата ми! Да не мислите, че бих искал всяка жена, която съм чукал тук тази година, да знае, че я имам на запис? Защо, мислите, не ви казах за това в самото начало? Не, няма да предявявам никакви обвинения. Просто я разкарайте от главата ми!

— Господин Монахан, няма значение дали искате или не искате да предявявате обвинения. Тя е подала фалшив сигнал до полицията.

— Добре, но аз няма да сътруднича и ще наема най-добрия шибан адвокат в страната, за да ви спра да получите видеото. Това ли искате?

— Знаете ли, че бих могла да ви обвиня за записването на сексуално сношение без изричното знание и съгласие за това на двете страни?

Монахан пресметна набързо възможните последици, после каза:

— Ъ-ъ… дали вземането на подобни решения не надвишава правомощията ви?

— Искате ли да се обадите на началника ми? Или още по-добре в отдела за борба със сексуалния тормоз, откъдето информацията изтича като през решето до медиите? Ако настоявате, ще позвъня на началника на полицията в дома му. Сигурна съм, че всички по веригата ще запазят пълна дискретност по случая.

Лицето на Монахан изразяваше, че едва сега осъзнава каква беля си е причинил сам.

— Добре, съжалявам — каза той. — Вече мисля, че сте напълно способна да прецените как е най-добре да се постъпи в случая.

След десет минути Балард се върна в домашния театър, където Клои Ламбърт продължаваше да чака. Хвърли на пода пред нея дрехите й, които бе взела от спалнята, и й каза:

— Можете да се облечете.

— Какво стана? — плахо попита Клои.

— Нищо. Прибирате се у вас. И имате голям късмет, че не отивате в ареста.

— В ареста? От къде на къде?

— За подаването на фалшив сигнал. Не сте била изнасилена, Клои.

— Какво, по дяволите…? Този тип е хищник!

— Може би, но и вие също. Записал е всичко на видео. Гледах го. Така че престанете да се преструвате. Облечете се и ще ви сваля в града.

Балард се обърна, за да излезе, но се поколеба и погледна назад.

— Знаете ли, точно жените като вас са онези, които…

Не довърши. Клои Ламбърт нямаше да я разбере.

21.

Балард беше потисната. Беше си тръгнала от имението на Монахан несигурна кой от двамата, с които бе разговаряла, представлява по-омразен пример на човешко същество. На всичко отгоре нито Монахан, нито Ламбърт щяха да изтърпят последиците от действията си през нощта. Все пак реши да фокусира враждебността си върху Клои като предател на каузата. Във всяко благородно движение или развитие на човечеството през времената винаги се намираха предатели, които връщаха всичко с поне крачка назад.

Опита се да се отърси от това, когато влезе през задната врата на участъка и тръгна по коридора към детективското бюро. Знаеше, че я чака още половин кашон картони за разпит на терен, с които искаше да приключи преди края на смяната. Погледна си часовника — показваше 4:15 сутринта. Планът й беше да напише доклада по сигнала от „Електра Драйв“. Нямаше да спестява нищо на никого и щеше да използва имената на всички замесени в разследването и да опише действията им, макар в крайна сметка досега всичко да бе останало без последици. После щеше да го сложи в кутията „Входящи“ на началника и оттам нататък товарът щеше да се прехвърли на други рамене. Кой знае, можеше да стигне до работната група или дори до областния прокурор. А по пътя можеше да се просмуче и до медиите. Но както и да се развиеха нещата, топката вече не беше у нея, което не й харесваше. Можеше да арестува на място и двамата за различни престъпления, но подобен ход щеше да доведе до анализа на действията й и щеше да бъде поставен под съмнение от онези висшестоящи, които не я харесваха или не я искаха. Щяха да изровят някакъв неин пропуск и щяха да я заровят още по-дълбоко в участъка и по-далеко от единственото, което й трябваше — работата в Късното шоу.

Тръгна към задния ъгъл, където си бе устроила работно място, преди да излезе. Почти бе стигнала до него, когато видя познатата глава с къдрава сива коса над една от ниските прегради. Бош.

Отиде при него и видя, че преглежда последното 10-сантиметрово купче картони от кашона, който бе донесла.

— Как така ти разрешават да идваш и да си тръгваш, както ти се поиска? — попита тя вместо поздрав.

— Честно казано, тази нощ не съм питал никого — призна си Бош. — Когато напуснах, не върнах универсалния ключ.

Балард кимна.

— Е, аз имам да пиша доклад. И преди да съм го завела няма да мога да погледна нито един картон.

— И без това съм на последното купче от този кашон. Ще ида да донеса нов.

— По-добре да дойда с теб. Да го направим сега, преди да съм седнала да пиша. А по пътя ще ти разкажа последното развитие около Йоан Кръстителя.

Излязоха през задната врата на паркинга. Балард разказа на Бош за връщането си в „Лунна светлина“ и разговора си с Макмулън тази сутрин. Инстинктът й казваше, че Макмулън не е техният човек. Каза му за броя на „завоеванията“, които той вписваше в календарите, и за снимката на Дейзи, която бе намерила.

— Значи всъщност си доказала връзката му с жертвата — резюмира Бош. — Той я е познавал.

— Кръстил я е няколко месеца преди убийството — каза Балард. — Но нищо изненадващо — тя е скитала по нощите, а той е обикалял улиците на Холивуд нощем, търсейки души за спасение. По-скоро щях да се изненадам, ако пътищата им не се бяха кръстосали. Но продължавам да мисля, че няма нищо важно, и дори бих могла да изровя алиби за вана на Макмулън. — И му каза, че ванът може да е бил на сервиз в нощта на отвличането и убийството. После продължи: — Веднага щом отворят тази сутрин ще отида в сервиза и ще потърся потвърждение. И ако го намеря, ще спрем да се занимаваме с Кръстителя.

Бош не каза нищо; личеше, че не е готов да задраска мисионера от своя списък на потенциалните заподозрени.

— А какво стана с твоята заповед за обиск? — попита Балард.

— Свършихме работата наполовина — въздъхна Бош. — Намерихме куршумите, които търсехме, но те не стават за сравнение. На всичко отгоре откриха източника ми мъртъв в Алхамбра.

— О, боже! И не е случайно съвпадение, предполагам?

— Така изглежда. Направили са го неговите хора. Шерифите са арестували стрелеца. Засега не е проговорил, но е тясно свързан с нашия заподозрян по стария неразрешен случай. Понякога, когато изтупаш праха от старо разследване, се случват лоши неща.

Балард го погледна в полумрака на паркинга. Питаше се дали това не е някакво предупреждение относно случая „Дейзи Клейтън“.

Извървяха в мълчание пътя до склада, взеха по един кашон и тръгнаха обратно към участъка. На излизане Балард се обърна и огледа оценяващо оставащите в коридора кашони. Бяха ги преполовили.

По обратния път Бош спря за момент да си поеме дъх, остави кашона си на капака на багажника на една от полицейските коли и се оплака:

— Коляното ме върти. Правя си акупунктура, когато се случи. Но сега просто не мога да намеря време.

— Може би трябва да смениш ставата.

— Вероятно. Но това ще ме извади от играта за дълго. И може повече да не се върна в нея.

Взе кашона и продължиха по пътя си.

— Мислех си… — проговори той. — Помниш ли програмата ГРАСП[22]… беше ли вече тук тогава?

— Бях в патрулите — отговори Балард. — „Вникни в престъплението“… или нещо подобно, сега си спомням. Не беше ли някаква пиар инициатива?

— Ами, да… но мисля, че по времето на Дейзи все още беше в ход. И си помислих какво се е случило с всички онези данни, които събраха тогава. Ако все още са някъде, можем с тяхна помощ да погледнем от друг ъгъл на случилото се и кой е бил тогава в Холивуд.

ГРАСП беше наистина пиар трик по идея на бивш началник, който тогава бе поел юздите на управлението и бе излязъл с предложението за „мозъчен тръст“ на правоохранителните органи с идеята да се анализират престъпленията на база географското им разпределение, за да се определи как най-ефективно да се разпределят ресурсите на полицията. Инициативата бе рекламирана шумно от управлението, но се бе споминала без същите фанфари по-късно, когато се бе появил новият началник с новите си идеи.

— Честно казано не си спомням за какво точно ставаше дума — призна си Балард. — Аз бях патрулна в „Пасифик“ и само помня, че попълвах купища формуляри… някаква географска информация, ако не бъркам.

— „Програма за безопасност на географска база“[23] — разшифрова съкращението Бош. — Измислица на момчетата от отдел АСС[24].

Тя се разсмя.

— Не си ли чувала за тях? Там са десет души на пълен работен ден.

Балард се разсмя, повдигна коляно, за да подпре на него кашона си, и отключи вратата на участъка. Бутна я с дупе и пусна Бош да мине пред нея.

Тръгнаха по коридора.

— Ще погледна папките на ГРАСП — обеща тя. — И ще започна от офиса на задниците.

— Дръж ме в течение.

Когато седна на мястото си, Балард видя на бюрото синя папка.

— Това пък какво е?

— Обещах ти да започна нов дневник на убийството по това разследване — напомни й Бош. — Реших, че би било уместно да добавиш някои неща в него, може би на хронологичен принцип. И прецених, че е добре ти да го водиш.

В папката със спирала имаше само няколко доклада. Единият беше резюмето на Бош за разговора му със супервайзъра на „Америкън Сторъдж Продъктс“ за контейнера, в който той смяташе, че е било натъпкано тялото на Дейзи Клейтън.

— Добре — каза тя, — ще напечатам всичко, с което разполагам, и ще го включа тук. А иначе вече водя онлайн хронологичен дневник.

Затвори с щракване папката и видя, че е стара, сините пластмасови корици вече бяха избелели. Бош я бе взел от стар дневник на нечие убийство и това не я изненада. Досещаше се, че той пази архива на поне няколко стари случая в дома си. Беше от детективите, които го правят.

— Закри ли случая, от който си я взел? — попита тя.

— Да — отговори Бош.

— Добре.

Хванаха се на работа. Не постъпиха повече сигнали, изискващи намесата на Балард. Тя свърши с въвеждането на доклада си и се присъедини към Бош. До разсъмване бяха приключили с двата донесени от склада кашона и бяха добавили нови петдесет картона към купчинката за по-подробно разглеждане, но не чак толкова важни, че да изискват незабавни действия. Докато прехвърляха картоните, Бош й разказваше истории за работата си в отдел „Убийства“ на участък „Холивуд“ през 90-те години. Направи й впечатление, че той, а в някои случаи и медиите, бяха кръщавали доста от случаите: „Жената в куфара“, „Безръкият мъж“, „Майсторът на кукли“ и т.н. Това оставяше впечатлението, че по онези времена убийствата са били събитие. В сравнение сега сякаш не се случваше нищо ново или поне нищо шокиращо.

Балард сложи заделените „специални случаи“ в новата папка.

— Ще ги прибера в моето шкафче и отивам в сервиза. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не — отказа Бош. — Всъщност искам, но мисля, че е по-добре да се кача в Долината и да видя докъде сме стигнали. А по пътя може да проверя дали ще могат да ми забият няколко игли в коляното.

— В такъв случай ще се чуем по-късно. И ще ти съобщя какво съм разбрала.

— Това вече е план.

22.

След като излезе от участъка, Балард се отби да си купи кафе с мляко. Докато го чакаше да стане, получи есемес от Ейрън, с който й казваше, че е свободен целия ден. Прие това като знак, че мъжът, когото бе извадил от мъртвото вълнение, не е оживял и че са дали на Ейрън „ден за психическо възстановяване“, за да се справи със стреса. Отговори му, че трябва да се отбие някъде, преди тръгне за плажа.

Когато стигна при „Зокало трансмисии“, двете врати на сервиза бяха отворени. Беше дошла с личния си ван, защото не планираше да се връща в участъка.

Някакъв мъж стоеше в едно от двете работни места, бършеше оплесканите си с грес ръце в парцал и оглеждаше преценяващо един „Форд Транзит“. Балард слезе и побърза да му покаже значката си, за да разсее евентуалната му илюзия, че е потенциален клиент.

— Тук ли е собственикът или управителят?

— Това съм аз — отговори мъжът. — И двете.

— Господин Зокало?

— Да.

— Детектив Балард, ЛАПУ, участък „Холивуд“. Нуждая се от помощта ви.

— Какво мога да направя?

— Опитвам се да потвърдя, че един конкретен ван е получил тук трансмисия преди девет години. Възможно ли е това? Пазите ли някакъв архив от две и девета?

— Да, имаме архив. Но това е било преди много време.

— Може би имате някакви файлове в компютър? Само да въведем името и…?

— Не, няма компютри. Имаме папки и пазим… нали се сещате… пазим документите.

Не беше много съвременно, но Балард се интересуваше единствено има ли някаква документация.

— Тук ли са? — попита тя. — Мога ли да ги погледна? Имам име и дата.

— Да, разбира се. Отзад са.

И я поведе в малък офис зад рампите. Минаха покрай друг мъж, който се трудеше в канал под кола, откъдето се разнасяше пронизителният вой на винтоверт, с който явно сваляше гайките на капака на трансмисията. Мъжът изгледа подозрително Балард, която следваше Зокало към офиса.

Офисът беше с площ колкото да побере бюро, стол и три кантонерки с по четири чекмеджета за папки. Във всяко чекмедже имаше носачи за окачване на папките, а на предната му страна се виждаше изписана на ръка година. Това означаваше, че Зокало съхранява документи от дванайсет години, и това изглеждаше окуражаващо.

— И девета…? — повтори Зокало.

— Да.

Той прокара пръст по чекмеджетата, докато намери надписаното с „2009“. Етикетите не бяха в строг хронологичен ред и Балард предположи, че всяка година той изхвърля най-старите документи и започва с празно чекмедже.

Чекмеджето „2009“ беше второто отгоре в средната редица. Зокало махна към него с ръка, сякаш за да покаже на Балард, че това е всичко, с което разполага.

— Ще гледам да не ги разбъркам — обеща Балард.

— Няма значение — успокои я Зокало. — Можете да използвате масата.

Остави я сама и излезе в гаража. Балард го чу да казва нещо на испански на другия работник, но те говореха скорострелно и тя не можа да разбере нищо. Но чу думата „мигра“ и нещо й подсказа, че мъжът в канала се безпокои дали тя не е имиграционен агент.

Издърпа чекмеджето и видя, че е пълно само на една трета от дълбочината си, като фактурите са подпрени на задната му стена. Взе около половината и ги отнесе до масата, която бе омазана е грес — Зокало явно не си миеше ръцете, когато идваше тук от гаража.

Започна да прелиства копията на фактурите, много от които също бяха с мазни петна.

Изненадващо за нея фактурите се оказаха подредени по дата, така че процесът на проверка на алибито на Йоан Кръстителя се развиваше бързо. Балард отиде направо на интересуващата я седмица и намери копие на фактура за монтирането на нова трансмисия на ван модел „Форд Еконолайн“, издадена на името на Джон Макмулън, е попълнен адрес на мисията „Лунна светлина“. Датите, когато ванът бе престоял в сервиза, съответстваха на празните места в календара на Макмулън и обхващаха двата дни, когато Дейзи бе изчезнала и впоследствие намерена мъртва.

Балард огледа офиса. Не виждаше машина за копиране. Задържа фактурата на Макмулън, върна останалите разписки в чекмеджето и го затвори. Излезе от офиса и влезе в гаража. Зокало също бе слязъл в канала. Тя клекна до колата, под която работеха, и му показа изцапаната е мазни петна фактура.

— Господин Зокало, намерих точно каквото ми трябва. Мога ли да я взема, за да я копирам? Ще ви върна оригинала.

Зокало поклати глава.

— Не ми трябва. След толкова години… Задръжте го, няма проблем.

— Благодаря. Ето визитката ми. Ако ви потрябва помощта ми за каквото и да било, просто ми се обадете. Нали?

Подаде му визитката си и Зокало я взе, като веднага остави мазно петно върху нея.

Балард излезе от гаража, застана до вана, извади телефона си и направи снимка на фактурата, която Зокало й бе позволил да задържи. След това изпрати есемес на Бош, като прикачи снимката:

Потвърдено: Бонът на ЙК е бил в сервиза, когато Дейзи е била отвлечена. Той е чист.

Бош не й отговори веднага. Балард се качи в колата и потегли към Венис.

Хвана сутрешния поток на запад и й отне почти час да стигне до нощния приют за кучета, където държеше Лола. След като я взе и я разходи из квартала „Абът Кини“, се върна при вана и потегли към каналите. Лола стоеше права отпред на седалката до нея.

Общественият паркинг до каналите беше безумно скъп. Балард направи онова, което често правеше, когато посещаваше Ейрън: спря в градския паркинг на булевард „Венис“ и отиде пеша до квартала с каналите на улица „Дел“. Ейрън споделяше едната страна на дуплекс на „Холанд“ с друг спасител. Другата половина на дуплекса също бе дом на спасители. В двете къщи непрекъснато влизаха и излизаха хора, понеже спасителите бяха на застъпващи се смени. Ейрън бе тук от две години и му харесваше да работи на плажа „Венис Бийч“. Докато другите се натискаха да бъдат разпределени по на север, към Малибу, той беше доволен да остане тук и по този начин бе най-отдавна в дуплекса, които се отличаваше от останалите по пощенската си кутия с форма на делфин.

Балард знаеше, че Ейрън ще си е у дома, понеже всички спасители работеха само дневни смени. Тя потупа делфина по главата и въведе Лола през портичката, като я водеше на каишка. Плъзгащата се врата на долния етаж бе наполовина отворена и тя влезе, без да чука.

Ейрън лежеше на леглото със затворени очи и балансираше бутилка текила на гръдния си кош. Стресна се, когато Лола го доближи и го близна по лицето. Все пак успя да сграбчи бутилката, преди тя да падне.

— Добре ли си? — попита Балард.

— Вече съм — отговори той.

Седна и се усмихна, явно щастлив да я види. Подаде й бутилката, но тя поклати глава.

— Да се качим горе — предложи той.

Балард знаеше как се чувства. Всяко докосване до смъртта — независимо дали се спасяваш сам на косъм, или си някак съпричастен към смъртта на друг човек, — води до своеобразна първична нужда да получиш потвърждение, че още съществуваш. И това потвърждение можеше да доведе до възможно най-добрия секс.

Бутна Лола към кучешкото легло в ъгъла. Ейрън имаше питбул, но явно го бе вкарал в колибата, макар да имаше почивен ден. Лола послушно се качи на кръглата възглавница, обиколи я три пъти и накрая клекна, така че да вижда плъзгащата се врата. Щеше да ги пази. Нямаше нужда да я затварят.

Балард отиде при дивана, хвана Ейрън за ръка и го поведе към стълбите. Той започна да говори още докато се качваха:

— Изключили са го от системата за поддържане на живота снощи в девет, след като повикали цялото му семейство да присъства. И аз отидох. Сега съжалявам. Гледката не беше хубава. Слава богу, поне не ме обвиниха. Постарах се да доплувам възможно най-бързо до него.

Балард се опита да го успокои и му прошепна:

— Спри. Остави тази история извън спалнята.

След трийсет минути бяха вплетени един в друг и напълно изразходвани на пода на спалнята на Хейс.

— Как така не сме на леглото? — попита Балард.

— Нямам представа — отговори Хейс.

Посегна към бутилката с текила на дъсчения под, но Балард я избута с крак извън обсега му. Искаше да чуе добре какво ще му каже.

— Ей! — престорено се възмути Хейс.

— Казвала ли съм ти, че баща ми се удави? — попита Балард. — Когато бях малка.

— Не… това… това е ужасно.

Той се пристисна в нея, за да я утеши, но тя се обърна с лице към стената.

— Тук ли се случи? — попита Хейс.

— Не, в Хавай. Живеехме там. Той сърфираше. Така и не го откриха.

— Съжалявам, Рене. Аз…

— Беше преди много време. Но разбираш ли… винаги съм искала да го бяха намерили. Толкова странно е да се качиш на дъската… да поемеш навътре… и никога… да не се върнеш.

Мълчаха дълго.

— Както и да е… мислех си за случилото се с онзи човек вчера — продължи Балард. — Ти поне им го върна.

Хейс кимна.

— Сигурно си се чувствала ужасно — каза след малко. — Трябваше да ми го разкажеш по-рано.

— Защо?

— Не знам. Някак си е… разбираш ли… баща ти се удавя на плажа и сега ти спиш на плажа. Ти и аз… а аз съм спасителят. Какво ти казва това?

— Нямам представа. Не мисля за това.

— Майка ти омъжи ли се повторно?

— Не, тогава я нямаше. И мисля, че дълго така и не научи истината.

— Господи… тази история става все по-кошмарна.

Придърпа я към себе си и я целуна по тила.

— Не мисля, че щях да съм тук и щях да правя каквото правя, ако не се бе случило както се случи — философски заключи Балард. — Такава е истината.

Протегна крак и придърпа с него бутилката с текила, така че вече да може да я достигне.

Но той не го направи. Продължи да я прегръща. Това й харесваше.

Бош

23.

Бош чакаше Лурдес в „Старбъкс“ на една пряка от участъка. Седеше до висока масичка, което му позволяваше да държи левия си крак изпънат. Беше дошъл тук от д-р Жанг и за първи път от две седмици коляното не го болеше. Знаеше, че сгъването може да сложи край на облекчението. Това бе неизбежно заради ходенето, така че засега просто се пазеше да не го сгъва.

Беше купил на Лурдес лате, а за себе си бе взел чисто. Бяха се уговорили да се видят извън участъка след като тя посъбереше малко предварителна информация, докато той лежеше набучен с игли.

Лурдес пристигна преди кафето й да бе успяло да изстине.

— Как е коляното?

— За момента се чувствам чудесно — отговори той. — Но няма да е задълго. Никога не е.

— Били ли са ти някога кортизон?

— Не, но съм готов на всичко, стига да не е смяна на ставата.

— Съжалявам, Хари.

— Няма за какво. Откри ли нещо?

През изтеклата нощ специалният отряд на ЛАПУ бе влязъл в къщата в Силмар, открита от Бош и Лурдес, и бе арестувал четирима мъже, един от които бе намерен на легло с огнестрелна рана в корема. Казваше се Карлос Мехия, 38-годишен, и бе заподозреният убиец на Мартин Перес. Другите трима бяха обикновени гангстери, които най-вероятно бяха имали задачата да бдят край Мехия и да му доведат доктор. И четирима бяха арестувани с по няколко обвинения за притежание на оръжие и наркотици, както и за нарушаване на условията за пускане под гаранция.

Засега Мехия не бе обвинен в убийството на Перес, защото уликите срещу него поне за момента бяха косвени, както и защото се смяташе, че убиецът на Перес вече е застрелян. Траекторията на куршума отдолу нагоре през червата на Мехия потвърждаваше предположението за рикошет в банята. Но тя, разбира се, бе недостатъчна за областния прокурор. Обаче след обработка на местопрестъплението криминолозите на шерифството бяха установили, че кръвта в душкабината е от две лица — Перес и най-вероятно неговия убиец, след като е бил улучен от рикоширалия куршум. Можеше да се предполага с голяма степен на вероятност, че сравнението на ДНК между кръвта на Мехия и тази в кабината ще даде основания Мехия да бъде обвинен в убийството. В момента той се намираше в ареста на участъка, а заявката за ДНК анализ бе подадена с висок приоритет.

Тази сутрин Лурдес бе събрала наличната информация за Мехия и за евентуалните му връзки с хора, които са знаели за подновеното разследване по случая „Чичо Мурда“ и че Мартин Перес е бил вербуван.

— Това никак не ми харесва — каза Лурдес. — Ами ако бъркаме?

— Ще се постараем да не бъркаме — отговори Бош. — Какво разбра?

Тя отвори малкия бележник, с който не се разделяше.

— Ами… Говорих с братовчед ми и с още двама от отдела, където обработват информацията за бандите. Те казват, че Мехия бил от старите бандити на Санфер, известен като Ел Брухо.

— Това какво беше… магьосник?

— По-скоро шаман, но няма значение. Заслужил прякора си, защото имал способността да открива хора, които се крият.

— В нашия случай Перес. Но някой все пак му е казал.

— Ще стигна и до това. Момчетата от отдела казаха, че Мехия имал особен статут в бандата и че бил едва ли не равен на Транкило Кортес. И ето как нещата се навързват. Ел Брухо някак научава, че Перес е обърнал палачинката, и решава да се погрижи, за да услужи на Кортес. В резултат Кортес става длъжник на Мехия.

— Разбрах. Но пак повтарям — въпросът е как е научил, че Перес ни е информирал.

Лурдес кимна и се смръщи мъченически.

— Какво има?

— Ами-и… — проточи тя. — Когато бях при момчетата от отдела, едното от тях ми каза: „Може би трябва да поговориш с твоя приятел Оскар за Ел Брухо. Двамата са израснали заедно.“. „Оскар Лусон ли?“, попитах го и двамата потвърдиха: „Да, Лусон“. Според тях Оскар и Мехия се знаят от „Гридли“.

Бош знаеше, че „Гридли“ е основно училище на Осма улица.

— И била ли е тази връзка включена в книгата на бандите?

Поради неизбежните връзки между някои израснали в града служители в участъка на СФПУ и местните банди участъкът разполагаше с регистър, известен като Книга на бандите, в който полицаите вписваха познатите им лица. Това позволяваше на полицаите да остават извън подозрение, ако се разбереше за подобни връзки в хода на различните разследвания, при подслушване на телефони или от слухове. Книгата беше също и ресурс за анализаторите, когато пожелаеха да се фокусират върху конкретен бандит. Ако имаше връзка в книгата, тя можеше да се използва, като познаващият бандита полицай можеше да се свърже с него или просто двамата да се засекат „случайно“ някъде.

— Не. Казаха, че Лусон никога не е регистрирал този си контакт в книгата — каза Лурдес. — Разбрали за това, понеже имали групови снимки на класовете от всички училища в града, още от 70-те години. Така се натъкнали на снимки на Лусон и Мехия в един и същи клас първо в „Гридли“ и по-късно в „Лейквю“. Но преди няколко години питали Оскар защо не е отразил този контакт в книгата и той им отговорил, че всъщност не познавал Мехия.

— И те му повярвали? — недоверчиво попита Бош.

— Ами, приели обяснението. Въпросът сега е вярваме ли му и ние?

— В един и същи клас в основното и после в гимназията… и Лусон твърди, че не са се познавали? Не, не мога да повярвам!

Лурдес кимна. И тя не вярваше.

— И какво ще правим сега? — попита тя.

— Налага се да говорим с него.

— Знам. Но как?

— Той продължава ли да сваля оръжието си, когато работи на бюро?

— Мисля, че да.

Трябваше да разделят Лусон от оръжието му, преди да се конфронтират с него. Не искаха да рискуват той да го използва срещу тях или срещу себе си.

Лусон имаше телосложението на мъфин — стягаше колана си на кръста с все по-увеличаваща се обиколка и това създаваше преливаща се гънка от плът около тялото му. Това го принуждаваше да сваля личното си оръжие, когато сядаше на работното си място, защото иначе подлакътниците на стола му забиваха пистолета в ребрата му. Поради това обикновено го оставяше в горното чекмедже на бюрото си.

— Добре… ще го изведем навън без оръжието — каза Бош. — И там ще го приклещим.

— Но той винаги го взема, когато напуска офиса — напомни Лурдес. — Иначе би било нарушение на устава.

— Ще го привикаме в стария арест, за да се срещне с мен.

— Може и да стане. Само трябва да измислим причина.

Умълчаха се, замислени как да примамят Лусон на отсрещната страна на улицата, без да си вземе пистолета.

Скоро измислиха план от две части. Само че той изискваше сътрудничеството на началника на полицията. Това не бе пречка, защото нямаше как да искат на Лусон обяснения, без да информират за това командния състав. Свършиха кафетата, върнаха се в участъка и отидоха направо в кабинета на шефа за среща с него.

Началник Валдес не бе доволен да чуе онова, което имаха да му кажат Бош и Лурдес, но се съгласи, че наученото не може да бъде потулено. Беше малко притеснен, защото когато преди 17 години Лусон бе дошъл в участъка, именно той го бе обучавал. И за известно време бяха били приятели.

— Той наистина познаваше няколко санфери — каза Валдес. — Израсъл е с тях. И това ни бе от полза. Можехме да ги спираме и да говорим с тях и винаги научавахме полезни неща, които ни помагаха да ги ударим по-силно.

— Виж, ние не го обвиняваме, че е бил двоен агент — обясни Бош. — Може да е бил използван, изработен, а може и изобщо да не е той източникът. Точно за това искаме да говорим с него. Но това не омаловажава факта, че не е вписал Мехия в книгата, а именно Мехия е ликвидирал нашия свидетел.

— Схващам, схващам — раздразнено каза Валдес. — Значи трябва да се направи. Какъв е планът ви?

Планът беше прост. Шефът щеше да каже на секретарката си да повика Лусон в кабинета му, уж за да му даде някакви документи, свързани с деня за тренировка, планиран за следващия месец. Лусон най-вероятно нямаше да си сложи кобура за такава кратка разходка по коридора от детективското бюро. А докато вземаше документите, началникът щеше да излезе от кабинета си уж колкото да му каже „Здрасти“. Но след това щеше да помоли Лусон да занесе отпечатана паметна записка на Бош в стария арест. Прекият път до ареста не минаваше през бюрото. Планът залагаше на надеждата, че Лусон ще се разходи направо до Бош, без да се връща, за да си вземе оръжието.

Хубавото бе, че ако шефът видеше Лусон вече въоръжен или ако той все пак се върнеше за пистолета си, преди да излезе и да пресече улицата, всичко можеше да се отмени.

— Добре де, но той не носи ли резервно оръжие? — сети се Валдес.

— Ако го прави, не го е регистрирал — подчерта Бош.

— Вече проверихме в регистъра — съобщи Лурдес.

Уставът разрешаваше използването на резервен пистолет в кобур например на глезена, стига то да е в списъка на одобрените огнестрелни оръжия и ако полицаят е уведомил командния състав и е въвел нужните данни в регистъра на използваните оръжия.

— А знаеш ли дали някога е носил такова? — попита за всеки случай Бош.

— Не, никога — твърдо отговори Валдес.

— Правим ли го, или се отказваме? — загуби търпение Лурдес.

— Правим го — отсече Валдес. — Но, Бела, искам те там, до Бош, като подкрепление.

— Разбрано каза тя.

След час планът бе задействан. Лурдес потвърди, че Лусон е на бюрото си и е разкопчал кобура си, преди да се обади на Валдес да започва. Началникът нареди на секретарката си да повика Лусон и когато детективът излезе от бюрото, тя се увери, че не е взел кобура с пистолета. След това излезе през страничната врата и пресече улицата в посока на стария арест.

Бош седеше зад импровизираното си бюро в стария изтрезвител. Лусон влезе с папка, в която бе паметната бележка от началника относно графика за предстоящите тренировъчни дни. Остави я на старата врата, използвана от Бош вместо плот, и каза:

— Това е от шефа. Помоли ме да се отбия при теб.

— Благодаря.

Лусон се обърна да си върви.

— Чу ли за Силмар снощи? — подметна Бош.

Лусон се обърна.

— Какво имаш предвид?

— Заловили са онзи, дето е убил свидетеля ни — каза Бош.

Лусон стоеше и го гледаше, без никаква реакция.

— Самият той е с прострелна рана — продължи Бош. — В доста лошо състояние. Надяват се да го стабилизират до няколко дни, за да го разпитат.

— Чудесно — каза Лусон. — Връщам се на работа. — И отново се обърна към вратата.

— Това не те ли безпокои, Оскар? — попита Бош.

Лусон се извъртя към него, изгледа го и попита сопнато:

— Какво означава това?

— Става дума за приятеля ти — шамана Карлос Мехия. Освен това те излъгах. Той вече проговори и те е издал. Каза, че ти си му казал за Мартин Перес.

— Това са глупости!

Лурдес излезе от съседната врата и застана в коридора пред някогашните килии. Зае позиция зад Лусон, който усети присъствието й, обърна се, погледна я и изръмжа:

— Какво става, мамка му?

Бош стана.

— Знаеш ли какво става? — попита го риторично. — Това е единственият ти шанс да не опереш пешкира. Кажи ни какво се случи, какво си направил и… не знам, може и да ти се размине.

— Нищо не съм направил. Казах ти, това е някаква дивотия.

— Лош подход. По този начин му даваш коз. Сега нашите ще приемат неговата версия и ще се захванат за теб.

Лусон се намръщи. Мъчеше се да съобрази какъв да е следващият му ход. Бош мълчеше. Лурдес също. Чакаха го.

— Добре де, значи… — почна накрая Лусон. — Сбърках. Вие двамата не обелихте и дума за какво е заповедта за обиск в гаража. Помислих си, че мога да измисля как да помогна. Само го попитах по какъв начин онова място е свързано със санферите. Толкова, нищо повече. Но той, изглежда, е съобразил накъде отиват нещата.

— Ако има дивотия, тя е твоята история — сряза го Бош. — Как е открил той Перес в Алхамбра?

— Не знам, но не съм бил аз. Ти си виновен за убийството на Перес. Така че не ме гледай обвинително.

— Не, човече, ти си. Ти си казал на Мехия и сега той ще те предаде, без да се замисли, в мига, в който му предложат сделка.

Лусон изгледа Бош, осъзнавайки, че Мехия не е проговорил — засега, — а той се е хванал на най-стария полицейски блъф в буквара. Обърна се към Лурдес сякаш за помощ. Бош беше пришълец в участъка, но Лурдес не беше. Погледна я, но студеният й поглед му показа да не разчита на съчувствие от нея.

— Искам адвокат — предупреди той.

— Можеш да се обадиш на адвокат, когато те обвинят — обясни му Бош.

Заобиколи бюрото, докато Лурдес сваляше белезниците от колана си, сложи ръка на рамото на Лусон и го завъртя към коридора, където го очакваше Лурдес. Побутна го да мине през вратата.

— Ръцете на гърба. Знаеш как се прави.

Хвана го за лакътя и го обърна с гръб към Лурдес. В същия момент Лусон вдигна ръце и блъсна Бош в решетката на килията, хвърли се в нея и затръшна вратата. Бързо дръпна веригата и катинара през прътите на решетката и заключи отвътре.

— Оскар… какво правиш? — извика Лурдес. — Няма къде да отидеш.

Бош бе залитнал от тласъка. Възстанови равновесието си и посегна към джоба си за ключодържателя. Ключът за катинара беше на него.

Но ключодържателят на бе на мястото си. Той погледна през решетката и го видя вътре на масата. Вдигна поглед към Лусон, който крачеше из килията в търсене на изход, какъвто не съществуваше.

— Оскар, хайде, успокой се — опита се да го вразуми Лурдес. — Излез оттам.

— Ключът е на масата, Оскар — каза му Бош. — Отключи вратата.

Но Лусон сякаш не ги чуваше. Кръстоса няколко пъти килията, после седна тежко на пейката до стената, наведе се напред, опря лакти на коленете си и обхвана лицето си с ръце.

Бош се наведе към Лурдес и каза тихо:

— Излез и донеси резачка на болтове.

Лурдес веднага тръгна по коридора към вратата, която извеждаше към склада за инструменти на работниците в поддръжката. Бош и Лусон останаха сами от двете страни на решетката.

— Оскар, не прави глупости — каза Бош. — Отвори вратата. Можем да намерим решение.

Но Лусон мълчеше, все така скрил лице в ръцете си.

— Оскар! — настоя Бош. — Кажи ми нещо. Да извикам ли началника? Знам, че се познавате добре. Не искаш ли да говориш с него?

Нищо… Изведнъж, все така без да продума, Лусон отпусна ръце и стана. Посегна към врата си и започна да развързва вратовръзката си. След това се качи на пейката и посегна към тавана, където в отвора на вентилационната шахта имаше решетка. Промуши тънкия край на вратовръзката в решетката и го вдяна обратно от другата страна на процепа.

— Оскар, недей… — примоли се Бош. — Оскар…!

Лусон завърза двата края на вратовръзката един за друг и я изви на осмица. Изправи се на пръсти, вкара главата си в импровизирания клуп и без никакво колебание скочи от пейката.

24.

Бош и Лурдес чакаха в коридора. Единствено началникът на полицията и членовете на семейството бяха допуснати в интензивното отделение. През по-голямата част от времето двамата седяха мълчаливо и пиеха кафе от картонени чаши от машината. След два часа началник Валдес излезе при тях с новините.

— Казаха, че мозъкът му е бил лишен от кислород за две минути, така че би трябвало да се възстанови — обясни той. — Сега можем само да чакаме. По-тревожна е фрактурата на черепа, която е получил от падането на пода след като решетката не е издържала на теглото му.

Бош бе видял с очите си и бе чул с ушите си удара при падането на едрото тяло на Лусон след като решетката бе поддала и тилът му бе ударил ръба на пейката. Беше точно както става при състезатели по скокове във вода, когато ударят трамплина след неразчетено салто във въздуха.

— В съзнание ли е? — попита Лурдес.

— Беше, но го вкараха в операционната — отговори Валдес. — Казват, че имал субдурален хематом и трябвало да го отстранят, а това означавало, че ще пробият дупка в черепа му, за да изтеглят кръвта и да освободят налягането.

— Мамка му… — прошепна Лурдес.

— Както и да е, искам подробен доклад за случилото се в килията и всичко, което е довело до тази развръзка — нареди Валдес. — Как нещата се развиха така непредвидимо, Хари?

Бош се опита да скалъпи отговор.

— Ами… изненада ме — каза накрая. — Трябва да е знаел, че някои пияници са го правили по този начин в миналото.

— Всички го знаем. — Валдес махна с ръка. — Трябваше да си подготвен за подобен развой.

Бош кимна. Знаеше, че Валдес е прав.

— Аз съм виновен — призна той. — Но сега ще му отправим ли обвинение? Записал съм всичко на телефона си. Той е казал на Мехия. Представи го като грешка, но отговорността е негова.

— В момента това не ме вълнува — заяви Валдес. — Ще му мислим по-нататък.

Бош виждаше, че началникът едва скрива гнева си за издънката.

— Бела, защо не се върнеш в участъка и не започнеш да пишеш доклада. Искам го на хартия — каза той.

— Разбрано.

Докато я чакаше да тръгне, Валдес изглеждаше странно замислен.

— Е, момчета, ще се видим там — каза тя.

Валдес я проследи с поглед до асансьорите. Когато сметна, че вече е достатъчно далече, каза:

— Хари, трябва да поговорим.

— Знам.

— Ще поискам от шерифството да дойдат да разследват и да разберат как се е случило. Мисля, че ще е по-добре да имаме външен доклад.

— Мога да ти спестя проблемите, началник. Издъних се. Зная го.

— Знаеш, че като резервист нямаш същата закрила както редовно назначените.

— Знам. Уволняваш ли ме?

— Мисля, че трябва да се прибереш у дома и да оставиш шерифите да си свършат работата.

— Значи съм отстранен, така ли?

— Наречи го както искаш. Отивай си у дома, Хари, и си почини. Когато и ако настъпят по-добри времена, ще се върнеш.

— „Когато и ако…“? Добре, шефе. Тръгвам си. Ще изпратя на Лурдес записа от килията.

— Това би било добре, да.

Бош се обърна и тръгна по коридора в същата посока, в която бе поела и Лурдес.

Знаеше, че шансовете да се върне на работа в Сан Фернандо са минимални. Помисли дали да не мине покрай стария арест, за да си вземе някои папки и личните си вещи, но се отказа. Така че просто потегли за дома си.

В къщата беше тихо. Провери на терасата, но от Елизабет нямаше и следа. Тръгна по коридора към стаята й и намери вратата отворена. Леглото беше оправено, а на бюрото бяха сгънати чисти кърпи за баня. Провери дрешника. На закачалките не висяха дрехи, а куфара го нямаше.

Беше си тръгнала.

Бош извади телефона си и набра номера на мобилния телефон, който й бе дал.

След няколко секунди го чу да звъни в къщата и след малко го намери оставен с бележка на масата в трапезарията. Бележката беше кратка:

Хари, ти си добър човек.

Благодаря ти за всичко.

Радвам се, че те опознах.

Елизабет

Трябваше да признае, че първото му чувство бе облекчение. Елизабет беше права, разбира се, че оставането й при него влошаваше отношенията с дъщеря му. После следваше моменталното отпадане на напрежението от живота с наркоманка, за която не знаеш кога ще се препъне и какво ще го предизвика.

Но след това тези чувства бяха изместени от загриженост. Какво означаваше напускането на Елизабет? В Модесто ли се връщаше? Или се връщаше към наркоманията, с която се бе борила месеци наред? В интерес на истината тя не се бе поддала на изкушението нито веднъж и Бош бе започнал да мисли, че с всеки следващ ден става все по-силна.

Но дали мисълта, че е виновна за смъртта на дъщеря си, не се бе оказала непосилно бреме, с което да продължи да живее?

Бош отвори плъзгащата се врата и излезе на задната тераса. Погледна надолу към магистралата и необятния град отвъд нея до планините, обрамчващи Долината. Елизабет можеше да е някъде там.

Извади телефона си, влезе в къщата, за да се скрие от съскането на магистралата, и се обади на Сиско Войчеховски. Не бяха разговаряли от два месеца и по-точно от последния път, когато Сиско бе позвънил да се поинтересува как се справя Елизабет. Беше частен детектив, който работеше за адвоката Мики Холър. Това го бе въвело в орбитата на Бош и в крайна сметка той се бе оказал с основен принос за вкарването на Елизабет в правия път.

Войчеховски бе допринесъл за възстановяването на Елизабет в много по-голяма степен от Бош. Беше я превел лично през кризата след спиране на оксикодона. Някога сам наркозависим, той знаеше как да се държи и да разговаря с нея, като в началото не се отделяше от нея нито за минута, за да разреди впоследствие плавно посещенията си. След първоначалната детоксикация бе последвал едномесечен престой в по-традиционна клиника за рехабилитация. А след като се бе пренесла в предложената от Бош стая, Сиско се бе превърнал в седмичния й контрольор. Проверките му се бяха разредили едва след като Елизабет бе преживяла шест месеца, без да докосне наркотик.

И сега Бош му каза, че си е тръгнала неочаквано и без никаква индикация къде би могла да отиде.

— Отговаря ли на телефона? — попита Сиско.

— Оставила го е тук — отговори Бош.

— Това не е добре — значи не е искала да бъде проследена.

— Четеш ми мислите.

Двамата замълчаха за малко.

— В най-лошия случай — каза Бош — е решила да се върне към оня живот. Въпросът е къде би отишла?

— Има ли пари? — попита Сиско.

Бош трябваше да се замисли. През последните два месеца на Елизабет й бе доскучавало, когато Бош отидеше на работа. Беше й позволил да използва кредитната му карта, за да инсталира на телефона си акаунт на „Юбер“. Беше го помолила да поеме задълженията по пазаруването на храна и неща за дома. За това й бе давал пари в брой. С номера на кредитната му карта и възможността да е отделяла дребни суми, остатък от пазаруването, би трябвало да приеме, че разполага със средства да се върне в Модесто — или към наркотиците.

— Да допуснем, че има — каза Бош. — Къде би отишла?

— Наркоманите са роби на навика — напомни Сиско. — Ще се върне там, където е била преди.

Бош се замисли за мястото, от което бе спасил Елизабет миналата година: клиника, която на практика беше фабрика за хапчета, със стаи за преглед, натъпкани с откраднати вещи, предложени в замяна от наркоманите. Когато я бе намерил, Елизабет можеше да търгува само с тялото си.

— Мястото, откъдето я взех — така наречената „клиника“ във Ван Найс, — би трябвало да е затворено — каза той. — Старият ми партньор от детективското бюро на „Холивуд“ сега работи в щатската медицинска комисия. Той беше там и видя мястото. И се закле да ги затвори.

— Сигурен ли си? — усъмни се Сиско. — Понякога само плясват тези доктори през ръцете и ги оставят да си работят.

Бош си спомни как Джери Едгар разказваше колко трудно било да извадиш завинаги от бизнеса докторите шарлатани и „фабриките“ за хапчета и каза:

— Ще ти се обадя след малко.

Прекъсна и отвори списъка с контактите на телефона си. Намери номера на бившия си партньор, позвъни му и Едгар му отговори веднага.

— Хари Бош — разнесе се гласът му. — Човекът, който каза, че ще чуваме, но му трябваха не знам колко месеца да го направи.

— Съжалявам, Джери — извини се Бош, — бях доста зает. Но имам въпрос към теб. Помниш ли онази клиника, където миналата година намерихме Елизабет Клейтън?

— Да, „Шърман Уей“.

— Ти каза, че ще я затвориш. Случи ли се това?

— Чакай малко… Казах само, че ще се опитам да я затворя. Тази работа не е толкова лесна, Хари. Разказвал съм ти колко…

— Знам — колко много бюрокрация има. Значи ми казваш, че година по-късно онова място продължава да работи.

— Заведох случая, свърших работата, предадох папката. Лицензът за упражняване на практика е, както се изразяваме, под „административен надзор“. Така че чакам комисията да се произнесе.

— А междувременно онзи тип, когото видяхме там, типът, който се маскира като доктор, продължава да пише рецепти.

— Не съм проверявал конкретно, но най-вероятно е така.

— Благодаря, Джери. Трябва да затварям.

— Хари…

Бош затвори. Преди да се обади пак на Сиско, извади от портфейла си кредитната си карта, която бе използвал, за да открие „Юбер“-акаунта на Елизабет. Позвъни на телефонния номер на гърба й и помоли служителя да му прочете списъка на последните покупки. С изключение на едно плащане на „Юбер“ от тази сутрин всички останали бяха негови.

Бош взе телефона на Елизабет от масата за хранене. Отвори приложението на „Юбер“ и видя формуляра за оценка на шофьора, който бе взел Елизабет сутринта. Бош му даде пет звезди, после чукна на връзката „Моите пътувания“ и му бе показана карта на маршрута от сутринта и адреса на дестинацията. Явно Елизабет се бе обадила на „Юбер“ и бе оставила телефона, когато колата бе пристигнала. Дестинацията бе автогара на „Грейхаунд“[25] в Северен Холивуд.

Привидно изглеждаше, че Елизабет е напуснала града с автобус на „Грейхаунд“, но Бош познаваше района, защото години наред бе имал случаи, които го бяха отвеждали до автогарата и околностите й. Знаеше, че в квартала се навъртат много приходящи, след които и наркомани, както и че там има няколко частни аптеки, обслужващи клиниките.

Обади се пак на Войчеховски и му каза:

— Мястото, от което я изрових, продължава да работи. Но аз я проследих по таксито на „Юбер“, което е извикала тази сутрин, до автогара в Северен Холивуд. Така че сега вече може да е в Модесто. Или…

— Или какво?

— Ти сам каза, че наркоманите се връщат на местата, които познават. Районът около автогарата е доста… неприятен. Много клиники, аптеки и наркозависими. Има един парк до Сто и седемдесета, където се навъртат.

Момент мълчание; после Сиско каза:

— Ще се видим там.

Балард

25.

След като прекара деня с Ейрън и Лола, Балард тръгна за центъра, където имаше уговорена вечеря, преди да застъпи смяната, с Хедър Рурк, наблюдателката насочвачка от хеликоптера, в „Дени“ пред входа на „Пайпър Тек“, на чийто покрив бе площадката за излитане на звеното за въздушно наблюдение на ЛАПУ.

Балард и Рурк се срещаха веднъж-дваж месечно, преди да застъпят съответните си смени. Малко по малко между тях се бе създала трайна връзка. И двете работеха нощна смяна и Рурк доста често бе партньор на Балард в небето в ролята на наблюдател и подкрепление. Първата им вечеря бе по предложение на Балард след като Рурк бе забелязала човек с качулка, който бе чакал Балард в засада, когато тя бе отишла да провери сигнал за обир. Оказало се бе, че заподозреният вече е бил арестуван от Балард заради опит за изнасилване. Бяха го пуснали под гаранция до слушане на делото и той сам бе подал фалшивия сигнал с надеждата, че точно Балард ще се отзове на него.

Рурк обаче бе забелязала топлинната сигнатура на екрана на ИЧ-камерата в хеликоптера и бе предупредила Балард по радиото. Закачуленият бе арестуван след кратко преследване. След това Рурк бе насочила Балард до сака, захвърлен от бягащия мъж. В него имаше пълен комплект за изнасилване — тиксо, белезници и свински опашки. След последвалия арест мъжът бе намерен за опасен за обществото и му бе отказана гаранция.

По време на срещите си Балард и Рурк разменяха клюки за участъка. Още в началото Балард бе разказала на Рурк за изпадането си в немилост в отдел ОиУ, но на следващите им срещи повече бе слушала, отколкото говорила, понеже работеше предимно сама и обикновено се срещаше с едни и същи хора в Късното шоу на „Холивуд“. Рурк обаче бе част от по-голямо звено, което обслужваше осемнайсет хеликоптера — най-голямото в страната полицейско звено за въздушно наблюдение. Към звеното гравитираха ветерани, понеже работното време бе фиксирано, а заплатата включваше добър бонус за рискованата работа. Така че тя чуваше в стаята за почивка много клюки от полицаи е връзки в цялото управление и с готовност ги споделяше с Балард. Бяха като женски клуб е двама членове.

Балард винаги поръчваше закуска, понеже беше гарантирано, че няма да се разочароват. Бяха избрали „Дени“, защото, от една страна, заведението бе удобно за Рурк, а от друга, бе елемент от вечната благодарност на Балард към Рурк заради предупреждението за изнасилвана. Освен това и двете бяха фенки на филма „Живот на скорост“[26], а това бе мястото, където главната героиня работеше като сервитьорка.

Балард разказа на Рурк за включването си в разследването на убийството на Дейзи Клейтън и за срещата си с Хари Бош. Рурк не го познаваше и не бе чувала за него.

— Странно е — сподели Балард. — Харесва ми да работя с него и мисля, че мога да науча доста. Но в крайна сметка нямам усещането, че мога да му имам доверие. Струва ми се, че май не споделя с мен всичко, което знае.

— С мъжете трябва да се внимава — предупреди я Рурк. — Както на работа, така и в живота.

Рурк беше в зелената си униформа за полети, която добре се съчетаваше с червеникаво кестенявата й коса, поддържана късо, както се практикуваше от повечето познати на Балард полирайки. Беше дребничка и не по-тежка от 45 килограма, което със сигурност бе плюс за въздушно звено, където теглото бе важен фактор при излитане и за разхода на гориво.

Рурк повече се интересуваше от другите случи на Балард, както и за случилото се на земята тогава, когато тя бе помагала от въздуха, така че Балард й разказа за мъртвата жена, чиято котка бе изяла лицето й, и за невръстните воайори на покрива на стриптийз бара.

Когато стана време за работа, Балард плати сметката, а Рурк предупреди, че следващия път е неин ред.

— Обаждай се, когато имаш нужда от мен — напомни й тя както обикновено на раздяла.

— И да летиш като орел — пожела й Балард също както обикновено.

Когато седна за волана, Балард осъзна, че сбогуването й с Рурк й бе напомнило за Орела, който бе кръстен заедно с Дейзи Клейтън. Беше забравила да проучи каквото може да се намери за него и реши да го направи, когато се върне в участък „Холивуд“, където можеше да потърси прякора му в съответната таблица в базата данни.

Провери телефона си за евентуално обаждане от Бош, докато бяха вечеряли. Нямаше съобщения и тя се запита дали той ще се появи тази нощ. Насочи се по магистрала 101 към изхода за „Сънсет“ и стигна в „Холивуд“ два часа преди началото на смяната. Искаше да е там преди диспечерът на следобедната смяна да си е тръгнал. Искаше да говори с лейтенант Габриел Мейсън, който работеше като диспечер и бе служил като сержант допреди девет години, когато го бяха назначили за координатор от страна на „Холивуд“ към програмата ГРАСП.

Понеже „Холивуд“ бе най-натоварен по време на следобедната смяна — тя на свой ред обхващаше времето от три следобед до полунощ, — всъщност имаше двама лейтенанти, който бяха супервайзъри на смяната. Мейсън бе един от двамата, а Хана Чавес бе втората. Балард не познаваше Мейсън много добре, понеже краткият й стаж в следобедната смяна бе преминал предимно в контакт с Чавес. Реши да говори с него, без да го увърта.

Откри го в стаята за почивка да преглежда разстланите на масата графици за разпределението. Приличаше на деловодител — с очила и черна коса, сресана на път отляво. Униформата му изгледаше чисто нова.

— Лейтенант — поздрави го Балард.

Той вдигна поглед, видимо подразнен от прекъсването, но щом я видя, раздразнението му изчезна.

— Бързо дойде. Благодаря.

— Искал си да ме видиш?

— Да, и ти оставих съобщение. Не си ли го прочела?

— Не. За какво става дума? Всъщност дойдох да те питам нещо.

— Искам да провериш един случай за социална помощ.

— По време на нощната смяна?

— Знам, че е необичайно, но случаят е малко необикновен. Искането идва от десети етаж. Изчезнал мъж, който не вдига на обаждане по телефона и от седмица не е влизал в социалните медии. Посетихме адреса му няколко пъти днес, но съквартирантът му всеки път ни казва, че е излязъл. Няма какво повече да направим, но реших, че ако го потърсиш през нощта, той или ще се е прибрал, или няма да го има. И ако пак го няма, ще преминем към следващата стъпка.

Споменаването на 10-и етаж означаваше КНП — кабинета на началника на полицията, — който беше на 10-и етаж в сградата на полицейската администрация.

— И кой е този човек?

— Потърсих го с „Гугъл“ — каза Мейсън. — Оказва се, че баща му е приятел на кмета. Значителен спонсор. Значи не можем просто да махнем с ръка. Ако не го намериш в дома му, изпрати доклад до капитан Уитъл, а той ще докладва в КНП. А ние или ще приключим с него, или обратното.

— Окей. Името и адресът?

— Всичко е в кутията ти. А аз ще го включа в доклада за възложените задачи до твоя началник.

— Ясно.

— Спомена, че си искала да ме видиш заради нещо.

Той посочи стола срещу себе си и Балард седна на него.

— Работя по случай от 2009-а — започна тя. — Избягала от дома си тийнейджърка, която проституирала, била намерена захвърлена в уличка до Кауенга. Казва се Дейзи Клейтън.

Мейсън се замисли и поклати глава.

— Изобщо не се сещам.

— Нормално — продължи Балард. — Но аз поразпитах тук-там. По онова време ти си бил свръзка на участъка по линия на ГРАСП.

— Господи, дори не ми напомняй! Нямаш представа какъв кошмар беше.

— Е, аз знам, че управлението е погребало програмата след назначението на новия началник, но се питам какво е станало с всички данни за престъпността в Холивуд.

— Защо?

— Опитвам се да намеря подход към убийството на онова момиче и си помислих, че не би било лошо да видя всичко, което се е случвало на територията на участъка онази нощ или може би дори цялата седмица. Знаеш, че при подобна давност се ловим за сламки.

— Множествено число?

— Просто така се изразих. Та знаеш ли къде са отишли всички данни след края на ГРАСП?

— Да. Заминаха в цифровата тоалетна. Изтриха ги от дисковете, когато новата администрация реши да върви по друг път.

Балард се намръщи. Поредната задънена улица.

— Поне официално — добави Мейсън.

Балард го погледна с нова надежда. Правилно ли беше чула?

— Аз бях човекът, който трябваше да обобщава данните и да ги изпраща в центъра. Там имаше един, когото наричаха „гуруто на ГРАСП“. Не беше редови полицай. Беше компютърен гений от университета Южна Калифорния и точно той излезе с идеята и я „продаде“ на шефа тогава. Всичко отиваше при него и той правеше моделирането.

Балард се напрегна. Знаеше, че хора като описвания от Мейсън са много ревниви към работата и постиженията си. Може и да бе издадена заповед да се приключи с програмата, но имаше шанс цивилният, който я бе предложил, да е запазил копие на натрупаните данни.

— Помниш ли името му? — попита тя.

— Е, би трябвало. Все пак работих с него две години — отговори Мейсън. — Професор Скот Колдър. Нямам представа дали все още е там, но по онова време бе в едногодишен академичен отпуск от катедра „Инженерни науки и изчислителна техника“.

— Благодаря. Ще го намеря.

— Надявам се да ти помогне. И не забравяй за проверката.

— Веднага отивам да си взема пощата.

Балард стана, но после пак седна и погледна Мейсън. Щеше да рискува да внесе напрежение в оформящото се начало на добри работни отношения със супервайзъра.

— Нещо друго ли има? — попита Мейсън.

— Да, лейтенант. Снощи отидох на сигнал и арестувах един тип за обир. Бях соло и поисках подкрепление. Което обаче така и не дойде. Мъжът ме нападна и аз се справих с него, но той нямаше да опита, ако подкреплението се бе отзовало.

— Аз бях онзи, който пое обаждането ти, и използвах частната линия да попитам къде е отрядът.

— И аз така си помислих. И разбра ли какво се е случило?

— Съжалявам. Не разбрах. Появи се нещо друго. Знам само, че на дъската не беше отразено повикване. Трябва да е станала някаква издънка между комуникационния център и диспечерската. Не получихме потвърждение и аз не чух изходяща заявка за подкрепление.

— Искаш да кажеш, че проблемът не е бил в участък „Холивуд“, а в центъра за комуникация?

— Така излиза.

Мейсън не продължи. Не предложи да провери какво се бе случило. Не искаше да си разваля отношенията с никого. Беше ясно, че оставя на Балард да прецени струва ли си да рови по-надълбоко.

— Добре… благодаря, лейтенант.

Балард стана и излезе от стаята.

26.

Вкара паролата си и влезе в базата данни на управлението, за да види какво има там за човека, подписал с Орела снимката си в мисия „Лунна светлина“. В базата данни имаше таблица на прозвищата, включваща хиляди прякори, взети от докладите по престъпления, записите за арест и разпитите на терен.

Оказа се, че Орела е популярно прозвище — първоначалната й заявка извади 241 записа. Тя ги филтрира до 68 имена, като ограничи търсенето до мъже от бялата раса с над 30-годишна възраст. Разполагаше със снимката отпреди девет години, която бе взела временно от мисията, за да я подпомогне в начинанието. Изобразеният на нея мъж изглеждаше някъде на 25, което го правеше над 30 към момента. Тя прецизира още, като елиминира всички, които бяха над четирийсет.

Останаха 16 имена и тя се захвана да изтегля всички доклади и снимки на тези хора. Това й позволи бързо да отстрани онези, които не приличаха на човека от снимката, дадена й от Йоан Кръстителя. Успехът дойде с единайсетия в списъка — казваше се Денис Игълтън[27] и беше на 37. Снимките от много му арести бяха от периода между 2008 и 2013 година и отговаряха на лицето на човека от снимката, която имаше.

Тя изтегли и започна да разпечатва всички доклади в базата данни, свързани с Игълтън. Той имаше досие с многобройни арести за наркотици и безделничество, но само в един случай бе ставало дума за насилие — нападение при утежняващи обстоятелства през 2010 година, което бе преквалифицирано на „нанасяне на побой“. Откри и цифровизиран доклад, написан от Тим Фармър през 2014 година — последната му година на работа. Разделът „Резюме“ включваше уникалния поглед на Фармър върху улиците на Холивуд и по-специално този техен обитател.

Това не е първият път, нито е последният, когато пътищата ни с Орела се пресичат.

Дълбока, злокачествена река на омраза и насилие тече във вените му.

Усещам я, виждам я.

Той чака. Той мрази. Той обвинява света за крушението на всяка надежда.

Страх ме е за нас.

Балард прочете това откровение на Фармър два пъти. Беше написано пет години след убийството на Дейзи Клейтън. Възможно ли бе това пулсиращо, чакащо насилие, забелязано от Фармър у Игълтън, да е било изпуснато от контрол през 2009-а? Дали вместо бъдещето Фармър не бе видял миналото?

Прекара следващия половин час, мъчейки се да открие Игълтън, но не намери нищо. Нямаше шофьорска книжка, нямаше регистрирани арести. Последният известен запис за него бе попълненият от Фармър КРТ. Той бе спрял Игълтън и го бе разпитал, след като го бе забелязал да се шляе пред входа на „Метро“ на булевард „Холивуд“. В полето „Професия“ Фармър бе попълнил „Просия“. Нямаше индикации Игълтън да е още жив или вече мъртъв, единственото сигурно бе, че е изпаднал от електронната карта.

Вече минаваше полунощ и бе време да се заеме с проверката, която й бе възложил лейтенант Мейсън. Използва шаблон на формуляра „Издирва се“, за да сглоби заявка, че е търсен за разпит, която щеше да стигне до всички полицаи. Прикрепи трите му последни снимки, изпрати пакета на принтера и излезе от акаунта си. Вече можеше да тръгва.

Първата й спирка бе в диспечерския офис, за да даде на лейтенант Мънроу заявката за издирване на Игълтън и да му каже, че напуска участъка, за да се погрижи за проверката по искане на социалните служби. Мънроу й каза, че полицаите, изпратени да патрулират във въпросния район, приключват с дребен проблем и че когато се освободят, ще ги изпрати на адреса.

Изчезналият мъж се казваше Джейкъб Кейди. Жилището му бе в четириетажен блок на „Уилоуби“, само на една пряка от границата със западен Холивуд. Балард спря до тротоара и се огледа за подкреплението. Не видя никого и използва ровъра си, за да провери при Мънроу, който й съобщи, че полицаите още не са приключили с текущата си задача.

Балард реши да изчака десетина минути, преди да влезе сама. Извади телефона си и провери есемесите. От Бош продължаваше да няма отговор на съобщението й относно Йоан Кръстителя, а и Ейрън Хейс не бе реагирал на запитването й как се чувства. Беше след полунощ и тя не искаше да му праща нов есемес, за да не го събуди.

След това прегледа електронната си поща и видя, че е получила отговор на имейла, който бе изпратила до Скот Колдър. Отвори го и се увери, че се е свързала с правилния Скот Колдър и че той би бил щастлив да се срещнат в офиса му рано на следващата сутрин, за да обсъдят вече прекратената програма ГРАСП на ЛАПУ. В имейла бе указан адресът — сградата „Витерби“ на Маклинток Авеню — и се уточняваше, че графикът му позволява да се видят в осем сутринта.

Междувременно десетте минути бяха минали и от подкреплението все така нямаше следа. Балард реши да провери онлайн профила на Джейкъб Кейди. Трябваха й само няколко минути, за да установи, че той е 29-годишният син на основен играч в кметството, който имаше няколко договора за поддръжка на обекти. Синът явно не желаеше да има пръст в бизнеса на баща си и се описваше във Фейсбук като организатор на купони. Снимките във Фейсбук разкриваха склонността на младия Кейди да пътува много. От тях се натрапваше впечатлението, че предпочита мексиканските курорти и компанията на мъже. Имаше здрав тен, стегнато тяло и руса коса на кичури. Харесваше вталените дрехи и водка „Tito’s“.

Двайсет минути след пристигането си на адреса Балард слезе, без да забравя ровъра си, и тръгна към входа на жилищния блок. Обади се по радиото в офиса и съобщи, че продължава „соло“.

Документите, оставени в пощенската й кутия от лейтенант Мейсън, разкриваха, че Кейди притежава апартамент с две спални и дава част от него под наем на съквартирант на име Талисман Прада. При двете предишни проверки от патрулните полицаи Прада бе отварял вратата и бе заявявал, че Кейди преди две нощи се е запознал с някакъв мъж в бара и е отишъл в дома му. Само че това не обясняваше защо Кейди е престанал да отговаря на есемеси, имейли и позвънявания. Или защо колата му е паркирана на запазено място в подземния гараж на блока.

Трябваше да натисне звънеца на входа три пъти, преди да й отговори сънен глас.

— Господин Кейди?

— Няма го.

И връзката прекъсна. Балард позвъни отново.

— Какво?

— Господин Прада?

— Коя сте вие?

— От полицията. Ще ми отворите ли?

— Казах ви вече, Джейкъб не е тук. Събудихте ме.

— Ще повторя, господин Прада, аз съм от полицията. Отворете.

Дълга пауза, след която ключалката на вратата избръмча и Балард я отвори. Отново огледа улицата за подкреплението и отново не видя никого. Огледа пространството зад входа. Имаше пощенски кутии и празен рафт най-отдолу за неприбраните вестници и изхвърлените листовки. Балард взе един от тях и го подпъхна под вратата, за да я остави отворена за подкреплението, когато и ако дойдеше. Влезе и докато чакаше асансьора, отново провери по ровъра къде са. Този път Мънроу я увери, че колата пътува към нея.

Качи се с асансьора на третия етаж. Навътре в коридора, от дясната страна, имаше отворена врата, пред която стоеше мъж. Беше по копринено долнище на пижама. Дребен, но мускулест, с черна коса.

— Господин Прада? — попита тя.

— Да — потвърди мъжът. — Да приключваме възможно най-бързо, искам да спя.

— Извинявам се, че ви досаждам, но от Джейкъб Кейди продължава да няма следа. Изтекоха двайсет и четири часа и сега това се превърна в криминално разследване.

— Криминално? Какво криминално има в това някой да преспи при някого?

— Не смятаме, че случаят е такъв. Може ли да отстъпите назад в апартамента си, за да вляза?

Прада направи крачка назад и Балард го последва вътре. Продължаваше да го преценява. Беше под метър и седемдесет и под шейсет килограма. Беше ясно, че не крие оръжие. Тя остави вратата отворена и Прада не пропусна да забележи това и каза:

— Бихте ли затворили, ако обичате.

— Не, нека я оставим отворена — настоя Балард. — Изисква се по процедура.

— Няма значение. Огледайте се… Не е тук. Само побързайте, моля ви!

— Ще опитам.

Балард влезе в дневната и я огледа. Апартаментът бе красиво обзаведен в модернистичен стил: „изпрано“ дюшеме, диван и столове без странични облегалки, стъклена масичка за кафе. Всичко бе внимателно съчетано като за снимка в списание. В съседната дневна се виждаше квадратна маса с лъскави метални крака и съответстващи столове. На стената зад нея висеше картина в рамка 3x2 метра, представляваща черни щрихи на бял фон.

Прада разпери ръце, сякаш за да докаже твърдението си, че Кейди не е тук.

— Доволна ли сте?

— Защо не ми покажете и спалните?

— Питам се дали имате заповед за извършване на обиск…

— Не и при проверка по заявка от службата за социално подпомагане. Смисълът е, че ако господин Кейди е наранен или се нуждае от помощ, първо трябва да го намерим, нали?

— Е, добре, само че търсите на неправилното място.

— Мога ли да видя спалните?

Прада я разведе из апартамента и както бе очаквала, нямаше и следа от Джейкъб Кейди. Тя извади минифенерчето от джоба си и го използва, за да огледа дрешника в спалнята, която Прада каза, че била на Кейди. Той беше пълен с дрехи, а на един от рафтовете имаше празен куфар. Балард отстъпи крачка назад и забеляза, че леглото е безукорно оправено и в него не е спал никой.

Спалнята на Прада изглеждаше по-обитаема, леглото беше объркано, а на стол пред масичка за гримиране, която по подхождаше за женска спалня, имаше преметнати дрехи. Вратата на дрешника бе отворена, но дрехите в него бяха просто нахвърляни вътре.

— Е, не всички сме толкова подредени като Джейкъб — подхвърли Прада.

Балард чу гласове откъм дневната, обърна се към вратата и извика:

— Излизам.

Върнаха се в дневната, където вече бяха влезли полицаи Ерера и Дайсън.

— Радвам се, че успяхте да дойдете — каза Балард.

Прада заговори нетърпеливо, преди някой от полицаите да реагира.

— Свършихме ли вече? Спи ми се. Утре имам срещи.

— Не още — каза Балард. — Трябва да направя пълен доклад. Мога ли да видя някакви документи за самоличност?

— Необходимо ли е това?

— Да, необходимо е. Сигурна съм, че искате да продължите да ни сътрудничите. Това е най-бързият начин да се отървете от нас.

Прада изчезна обратно в късия коридор, водещ до спалнята му. Балард кимна на Ерера да го последва и да го наблюдава.

Огледа отново дневната. Беше старателно обзаведена, но нещо не беше наред. Осъзна, че килимът е твърде малък за площта и мебелите, както и че абстрактният мотив от преплетени сиви, черни и кафяви квадрати не се връзва с райето на тапицерията. Провери съседната трапезария и чак сега забеляза, че под квадратната маса е лъскави стоманени крака няма килим.

— Какво си се замислила? — шепнешком я попита Дайсън.

— Нещо не е наред — прошепна в отговор Балард.

Прада и Ерера се върнаха в дневната и Ерера подаде на Балард шофьорска книжка.

— Искам да знаете, че адвокатът ми е подал надлежно оформено искане за официална промяна на името ми — уведоми я Прада. — Не съм ви лъгал. Аз съм диджей и ми трябва по-яко име.

Балард погледна шофьорската книжка. Беше издадена в Ню Джърси и снимката беше на Прада, но името в нея бе Тайлър Тилдъс. Тя остави фенерчето си на масичката за кафе до малка скулптура на женски торс, извади бележника и химикалката си и записа в него информацията от книжката.

— Какво му е лошото на Тайлър Тилдъс? — попита, докато пишеше.

— Не стимулира въображението — отвърна Прада.

Балард провери датата на раждане и видя, че той е излъгал и за възрастта си. По документ излизаше, че е на 26, но диджеят й бе казал, че е на 22.

— Какви срещи имате утре, господин Прада?

— Това си е лично моя работа — сопна се той. — Нищо, което касае полицията.

Тя кимна. Свърши с писането и подаде книжката на Прада. После му подаде и една от визитките си.

— Благодаря за съдействието. Ако се чуете с господин Кейди, обадете ми се на този номер и уведомете господин Кейди, че искам да се чуя и с него.

— Разбира се — обеща Прада малко по-дружелюбно, защото виждаше края на полицейското нахлуване.

— Сега можете да си доспите — каза тя.

— Благодаря — каза Прада.

Докато чакаше Ерера и Дайсън да тръгнат пред нея към входната врата, Балард отново погледна към зле подбрания килим. Видя нещо, което на пръв поглед изглеждаше като дефект в структурата — на едно място материалът сякаш се бе оплел при плетенето. Но след това разбра, че това е вдлъбнатина. Килимът явно беше преместен тук от дневната и това бе станало наскоро, защото вдлъбнатината на един от краката на масата не бе успяла да се разглади.

Прада ги изпрати до вратата и я затвори зад тях. Балард го чу как дръпва резето.

Трите мълчаха до момента, в който влязоха в асансьора и затвориха вратата.

— Е? — не се стърпя Дайсън.

Балард продължаваше да държи бележника си. Откъсна страничката с информацията за Тайлър Тилдъс и я подаде на Ерера.

— Пусни това име в базата данни и виж какво ще излезе. Аз пък ще се обадя на някой съдия. Искам да видя какво има под онзи килим.

— Не можа ли да погледнеш? — попита Ерера. — Изключителни обстоятелства.

Балард поклати глава. Използването на основание за изключителни обстоятелства беше свързано с редица спорни моменти и можеше да бъде обърнато срещу обвинението от ловък адвокат.

— Но могат да се отнасят до изчезналия мъж или във връзка с някаква опасност за него — отговори тя. — Но няма как да търсиш изчезнал човек под килим. Под килим можеш да търсиш само веществени доказателства. Така че сега ще се обадя на съдия и по този начин ще си спестим бъдещи проблеми.

— Няма ли да търсим колата му? — напомни Ерера.

— Патрулните вече са я огледали при първото им идване — отвърна Балард. — Дори са отворили багажника. Тя е в подземния гараж. Но ще я включа в заповедта и пак ще я огледаме.

— Мислиш ли, че имаш достатъчно основания за заповед? — усъмни се Дайсън.

Балард сви рамене.

— Ако не я получа… забавила съм си фенерчето горе. Ще се кача и с удоволствие ще го събудя.

27.

При необходимост Балард се обръщаше към съдия Каролин Уикуайър от Върховния съд. Тя не беше винаги на разположение за нощни повиквания, но харесваше Балард, беше й дала личния си номер и й бе казала, че може да й се обажда винаги, денем или нощем. Навремето Уикуайър беше била полицай, после прокурор, а сега беше съдия дълга кариера в рамките на правозащитната система. Балард предполагаше, че това е станало не без сблъсъци с женомразство и дискриминация на всяка стъпка от пътя й. Макар Балард никога не бе споменавала пред нея за своите проблеми, пред които се бе изправяла и които бе решавала, някои от тях бяха добре известни в колегиалните среди и тя предполагаше, че съдия Уикуайър знае за тях и й съчувства. Между двете имаше някаква близост и Балард не се свенеше да се възползва от нея в полза на работата. Така че се обади на Уикуайър от вестибюла на сградата и я събуди.

— Съдия Уикуайър, извинявам се, че ви събуждам. Обажда се детектив Балард от ЛАПУ.

— О… Рене, отдавна не сме се чували. Наред ли е всичко?

— Да, всичко е наред и аз съм добре. Но ми е нужно да получа по телефона одобрение на заповед за обиск.

— Добре, добре… само… само минутка да си сложа очилата и да се разсъня.

И Балард зачака. Докато чакаше, се появи Ерера, която беше пуснала името на Прада през терминала в патрулната си кола.

— Можеш ли да говориш?

— Да. Нещо важно?

— Само няколко глоби за трафик нарушения в Ню Джърси и Ню Йорк. Нищо сериозно.

Балард знаеше, че това няма да й помогне да издейства одобрение на заповед за обиск от съдията.

— Добре. Стой наблизо, докато видя как ще се развият нещата. Тук дали има нощен домоуправител?

— Отивам да видя — каза Ерера.

Тръгна и в същия момент Уикуайър се обади пак.

— Така, да видим сега как стоят нещата, Рене…

— Имаме случай с изчезнал човек, но според мен става дума за някакво престъпление и аз трябва да получа достъп до жилището на изчезналия и до общите помещения на сградата. Малко по-сложно е, понеже оперативно интересното лице е съквартирант на изчезналия.

— За съжителство ли става дума, или са просто съквартиранти?

— Съквартиранти са. Имат отделни спални.

— Окей, кажи ми с какво разполагаш.

Балард описа проведените следствени действия, като изложи фактите в ред, който смяташе, че ще заинтригува съдията, и ги градира в посока на евентуално заключение за наличие на вероятна причина. Спомена, че Джейкъб Кейди липсва от четирийсет и осем часа, че не реагира на никакъв опит за свързване с него, като се започне от личния му мобилен телефон и се стигне до уебстраницата на фирмата му. Каза и че живеещият в апартамента на Кейди мъж се е представил с фалшиво име, но не пропусна да спомене за обяснението на Прада, че е в процес на законна промяна на името си. Подчерта, че Прада е проявил нежелание да сътрудничи, като спести факта, че го е събудила в един посред нощ.

Накрая спомена за килима и подозренията си, че е бил преместен, за да прикрие нещо.

Когато свърши, Уикуайър известно време помълча, явно обмисляйки тежестта на аргументите в полза на вероятна причина. След дълга пауза въздъхна:

— Рене, не мисля, че имаш нужното. Да, разполагаш с някои факти и подозрения, но в това, което чух, няма индикации за нещо нередно.

— Но аз искам да открия точно подобни улики — помъчи се да обясни Балард. — Искам да разбера защо е местен килимът.

— Само че слагаш каруцата пред коня, Рене. Знаеш, че винаги съм готова да ти помогна, но тук е твърде сложно.

— Добре… от какво бихте имали нужда, тогава? Човекът не изпраща есемеси, не туитва, не си кара колата, не се грижи за бизнеса си. На всичко отгоре изглежда, че е зарязал всичките си дрехи вкъщи. За мен е очевидно, че се е случило нещо.

— Няма спор по това. Само че ти не знаеш какво може да се е случило. Този човек може да е отишъл къде ли не, дори на нудистки плаж. Може да се е влюбил. Може да са маса неща. Същественото е, че на адреса на постоянното му местожителство живее друг човек и ти нямаш правото да претърсваш това жилище без вероятна причина.

— Окей, ваша чест, благодаря. Не изключвам пак да ви потърся, когато разполагам с нужното за вас.

И затвори. Дайсън, която стоеше до нея, каза:

— Няма нощен домоуправител.

— Добре — взе решение Балард. — Вижте сега дали двете с Ерера можете да слезете в гаража и да огледате там.

— Получи ли заповед?

— Не. Сега се качвам пак горе да си взема забравеното фенерче. Ако не ви се обадя до десет минути, качете се и вие.

— Разбрано.

Балард се качи с асансьора на третия етаж и почука на вратата на Джейкъб Кейди. След няколко секунди чу вътре някакво размърдване и след малко зад вратата се разнесе гласът на Прада:

— О, боже мой! Какво пък сега?

— Господин Прада, отворете, ако обичате.

— Какво искате?

— Бихте ли отворили, за да не се налага да говорим толкова високо? Все пак има хора, които спят…

Вратата се отвори. На лицето на Прада бе изписан гняв.

— Много добре знам, че някои хора спят. И аз искам да спя. Какво има?

— Съжалявам. Забравила съм си фенерчето. Мисля, че е в дрешника на Джейкъб. Бихте ли ми го донесли?

— Боже господи!

Прада се извърна и тръгна по коридора към двете спални. Балард забеляза, че сега е по тениска с розов кит на нея.

В мига, в който той се скри от погледа й, тя влезе в дневната и отиде при масичката за кафе. Взе фенерчето си иззад статуетката, където го бе оставила, и го скри в джоба си. След това премести тапицирания стол, наведе се и вдигна ъгъла на килима.

Клекна и разгледа внимателно пода. Излъсканото дърво беше избледняло на мястото, където явно бе имало петно, вече заличено от забърсвания. Някой бе изстъргал тази част на дюшемето с мощен почистващ препарат. Толкова силно бе търкано, че Балард можеше да забележи сглобката между двете дъски. Беше тип шлиц, а това означаваше, че има добър шанс през нея да е проникнало онова, което е било почиствано, и да има остатък на замазката под дюшемето.

Чу крачките на приближаващия се Прада, върна килима на мястото му, изправи се и бързо намести стола. Успя да го направи миг преди той да влезе.

— Нищо — каза той. — Няма го.

— Сигурен ли сте? Помня, че го използвах в дрешника.

— Сигурен съм, естествено. Погледнах. Можете сама да се уверите, ако желаете.

— Не, ще ви повярвам.

Балард свали ровъра от колана си и натисна бутона двукратно, преди да заговори в него:

— Шест-Адам-четиринайсет, някоя от вас вземала ли ми е фенерчето от апартамента?

Прада възмутено вдигна ръце.

— И не се ли сетихте да ги попитате преди да ме събудите пак?

Балард продължаваше да натиска бутона на ровъра, за да е в режим на предаване.

— Успокойте се, господин Прада. Имате ли нещо против да ви задам един последен въпрос и после се махам от очите ви?

— Казвайте — съгласи се навъсено Прада. — Питайте и изчезвайте.

— Обяснете ми за килима.

— Моля?

Понеже следеше реакцията му, Балард забеляза, че се издаде. Момент на изненада в очите му. Изглежда, точно Прада бе преместил килима.

— Чухте ме. — И повтори: — Питам за килима.

— Ами ето го — отговори Прада с тон, сякаш разговаряше с малоумна.

— Не, това е килимът от дневната. Вижте… по него още има следи от краката на масата. Преместили сте го тук, защото сте се отървали от килима, който е бил на това място. Но къде е той? Защо е трябвало да го изхвърляте?

— Вижте… писна ми! Питайте Джейкъб за килимите му, като се върне, и ще се уверите, че няма нищо нередно.

— Но той няма да се върне. И двамата го знаем. Кажи ми какво се случи, Тайлър…

— Не съм Тайлър. Казвам се…

Внезапно Прада се хвърли през стаята върху Балард с вдигнати ръце, насочени към гърлото й. Но Балард беше подготвена, защото очакваше думите й да го провокират към крайни мерки. Тя се обърна и се завъртя, отстъпи встрани подобно на матадор и вдигна ровъра. Замахна с него, стовари долния му край в гръбнака му и го препъна с крак. Прада падна по лице в ъгъла на стаята. Балард пусна ровъра на пода и извади пистолета си. Стъпи с крак на гърба му и притисна дулото в главата му.

— Само опитай да станеш и ще ти забия куршум в гръбнака. И после никога вече няма да можеш да ходиш.

Усети го как се напряга, но после се отпусна и се предаде.

— Добро момче — каза тя.

Докато му слагаше белезниците и му четеше правата, чу вратата на асансьора да се отваря и Ерера и Дайсън да тичат към тях по коридора.

— Вдигнете го и го сложете да седне — нареди Балард. — Аз ще се обадя на „Убийства“.

Двете жени се наведоха и сграбчиха Прада за ръцете.

— Щеше да ме убие — изпъшка Прада. — Искаше да ми заграби бизнеса и всичко, за което съм се трудил. Сбихме се. Той падна и си удари главата. Изобщо не съм искал да умира.

— И си го увил в килима и си го изхвърлил някъде — доразви признанието му Балард.

— Никой нямаше да ми повярва. И вие не ми вярвате.

— Разбра ли правата си, както ти ги казах?

— Щеше да ме нареже на парчета.

— Спри да говориш глупости и отговори на въпроса ми. Разбираш ли правата, както ти ги прочетох? Искаш ли да го направя още веднъж?

— Разбрах ги, разбрах ги.

— Добре. Къде е трупът на Джейкъб Кейди?

Но Прада поклати глава.

— Никога няма да го намерите. Хвърлих го в контейнера. Сега е там, където изхвърлят боклука. И точно това заслужаваше.

Тя излезе от апартамента, за да се обади на лейтенант Макадам, командир на детективско бюро „Убийства“ в участък „Холивуд“ и пряк неин началник, макар тя рядко да го виждаше. При случаи с подобна важност беше длъжна да го информира пряко. Събуди го с известно злорадство — той беше канцеларски плъх, който спазваше стриктно работното време от девет до пет.

— Шефе, Балард съм — каза тя. — Имаме убийство.

28.

Когато се върна в детективското бюро, Балард завари Хари Бош да преглежда кашон с КРТ.

— Ти не спиш ли, Бош? — попита го вместо поздрав.

— Не и тази нощ — отвърна той.

— Откога си тук?

— Не от дълго. Търся едно лице.

— И?

— Не още. А ти с какво се занимаваше?

— Имах убийство. А сега имам да пиша доклади, така че не очаквай днес да гледам картони.

— Няма проблем. Аз нали ги гледам.

И посочи купчинката картони, отделени настрана за по-подробно преглеждане. Тя понечи да му каже, че не може просто така да идва в участъка и да работи сам, но се въздържа и вместо това седна до него.

След като влезе в акаунта си, започна да пише доклад за инцидента, който щеше да изпрати на екипа, поел от нея случая Кейди.

— Какъв беше случаят? — попита Бош. — За убийството питам.

— Случай „без труп“ — обясни тя. — Или поне е такъв до момента. Започна като за изчезнал човек. Попаднах на един тип, който си призна, че го е убил, нарязал е трупа му и е изхвърлил парчетата в контейнера. О… и твърди, че било при защита.

— Естествено, че ще твърди така.

— Контейнерът е бил вдигнат вчера, така че нашите ще отидат на сметището, когато разберат коя кола го е взела и кое е сметището. Това е един от малкото случаи, когато съм доволна, че не го довършвам аз. Двамата, на които се падна тази задача, не изглеждаха никак щастливи.

— И аз имах случай без труп веднъж. Същата работа. Наложи се да ходим на сметището, но вече беше минала цяла седмица. Ние работихме още две. И намерихме труп… само че друг. Това може да стане само в Ел Ей.

— Искаш да кажеш, че сте намерили жертва на убийство, но не търсения от вас труп?

— Да. Този, който ни трябваше, така и не го намерихме. От друга страна, отидохме там по сигнал, така че може и да не се е случило. Онзи, който намерихме, беше по мафиотско дело и в крайна сметка го решихме. Но онези две седмици, които прекарах там… не можах да изчистя смрадта от носа си месеци наред. О, и забрави за дрехите си. Аз изхвърлих всичко.

— Чувала съм, че по сметищата е страшна воня.

Залови се отново за работа, но не минаха и пет минути, когато Бош я прекъсна пак:

— Успя ли да провериш нещо за ГРАСП?

— Всъщност успях — отговори Балард. — Предполага се, че всичко е изтрито от системата, но научих за един професор, който е автор на програмата и е помагал във внедряването й. Надявам се да е запазил данните. Имам среща с него в осем часа, ако те интересува.

— Интересува ме. По пътя натам ще закусим. Аз черпя.

— Няма да имаме време за закуска, ако не напиша доклада.

— Ясно. Млъквам.

Балард се усмихна и отново се зае с доклада. Беше на раздела „Обобщение“ и въвеждаше самоуличаващите изявления на Тилдъс — бяха го прибрали под текущото му име — след като го бяха арестували и той бе осъзнал, че трябва да говори, ако иска да се спаси от обвинение в убийство. Трескавите му уверения, че ставало дума за самоотбрана, бяха загубили убедителността си, когато извиканите в апартамента криминолози бяха разглобили сифона на ваната и бяха намерили там кръв и късчета плът. Тогава Тилдъс беше признал, че е нарязал тялото и го е сложил в чували за смет — доста крайна мярка при самоотбрана.

На Балард й бе мъчно за родителите на Кейди и семейството му. На тях им предстоеше да научат, че синът им е мъртъв, разчленен и изхвърлен на някакво сметище. А разказът на Бош я бе разтревожил. Ставаше критично важно да намерят трупа на Кейди, за да може да се анализират раните, непричинени от разчленяването, и да се съпоставят с подробностите, разказани от Тилдъс. Ако раните по тялото разкажеха различна история, тогава Джейкъб щеше да помогне да бъде уличен убиецът му.

Макар да бе казала, че е щастлива да не довърши случая, Балард смяташе доброволно да предложи помощта си в търсенето на Джейкъб. Просто знаеше, че трябва да е там.

Смяната й свършваше в седем, но тя успя да изпрати с имейл доклада си на детективите от Западното бюро час преди това, така че двамата с Бош тръгнаха за центъра по-рано. Закусиха в едно от скъпите заведения точно срещу участъка „Рампарт“. Не говориха много за текущия случай. Вместо това всеки разказа на другия за преживяното в ЛАПУ. Бош бе обиколил доста места, преди да прекара няколко години в „Убийства“ и да завърши кариерата си в ОиУ. Сподели с нея, че има дъщеря, която следва в Ориндж.

Споменаването на дъщеря му подсети Бош да извади телефона си.

— Не ми казвай, че смяташ да й пратиш есемес — не повярва Балард. — Няма студент, който да е станал толкова рано.

— Просто проверявам къде е — обясни Бош. — Искам да се уверя, че е в квартирата си. Тя е на двайсет и една и аз го правя, за да се безпокоя по-малко, но всъщност се получава точно обратното.

— Тя знае ли, че можеш да я следиш?

— Да, разбрали сме се — аз мога да следя нея, а тя мен. Може и да се заблуждавам, но си мисля, че тя се тревожи за мен толкова, колкото и аз за нея.

— Това е хубаво, но знаеш ли, че тя може просто да остави телефона в квартирата или общежитието и ти само ще си мислиш, че е там?

— Така ли? — изненада се Бош. — Не се бях сетил.

— Извинявай — каза Балард. — Но когато бях в колежа, баща ми можеше да ме следи по телефона и аз невинаги го вземах със себе си.

Бош затвори телефона.

Плати сметката, както бе обещал, и тръгнаха към университета. По пътя Балард му разказа за Денис Игълтън и как бил взет в буса на „Лунна светлина“ в същата нощ с Дейзи Клейтън. Поясни, че между двамата не е имало някаква връзка с изключение на това, че Игълтън бил престъпна твар и тя искала да го разпита, ако бъдел открит.

— Тим Фармър е говорил с него — завърши тя. — Написал е в картона за разпит, че Орела бил пълен с „омраза и насилие“.

— Но няма досие на насилник, така ли? — попита Бош.

— Само едно нападение, което му се разминало след самопризнание. Излежал само месец, че пукнал с бутилка главата на някой си.

Бош само кимна, сякаш обяснението за лекото наказание на Игълтън е в рамките на очакваното.

Малко преди осем бяха пред кабинета на професор Скот Колдър в сграда „Изчислителна техника“ на университета Южна Калифорния.

Колдър гонеше 40-те, което подсказа на Балард, че е бил на двайсет и няколко, когато е създал програмата за следене на престъпността, приета от управлението на полицията.

— Професор Колдър? — поздрави Балард. — Аз съм детектив Балард, а това е моят колега детектив Бош.

— Заповядайте, влезте — покани ги Колдър.

Седнаха. Колдър беше с тениска цвят бордо с извезан отляво надпис USC[28]. Беше с бръсната глава и дълга брада в стил стиймпънк. Балард предположи, че смята, че този външен вид му помага да се впише сред студентите в кампуса.

— ЛАПУ не трябваше да прекъсват ГРАСП — започна той. — Програмата щеше да допринесе много, ако я бяха запазили.

Нито Балард, нито Бош побързаха да се съгласят с него и Колдър обясни набързо как е стигнал до идеята за програмата в резултат от проучванията си на стереотипите при извършване на престъпленията в и около университета след взрив на нападения и грабежи на студенти, когато са се намирали буквално в периферията на кампуса. След като бе събрал данни, Колдър ги бе обработил статистически, за да прогнозира честотата и местата на бъдещи престъпления в районите около университета. ЛАПУ чули за проекта и началникът на полицията предложил на Колдър да приложи компютърния си модел към града, като започне с три пробни района: участък „Холивуд“ заради миграционния характер на жителите му и разнообразните престъпления, извършвани там, участък „Пасифик“ заради уникалната природа на престъпленията във Венис, и участък „Югозападен“ защото включвал УЮК. Финансирането на проекта било субсидирано от градската управа, а после Колдър и няколко от студентите му се захванали да трупат данни след период на обучение на полицаите в трите участъка. Проектът продължил две и половина години, когато изтекъл 5-годишният мандат на началника. След това полицейската комисия решила да не задържа Колдър. Бил назначен нов началник и той прекратил програмата, обявявайки връщане към здравата стара полицейска практика.

— И много жалко — заключи Колдър. — Точно бяхме започнали да трупаме успех. ГРАСП щеше да проработи, ако й бяха дали шанс.

— Звучи убедително — коментира Балард.

Не можа да измисли други съчувствени думи, понеже самата тя имаше свои разбирания за предсказуемостта на престъпленията.

Бош не каза нищо.

— Добре, оценяваме историческия ракурс на програмата — продължи Балард. — Тук сме, за да ви попитаме дали сте запазили някакви данни от тогава. Разследваме неразкрито убийство от две и девета, което означава втората година на ГРАСП. Значи тя е била в ход и е трупала данни. Решихме, че би ни помогнало да получим нещо като снимка на цялата картина на престъпността в Холивуд в интересуващата ни нощ, а може би дори и на цялата седмица на убийството.

Колдър помълча известно време, след това заговори, като подбираше думите си внимателно:

— Знаете, че новият началник изтри данните, когато заряза програмата, нали? Каза, че не искал да попаднат в неправилни ръце. Можете ли да повярвате?

Горчивината в гласа му издаваше трупания цяло десетилетие в него гняв.

— Това общо взето влиза в конфликт с практиката на управлението да съхранява всякакви данни — коментира Балард, надявайки се да отдели текущото им разследване от политически решения, с които тя нямаше нищо общо.

— Било е глупаво — обади се Бош. — Цялото решение е глупост.

Балард усети, че Бош е пътят към спечелване на сътрудничеството на Колдър. Той не се отчиташе пред никого. Можеше да казва каквото си пожелае и особено онова, което Колдър искаше да чуе.

— Беше ми наредено от полицията да изтрия моите данни в проекта — каза Колдър.

— Но той е бил вашата рожба — подчерта Бош. — Мога само да предполагам, че не сте изтрили данните, и ако съм прав… значи можете да ни помогнете да разкрием едно убийство. Това би бил един хубав начин да кажете на началника: „Начукай си го!“, нали така?

Балард едва сдържа усмивката си. За нея беше очевидно, че Бош разиграва картите си перфектно. Ако Колдър наистина разполагаше с нещо, щеше да им го даде.

— Какво търсите по-специално? — попита Колдър.

— Искаме всички подробности за период от четирийсет и осем часа за всяко престъпление в района на участъка около нощта, когато жертвата е била взета с буса — настоятелно обясни Балард.

— Двайсет и четири часа преди и двайсет и четири след? — уточни Колдър.

— Нека са по четирийсет и осем — каза Бош.

Балард извади бележника си и откъсна горната страница. Вече беше написала датата на нея. Колдър я взе и погледна.

— Как го искате — на файл или разпечатано?

— На файл — каза Балард.

— На хартия — едновременно с нея поиска Бош.

— Окей… и двете — съгласи се Колдър.

Погледна отново листчето с датата, сякаш тя имаше някакъв по-особен смисъл, и каза:

— Добре, мога да го направя.

29.

Колдър каза, че ще му трябва ден, за да вземе твърдия диск, на който съхранявал данните от програмата ГРАСП — не бил в университета, а в личен склад. Обеща да се обади веднага щом е готов.

Бяха дошли в града с колата на Балард, за да не се налага да търсят законни начини за паркиране на частните си коли, но когато потеглиха, Бош помоли Балард да го остави на намиращия се в съседство „Експозишън Парк“.

— Защо? — Тя го погледна изненадано.

— Никога не съм виждал совалката — отговори той. — Реших да се възползвам от възможността.

Свалената от експлоатация космическа совалка „Индевър“ бе докарана в Ел Ей по въздух преди шест години, величествено бе транспортирана по улиците на Саут Сентрал и бе поставена за постоянно в Аерокосмическия център в парка.

Балард се усмихна.

— Не ми приличаш много на човек, който си пада по космическите пътешествия, Хари.

— Наистина не си падам… но исках да я погледна, за да се убедя, че е истина.

— Да не ми казваш, че си падаш по теориите за конспирацията? „Космическата програма е мистификация“? Фалшиви новини?

— Не, не… не е това. Вярвам, че я има. Просто е… как да ти кажа… изумително, че можем да изстрелваме тези неща нагоре, да обикаляме около Луната, да извеждаме спътници в орбита и те да правят каквото там правят, а ние тук долу да не можем да се оправим. Исках да я видя с очите си от момента, когато я докараха. Бях…

Гласът му заглъхна, сякаш не беше уверен дали трябва да продължи.

— Какво? — окуражи го Балард.

— Ами… просто през шейсет и девета бях във Виетнам — продължи Бош. — Знам, много преди ти да се родиш. А в онзи ден току-що се бях върнал в базовия лагер на дивизията след опасна операция, по време на която бяхме разчистили от враговете система от тунели. С такива работи се занимавах там… Беше късна утрин и мястото бе напълно пусто. Приличаше на призрачен град и знаеш ли защо: всички бяха по палатките си и слушаха радио. Нийл Армстронг щеше да стъпи на Луната и всички до един искаха да го чуят с ушите си… И беше същото, разбираш ли? Как бе възможно да изпратим човек да подскача по лунната повърхност, а тук, долу, нещата да са толкова безнадеждно откачени? Защото онази сутрин ми се наложи… да убия човек. А бях само на деветнайсет.

Бош гледаше навън през прозореца. Изглеждаше сякаш разговаря със себе си.

— Хари, мъчно ми е, съжалявам — каза Балард. — Че си бил поставен в такава ситуация на такава възраст. Всъщност… какво значение има възрастта.

— Да… — прошепна Бош. — Ами… такива бяха нещата.

Не каза нищо повече. Балард усещаше от него да се излъчва умора.

— Още ли искаш да видиш совалката? — попита го след малко. — А как после ще се върнеш при колата си?

— Да, остави ме там. След това ще си взема „Юбер“.

Тя запали и измина няколкото преки до парка. Не разговаряха. Опита се да го остави възможно най-близко до гигантската сграда, където се помещаваше совалката.

— Не съм сигурна дали вече са отворили за посетители.

— Няма значение — успокои я Бош. — Все ще намеря какво да правя.

— След това се прибери и се наспи. Изглеждаш ми изморен, Хари.

— Идеята не е лоша.

Той отвори вратата и погледна Балард, преди да слезе от колата.

— Само за твое сведение… приключих в Сан Фернандо. Така че сега мога изцяло да се занимавам само с Дейзи.

— Какво значи „приключих“? — не разбра Балард. — Какво се е случило?

— Може да се каже, че оплесках нещата. Свидетелят ми беше убит и това се пише на моя сметка. Не направих достатъчно, за да го опазя. Вчера пък се случиха едни неприятности между мен и информатор на бандата, така че шефът ме отстрани от работа. Понеже съм от резерва, за мен няма защита като за редовно назначените, така че… приключих. Това е.

Балард изчака да чуе дали няма да й каже още нещо, но той замълча.

— Значи… онази жена, която си издирвал цяла нощ — каза тя, — не е част от случая?

— Не е — потвърди Бош. — Тя е майката на Дейзи. Прибрах се у дома, а нея я нямаше. Съжалявам, че вие двете така и не успяхте да поговорите.

— Няма нищо — каза Балард. — Да не мислиш, че се е върнала към онзи живот?

Бош сви рамене.

— Снощи обиколих всичките й познати. Никой не я беше виждал. Но това са само местата, за които аз зная. Тя може да е имала и други. Искам да кажа места, където да припечели да се надруса… хора, които биха я подслонили. Може да се е качила на някой „Грейхаунд“ и после върви я търси. Всъщност точно на това се надявам. Но ще я търся, когато мога.

Балард кимна. Разговорът отиваше към края си, а тя искаше да му каже нещо. Затова заговори в мига, в който го видя да се навежда, за да слезе от колата.

— Баща ми беше във Виетнам — каза тя. — Напомняш ми за него.

— Така ли? — изненада се Бош. — Той жив ли е?

— Не, загубих го, когато бях на тринайсет. Но по време на войната дойде в Хавай на отпуск.

— И аз съм бил в Хавай няколко пъти. Не ни позволяваха да се върнем на континента, но можехме да прекараме отпуска си в Хонконг, Сидни и няколко други места. И все пак в Хавай беше най-хубаво.

— „Континента“…?

— Континенталната част на Съединените щати. А не ни пускаха там заради масовите протести. Но ако се постараеш, беше възможно да се прокраднеш на някой полет до Ел Ей например.

— Не мисля, че татко го е направил. Той се запознал с майка в Хавай, така че след войната се върна и остана да живее там.

— Много момчета го направиха.

— Той е родом от Вентура и веднъж годишно отивахме там да видим баба, но на него не му харесваше да се връща. И той виждаше нещата като теб — прецакан свят. Единственото му желание бе да стои в палатка на брега и да сърфира.

Бош кимна.

— Разбирам го. Той е бил умен, а аз бях глупак. Върнах се и мислех, че мога някак да поправя нещата.

Преди Балард да успее да реагира, Бош слезе от колата и затвори вратата. Балард го загледа как върви към сградата, където беше совалката. Видя го леко да накуцва.

— Не исках така да ме разбереш, Хари — каза тя на глас.

30.

Докато Балард сменяше колите, пътуваше за Венис, вземаше кучето си и най-сетне се добра до плажа, сутринта беше преполовила и вятърът бе вдигнал вълнение достатъчно да превърне гребането от терапията, която бе свикнала да намира в него, в безсмислено предизвикателство. Колкото и да се нуждаеше от физическото натоварване, сънят й бе по-нужен. Затова разпъна палатката си, постави отпред Лола на пост и се вмъкна в нея, за да си почине. Започна да се унася, но продължаваше да мисли за баща си: спомняше си го, яхнал любимата си дъска, да й разказва за Виетнам и убиването на хора; представяше го също като Бош — че трябвало да го направи и после да живее с мисълта за извършеното. Винаги завършваше описанието на виетнамските си преживелици с фразата „Син лой“ — „Така било писано“.

След четири часа я събуди вибрацията на телефона й. Беше успяла да заспи дълбоко и събуждането й бе бавно. Надигна се, седна, дръпна платнището на входа на палатката и провери къде е Лола. Кучето си беше там. Погледна я с очакване.

— Гладна ли си, миличка?

Балард изпълзя навън и се протегна. Погледна към кулата „Роуз Авеню“ и видя Ейрън Хейс на мястото му — гледаше към морето, където обаче не се виждаха никакви плуващи.

— Хайде, Лола…

Тръгна по пясъка съм кулата на спасителите. Кучето я последва.

— Ейрън… — извика тя.

Хейс се извърна и я видя от седалката си.

— Рене! Видях палатката ти, но не исках да те будя. Как я караш?

— Добре съм. Нещо ново около теб?

— Виждаш ме — пак съм на пост. Макар че днес е спокойно.

Балард отново погледна към морето, сякаш да се увери още веднъж, че няма плуващи.

— Да хапнем заедно довечера? — предложи той.

— За жалост ще се наложи да работя — каза Балард. — Нека се обадя по телефона да видя как стоят нещата и после ще ти кажа.

— Ами аз съм си тук.

— Взел ли си си телефона?

— Да.

Това бе нарушение на правилото спасителите да не се качват на кулата с личните си телефони. Преди година се бе разразил скандал със спасителен екип, защото спасител бе пропуснал да забележи махаща с ръце давеща се жена, понеже в същия момент бе писал есемес. Балард знаеше, че Ейрън не би писал есемеси, нито би говорил по Телефона, но можеше да изслуша гласовата си поща, без да откъсва поглед от водната повърхност.

Върна се при палатката си, извади телефона си от джоба на анцуга и позвъни на номера, даден й от Травис Лий — един от детективите, поели от нея тази нощ убийството на Джейкъб Кейди. Когато й отговори, го попита докъде са стигнали със случая. Призори Лий бе споделил с нея, че обстоятелствата около това убийство са малко необичайни за него и партньора му Рахим Роджърс. Беше поел разследване с вече задържан убиец, направил самопризнание благодарение на Балард, след което оставащата детективска работа бе откриване на останките на жертвата.

— Установихме камиона, взел контейнера — обясни Лий. — Той първо отишъл в сортировъчния център в Сънланд, а после онова, което не било отделено за рециклиране, било изхвърлено на сметището в Силмар. Което, ако щеш вярвай, се нарича Съншайн каньон[29]. И в момента се обличаме в „скафандри“, за да започнем да ровим в него.

— Да ви се намира резервен скафандър? — попита Балард.

— Да не би да се кандидатираш, Балард? — не повярва на ушите си Лий.

— Да. Искам да стигнем до края.

— Ами… идвай тогава. Ще те облечем.

— Ще съм при вас до един час.

След като си събра багажа и остави Лола в дневния приют за кучета, Балард пое по 405-а право на север, през овъглените хълмове на прохода Сепулведа и оттам в Долината. Силмар се намираше в северния край, а каньонът Съншайн бе в „мишницата“, където се пресичаха магистрали 405 и 14. Балард усети миризмата много преди да бе стигнала до него. Плесването на име като Съншайн на сметище бе типична иконография — вземаш нещо грозно или ужасно и му слагаш красиво име.

Когато пристигна, я откараха с всъдеход до площадката за търсене. Лий, Роджърс и екипът на криминолозите вече използваха нещо подобно на щеки за ски, с които ровеха из купчината боклук, обградена с жълта лента. Тя бе с площ 30 на 10 метра и Балард се досети, че точно тук камионът е разпръснал отпадъците от контейнера, вдигнат от дома на Джейкъб Кейди.

Под сглобен за случая навес, право на черния път, минаващ по периферията на сметището, бе разположена масата на криминолозите. По нея бе разхвърляна допълнителна екипировка, включително пластмасови работни комбинезони за работа с опасни материали, маски за дишане, защитни очила, кутии с резервни ръкавици и ботуши, твърди каски, скоч лента и кашон с бутилирана вода. Във варел до масата стърчаха кирки за разравяне, заедно с оранжеви знаменца за обозначаване на находките.

Шофьорът на всъдехода предупреди Балард, че сред боклуците на сметището каските са задължителни. Първото, което си сложи тя обаче, бе маска за дишане. Беше не толкова заради вонята, колкото за да е спокойна, че няма да вдиша по-едрите частици на боклуците. След това навлече направо върху дрехите си „скафандър“ и чак тогава забеляза, че никой от другите търсещи не е нахлузил на главата си качулката към „скафандъра“. Тя обаче го направи, като прибра грижливо косата си и дори пристегна връвта, която прилепи маската по контура на лицето й.

Сложи си ръкавици, обу ботуши и използва скоча, за да запечата маншетите на костюма около китките и на глезените си. Последваха очилата, а накрая си сложи и каска, която носеше номер 23 от двете си страни. Вече беше готова. Извади кирка от варела и тръгна през сметището към останалите. Те бяха петима и методично ровеха в линия, напредвайки от единия край на зоната за търсене към другия.

Понеже не си бяха стегнали качулките, Балард лесно разпозна Лий и Роджърс.

— Да застана ли между вас, момчета, или ще ми измислите друга работа? — попита ги тя вместо поздрав.

— Ти ли си, Балард? — попита я Лий. — Да, ела при нас. Така ще е най-сигурно, че няма да пропуснем нещо.

Лий се отмести наляво, Роджърс надясно, и така направиха място на Балард да застане между двамата.

— Черни пластмасови чували, Балард — обясни Роджърс. — Завързани със сини връзки.

— Ясно — отговори Балард.

— Ей, всички… това е Рене — подвикна Лий. — Тя е онази, на която трябва да благодарим, че сме тук днес. Рене, запознай се с екипа.

Балард се усмихна, макар че никой не можеше да я види, и каза:

— Виновна.

— Не, не си виновна — поправи я Роджърс. — По-скоро обратното, защото без теб онзи нещастник от Ню Джърси можеше да се измъкне. А освен това ако бяхме дошли тук ден-два по-късно, щеше да е невъзможно да изолираме толкова малка зона за претърсване. Чиста проба късмет…

— Е, да се надяваме, че късметът ни няма да е дотук — допълни го Лий.

Движеха се бавно и всяка стъпка се подготвяше от забиване на ботуша на почти половин метър в боклука, след което с кирката се разравяше надълбоко в отпадъците. Линията от време на време се нарушаваше, защото някой от търсачите спираше, за да използва ръцете си за по-добро разчистване.

По някое време Лий се обезпокои за напредналия час и подкани да вдигнат темпото. Оставаха им около четири часа слънце, но ако започнеха да вадят части от човешко тяло, това щеше да наложи създаване на местопрестъпление, а той държеше всичко да свърши в рамките на деня.

След около час се натъкнаха на първите части от труп. Една от криминоложките откри черен пластмасов чувал и го разпори с кирката си.

— Тук.

Останалите се събраха около находката. В разкъсания чувал се виждаха крака, срязани точно под коляното. Докато лаборантката снимаше с телефона си, Роджърс тръгна към масата, за да вземе маркер. Търсенето щеше да продължи след като маркираха първата находка. Лий извади телефона си и извика представител на окръжния патолог.

Следващото открито веществено доказателство бе килимът от дневната. Намери го Балард, защото бе по пътя й. Той всъщност беше близо до върха на купчината, но бе маскиран от разкъсан чувал с отпадъци, които изглеждаха като от китайски ресторант. Килимът бе навит в нестегнато руло. Измъкнаха го от купа, развиха го и откриха огромно кърваво петно; но нямаше човешки останки.

Балард маркираше своята находка, когато Кокоро — лаборантката, открила първия чувал — извика, че е намерила още два.

В единия беше главата на Джейкъб Кейди, в другия — ръцете.

Лицето на Кейди не изразяваше някаква преживяна травма и беше сдържано, със затворени очи и уста, сякаш беше заспал. Кокоро направи още снимки.

По ръцете обаче имаше следи от травми в степен, надвишаваща отрязването им от тялото. По предмишниците и дланите се виждаха дълбоки разрези.

— Рани от отбрана — коментира Роджърс. — Бил е с вдигнати ръце, за да отблъсне нападението.

— Отвратително убийство — обади се Лий.

Маркираха с флагчета местата на поредните находки и продължиха нататък. Когато пристигнаха бусът на патолозите и колата на екипа за обработка на местопрестъпления, бяха намерили още два чувала с останалите части от трупа, както и трети, в който откриха големи ножове и ножовка, явно използвани за разчленяването. Джейкъб Кейди беше напълно готов за погребение. Поне това нямаше да измъчва семейството му.

Балард се оттегли до масата под навеса, свали маската на шията си и изпи на един дъх половин бутилка вода. Лий се присъедини към нея. Търсачите също се бяха изтеглили от зоната на сметището, за да могат новодошлите патолози и фотографът да документират всичко.

— Какъв прекрасен свят — въздъхна Лий.

— Просто чудесен — съгласи се Балард.

Лий отвори бутилка вода и започна жадно да пие.

— Докъде стигнахте с Тилдъс? — попита го Балард.

— Записахме на видео разказа му за самоотбраната — отвърна Лий. — Но видях тук достатъчно, за да съм сигурен, че няма да издържи в съда. Нищо добро не го очаква.

— Нещо за родителите на жертвата? Какво им казахте?

— Че сме задържали заподозрян и че трябва да се подготвят за най-лошото. Спестихме им подробностите. Но сега можем да им ги кажем.

— Радвам се, че няма да съм аз.

— Е, нали затова вземаме големите заплати. Разбрах, че навремето си била в ОиУ, така ли е?

— Няколко години.

Лий не каза нищо повече; остави въпроса за случилото се по онова време да виси като смрадта на сметището във въздуха.

— Не съм избрала доброволно Късното шоу — реши да поясни Балард. — Но се оказа, че ми харесва да правя каквото правя.

Реши да спре дотук. Отпи още една глътка вода и пак вдигна маската върху устата си. Струваше й се, че от нея и всичко останало няма никаква полза. Вонята на сметището проникваше през всички пори на кожата й. Вече бе решила когато свърши тук да запраши по 118-а към къщата на баба си и да вземе там душ, а после да пусне два пъти през пералнята всичките си дрехи. Щеше да стои под душа, докато в бойлера имаше гореща вода.

— Мисля да си тръгвам, Травис — каза тя. — Събрахме останките, а на мен ще ми трябва доста време да се подготвя за смяната.

— Успех — пожела й Лий.

Благодари й за доброволната инициатива и повика по радиото всъдехода да я откара до паркинга и колата й.

Лий се върна при партньора си, за да наблюдава развоя на следствените действия. Докато чакаше, погледът на Балард бе привлечен от двамата патолози, които бяха започнали да отварят ципа на чувал за трупове. Надяваше се да са взели повече от един. Извърна се и погледна на запад. Слънцето захождаше зад грамадата боклук. Небето над каньона Съншайн бе оранжево.

Бош

31.

Телефонът на Бош избръмча. На екрана пишеше НЕИЗВЕСТЕН НОМЕР, но той се сети, че това сигурно пак е Бела Лурдес. Беше оставил последните й две повиквания да отидат в гласовата поща и тя му бе оставила съобщения, че иска да говори с него за отстраняването му от работа, както и за решението му да поеме удара за „Плана Лусон“, макар те двамата да го бяха измислили и привели в действие.

Отпи нова глътка кафе, без да изпуска от поглед входа на клиниката на булевард „Ван Найс“. Вече два часа там бе имало постоянен поток от пациенти, но Бош не бе забелязал Елизабет Клейтън сред влизащите и излизащите. Скоро щеше да стане осем и това бе краят на работното време на клиниката.

Отново провери есемесите си. Беше изпратил на дъщеря си съобщение, че ще дойде с влак за закуска или вечеря и може да гледат заедно мач на „Ейнджълс“[30] през уикенда, но вече четирийсет минути нямаше отговор. Понеже имаше програмата й, знаеше, че тя няма вечерни лекции, но пък можеше да е в библиотеката с изключен телефон. Сети се за Балард, която му бе казала, че не си е вземала телефона, когато не е искала да я следят. Запита се дали случаят сега не е точно такъв.

Отвори приложението за проследяване на телефона си, но преди да успее да локализира дъщеря си, телефонът избръмча отново. Този път търсещият го не бе блокирал идентификацията и той прие повикването.

— Какво става, Рене?

— Здрасти, Хари, къде си?

Беше ясно, че шофира.

— На „Ван Найс“ — отговори й той. — Наблюдавам една клиника, където Елизабет се е навъртала някога.

— Не каза ли, че си я проследил до Северен Холивуд?

— Така казах, но бях там цялата нощ. Без следа от нея. Днес съм се захванал с клиника, в която някога е идвала. Може и да се появи. Ти къде си? Според шума май си на магистралата.

— На сто и първа съм, влизам откъм Вентура.

Разказа му за ровенето из сметището и че ще ходи при баба си да се изкъпе и изпере.

— Ще те видя ли тази нощ?

— Да, ако тук не се случи нещо — обеща Бош.

— Получих съобщение от професор Колдър. Каза, че ни е записал на флашка файловете от ГРАСП. Ще я вземе със себе си утре в университета. Така че планирам да отида до УЮК след смяната ми, ако се интересуваш да ме придружиш. И без това ще трябва да разпечатаме информацията за теб.

— Да, смятай, че съм с теб за всичко това.

— Окей… Дано имам късмет тази нощ да е по-спокойно, за да мога да свърша с картоните.

— Късмет.

Балард затвори и Бош се върна към наблюдението си.

Не беше сигурен защо го прави. Елизабет наистина бе имала връзка с д-р Али Рохат, съмнителния лекар, който ръководеше работата в това място, но от друга страна в района на Лос Анджелис имаше хиляди клиники и тя можеше да се намира в която и да било от тях. Бош се замисли дали постъпва разумно, но алтернативата беше да се прибере в празния си дом и да се пита какво става е нея.

Реши да рискува и да остане още. Освен това съсредоточаването върху клиниката му помагаше да не обръща внимание на по-черните мисли, с които мозъкът му продължаваше да се занимава въпреки нежеланието му. Знаеше, че всъщност отлага важна самопреценка на последните си действия, преценка, която можеше да завърши със заключение, че не е годен да продължава да се занимава с тази работа. Това щеше да бъде негово решение, но той знаеше, че е много по-самокритичен от всеки друг човек, когото бе срещал. Ако сметнеше, че е дошло време да се оттегли, нищо не можеше да го спре.

Телефонът му отново избръмча. Пак НЕИЗВЕСТЕН НОМЕР. Реши този път да приеме повикването и да се разбере с Бела Лурдес. Натисна зеления бутон.

Но не беше Бела Лурдес.

— Здрасти, задник.

Гласът му бе непознат. Акцентът беше испански, а възрастта под 40-те. Звучеше сериозно.

— Кой се обажда?

— Няма значение. По-важното е, че си се захванал с не когото трябва.

— И с кого по-точно?

— Ще разбереш, нещастник. И то съвсем скоро.

— Кортес…? Кортес ли си?

Но разговорът прекъсна.

През годините Бош бе получавал много заплахи. Много от тях бяха анонимни като тази. И тази нямаше да го спре. Трябваше да приеме, че обадилият се е Кортес или член на санферите. И това обясняваше как имат личния му номер — Бош го бе написал на визитката си, която бе дал на Мартин Перес и която бе намерена втикната между зъбите му след убийството. Беше поредната погрешна стъпка от многото направени напоследък, като се започнеше със съгласието Перес да не бъде охраняван и се свършеше с Лусон, който го бе изиграл и се бе заключил в килията, за да се самоубие.

Реши да се обади на Бела Лурдес и да й каже за заплахата. Заплахите рядко се изпълняваха, но той смяташе, че трябва да бъде регистрирана в случай, че тази направи изключение. Намери я в офиса, където все още се оправяше със задържана документация.

— Цял ден се опитвам да се свържа с теб, Хари!

— Знам. Бях зает и едва сега ми се отвори възможност да ти се обадя. Какво става?

— Ще трябва да намерим време да поговорим за Лусон и това тъпо отстраняване от работа, но в момента има друго по-важно. Момчетата са прехванали някаква информация днес. Изглежда, санферите са те набелязали за удар.

Бош замълча за дълго; мислеше за току-що получената заплаха.

— Хари…? Чуваш ли ме?

— Да. Мислех. Колко надеждна е тази информация?

— Казват, че е достатъчно добра, за да бъдеш предупреден.

— Ами… току-що получих анонимно обаждане по телефона. На личния. Някакъв тип ме заплаши.

— Мамка му… разпозна ли гласа?

— Не бих казал. Може да беше Кортес, но може да е бил и някой друг. Но защо ще ми се обажда и да ме предупреждава, ако заплахата е реална? Няма логика, нали?

— Наистина няма, но тази трябва да я приемеш сериозно.

— Мислиш ли, че знаят къде живея?

— Нямам представа. Но може би известно време е добре да не се прибираш, за да си в безопасност.

Бош забеляза някаква жена с лента на челото да излиза от клиниката и да тръгва на юг по „Ван Найс“. Беше слабичка като Елизабет, но беше извърната встрани, така че не можеше да е сигурен дали е тя. А лентата скриваше цвета и дължината на косата й.

— Бела… трябва да тръгвам — каза той. — Дръж ме в течение. Според мен са празни приказки, но ме информирай, ако се разбере, че става дума за нещо по-сериозно.

— Хари, мисля, че…

Бош прекъсна разговора и запали колата. Потегли бавно по улицата, без да изпуска жената от поглед. Тя беше стигнала почти до края на пресечката и Бош планираше да я подмине, за да завие на ъгъла и да слезе, за да види дали е Елизабет. Внезапно осъзна, че толкова се бе съсредоточил върху задачата да я намери, че не бе обмислил как да продължи, ако е тя.

Жената стигна до ъгъла, зави и Бош я изгуби от поглед. Планът му да я идентифицира и да се изправи срещу нея на добре осветения булевард „Ван Найс“ трябваше да бъде променен. Той ускори и зави на същия ъгъл. Видя я спряла в компанията на двама мъже в сянката на затворен бояджийски магазин. Единият мъж бе поднесъл шепите си и жената тъкмо пускаше нещо в тях. Бош все още не можеше да види добре лицето й. Спря до тротоара точно до тях.

Единият мъж веднага изтича към перпендикулярна на „Ван Найс“ уличка. Жената и другият стояха като замръзнали. Старият „Чероки“ на Бош по нищо не приличаше на полицейска кола. Той изскочи навън, сграбчи фенерчето от конзолата и вдигна ръце така, че да могат да ги виждат над покрива на колата.

— Няма проблем. Искам само да поговорим. Нищо повече…

Докато заобикаляше джипа, видя мъжът да изважда нещо от задния си джоб и да издърпва жената пред себе си като щит. Не можеше да се разбере дали е пистолет, нож или просто цигари. Но Бош от опит знаеше, че ако имаш пистолет, обикновено го показваш.

Спря на два метра от тях все така вдигнал ръце.

— Елизабет?

Взря се в тъмнината. Все така не можеше да види лицето й, а тя не отговори. С ръце над главата запали фенерчето и насочи лъча към нея.

Не беше Елизабет.

— Окей… съжалявам, припознах се — каза Бош. — Оставям ви.

И започна да отстъпва.

— Дяволски си прав, че си се припознал — проговори мъжът. — Защо, по дяволите, се нахвърляш на хората така?

— Казах ви, че търся друг човек, окей? Извинявам се.

— Можеше да имам пистолет, шибан идиот такъв! И можеше да ти пръсна мозъка.

Бош бръкна под якето си и извади пистолета си от кобура на колана. Вдигна дулото му нагоре и направи обратно крачка към двойката.

— Такъв ли имаш предвид? Това ли имаш?

Мъжът пусна каквото държеше и вдигна ръце.

— Съжалявам, човече. Съжалявам!

— Прибери тоя проклет пищов! — изкрещя жената. — На никого не сме направили нищо лошо.

Бош погледна към паважа и видя какво бе пуснал мъжът — пластмасова трошачка на хапчета. Явно се готвеха да разпрашат хапчетата, които тя бе изнесла от клиниката, и да ги приготвят за смъркане. Предната година Бош бе носил подобен инструмент, когато бе работил под прикритие.

За пореден път бе поразен колко жалък е животът на двамата души пред очите му. Запита се дали Елизабет иска да се върне към това. Прибра пистолета си в кобура и се върна при колата си. Наркоманите го наблюдаваха тревожно.

— Какъв си ти бе, някакво ченге ли…? — пак изкрещя жената.

Бош ги погледна, преди да се качи в колата.

— Нещо такова.

Седна зад волана, включи на предавка и потегли.

Реши, че му стига за тази нощ. Дори Елизабет да се шляеше някъде из улиците, той не можеше да направи нищо повече. Насочи се към къщи примирен с тази мисъл. Щеше да продължи да издирва убиеца на Дейзи, но търсенето на Елизабет повече нямаше да е приоритет за него.

Купи си тако на „Кауенга“ и пое по стръмнините на хълма. Планът беше прост — хапване, душ, преобличане и потегляне към Холивуд, за да продължат работата с Балард.

Къщата беше тъмна, защото бе забравил да остави някои лампи да светят. Влезе през кухненската врата и извади от хладилника бутилка вода, преди да излезе на задната тераса, за да вечеря.

Докато минаваше през дневната, забеляза, че плъзгащата се врата на терасата е частично отворена. Спря. Беше сигурен, че не я е оставил така. И тогава усети опирането на дулото на пистолет в тила си.

През мозъка му прелетя образът на дъщеря му. Беше отпреди няколко години, в момента, когато я бе учил да шофира и я бе похвалил, че се справя добре. А тя му се бе усмихнала гордо.

Балард

32.

Балард получи точно онази нощ, която бе чакала цяла седмица. Никакви обаждания за детектив, никакви искания на подкрепление и никаква необходимост да помага на полицай в нужда. Прекара цялата смяна в детективското бюро и дори си поръча храна, която бе доставена на дежурния полицай. Това й даде време да се съсредоточи и да събере сили за преглед на последните картони от разпит на терен.

Първите два кашона почти не наложиха отделяне на картони за последващо разследване — Балард отдели само два в купчинката, която бе започнала да се трупа от началото на проекта им. Но третият донесе пет картона, сред които три, които тя почувства, че трябва да отидат на купчината.

Три седмици преди убийството на Дейзи Клейтън двама полицаи бяха спрели колата си, за да проверят товарен бус, паркиран в нарушение до тротоар в Гауър, южно от „Сънсет“. Когато се бяха приближили, бяха чули гласове в буса и бяха видели вътре светлина. На двете задни врати бе имало прозорци и полицаите бяха забелязали, че шито на ръка перде се е изместило. През пролуката бяха видели мъж и жена да правят секс на матрак, докато втори мъж снима акта им с камера.

Полицаите бяха сложили край на купона и бяха проверили документите за самоличност на всичките трима. Жената — многократно задържана за проституция — бе потвърдила, че както сексът, така и снимането са по взаимно съгласие. Бе отрекла, че й е заплащано, както и че се занимава с проституция.

Не се бе стигнало до арести, защото никой от тримата не можеше да бъде обвинен в каквото и да било престъпление. Съгласно буквата на закона полицаите биха могли да извършат арест само заради непристойно поведение на обществено място, и то ако подалият сигнала гражданин се е почувствал засегнат. Така че тримата бяха пуснати с предупреждение и посъветвани да си вървят.

Бяха попълнени три индивидуални КРТ. Вниманието на Балард бе привлечено от описанието на вана, както и от това, че единият от мъжете бе описан като „порноактьор“. Казваше се Курт Паскал, 26-годишен към момента на инцидента, живущ на улица „Кестър“ в Шърман Оукс.

От малкото подробности в картона Балард можа да направи правдоподобното заключение, че полицаите са прекъснали заснемането на порноакт във вана. Паскал и операторът — някой си Уилсън Гейли, 36-годишен — бяха платили на проститутката Таня Викърс, 31-годишна, да изиграе роля във вана. Балард направи още една крачка в същата посока и си представи нощ, три седмици по-късно, когато същите мъже подбират друга проститутка за следващ клип, но впоследствие установяват, че са извършили престъпление, понеже момичето се е оказало непълнолетно. Едно от решенията на проблема им би било да ликвидират проститутката, като представят убийството като дело на сексуален садист.

Отлично разбираше, че това са само догадки — екстраполация върху друга екстраполация. Но нещо във въображаемия сценарий задържаше вниманието й. Трябваше да се занимае по-подробно с тези три картона и тя знаеше откъде да започне.

Вдигна поглед към стенния часовник и видя, че смяната й се е изнизала неусетно. Вече бе почти пет сутринта и едва сега тя осъзна, че Бош не се бе явил, както бе обещал да направи. Помисли дали да не му позвъни, но реши да не го буди — може би той бе преценил, че има нужда от една нощ пълноценен сън.

Погледна трите картона на бюрото. Искаше веднага да се захване с тях, но беше обвързана с Бош и помнеше какво бе казал той за начина, по който трябва да се преглеждат картоните. Затова пристъпи към последния кашон и започна да прелиства картоните в него.

След два часа беше приключила. Този кашон не бе донесъл храна за размисъл. И Бош не се бе появил. Погледна си телефона, за да се увери, че не е пропуснала повикване или есемес, но нямаше нищо. Затова реши да му прати съобщение:

След 30 тръгвам за УЮК. Идваш ли?

Изпрати го и зачака. Не получи незабавен отговор.

Захвана се пак с работата и използва следващия половин час преди тръгването за УЮК, за да пусне трите имена от вана в компютъра с надежда да получи текущи адреси и състояние на отношенията с правоохранителните органи. Така разбра, че през четирите години след инцидента с вана Таня Викърс е била арестувана девет пъти за проституция и наркотици, преди да почине от свръхдоза хероин на 35 години.

Порноактьорът, Курт Паскал, нямаше досие и съгласно архива на Агенцията за регистрация на МПС продължаваше да живее на „Кестър“ в Шърман Оукс, но последната актуализация на местоживеенето бе отдавна — шофьорската му книжка бе изтекла преди две години и не бе подновена.

Операторът Уилсън Гейли също бе изпаднал от полезрението. През 2012 беше осъден ефективно за преднамерено заразяване на друг човек с болест, прехвърляна по сексуален начин. Беше излежал три години в затвора и изкарал една година условно на свобода. И след това бе изчезнал безследно. Балард не успя да открие да му е била издавана шофьорска книжка в никой щат.

Харесваше й да се рови из базите данни, но вече беше осем сутринта и след трийсет минути трябваше да се срещне с професор Колдър в УЮК, за да получи от него данните в ГРАСП. Не можеше да си позволи да пропусне уговореното време, защото от девет той имаше по програма тричасови упражнения в компютърната лаборатория.

Сложи четирите кашона с КРТ върху кантонерките покрай стената на бюрото, взе ровъра от станцията за зареждане и излезе през задната врата.

Когато излезе от паркинга и вече не можеше да става дума за събуждане на Бош, минаваше осем. Но позвъняването й бе веднага препратено към гласовата му поща.

— Бош, Балард съм. Какво става с теб? Мислех, че работим заедно. На път съм за УЮК. Обади ми се. Намерих няколко картона, които наистина ми харесват.

Затвори в очакване веднага да й позвъни.

Но той не го направи.

Потърси номер в указателя си и го набра. Беатрис Бопра беше режисьор на филми за възрастни и някогашна участничка в такива. Общо взето бе в този бизнес от двайсетина години. Балард я познаваше, понеже предната година я бе спасила от мъж, който имаше планове да я убие. Заради това Бопра й беше длъжница и Балард се надяваше да получи нещо в отговор.

Знаеше, че в този час от денонощието Бопра или приключва нощен сеанс в студиото си в Чатсуърт, или спи и е като мъртва за света.

Но тя й отговори на първия сигнал.

— Да?

— Беатрис, Рене Балард съм.

Бопра бе позната под няколко имена в порнобизнеса. Много малко хора знаеха истинското й име и се обръщаха към нея с него.

— Балард, какво става? Готвех се да си лягам. Работих цяла нощ.

— В такъв случай се радвам, че те хванах. Трябва ми експертната ти помощ.

— Експертна? Да не искам да опиташ СМ[31] или нещо подобно?

— Не точно. Имам няколко имена и ми е интересно дали ще ти подскажат нещо.

— Казвай.

— Първият е Курт Паскал. Предполага се, че е порноактьор. По-скоро е бил преди девет години.

— Девет години? Господи, в нашия бизнес нещата са се превъртели два пъти за толкова време. Хората идват и си отиват… разбирай го както щеш.

— Значи не го познаваш?

— Виж, аз познавам тези хора по сценичните им имена, а това име не е такова. Чакай да видя в компютъра дали го имам под истинското му име.

— Коя база данни ползваш?

— Порно кастинг. Задръж така…

Балард я чу да трака на клавиатурата. После:

— Паскал… П-А-С-К-А-Л?

— Това е, което имам, да.

— Ха… тук е. Снимката му ми е непозната, така че почти сигурно не съм работила с него. Какво е направил?

— Нищо. Пише ли къде живее?

— Не, няма нищо. Има кой му е агентът, възрастта му и данни за тялото му. Двайсет и пет надървен, което обяснява как е попаднал при нас и явно е останал. Но е на трийсет и пет, което го прави старичък за тази игра.

Балард се замисли за момент кой е най-добрият начин да се свърже с Паскал. Реши да остави това за по-нататък.

— А нещо за Уилсън Гейли? Възможно е да е оператор.

— Това сценичен псевдоним ли е? — попита Бопра. — Ако е, да знаеш, че не правя гей порно, така че едва ли го знам.

— Не, истинското му име. Така поне мисля.

— Мислиш.

Балард я чу отново да въвежда.

— Не, не е в базата данни — съобщи след малко Бопра. — Но… да ти кажа право, името ми напомня нещо. Разбираш ли, пич с име за гей порно, но в нормалната игра… Хм, ще поразпитам за него.

— Лежал е в затвора преди пет години за съзнателно заразяване на друг с венерическа болест — допълни информацията Балард.

— О… почакай малко — сети се Бопра. — Онзи ли?

— Кой?

— Мисля, че е той. Имахме един тип преди време, който беше набрал срещу едно момиче — изпълнителка, — което говореше мръсотии за един от партньорите му. Така че той я нае за един епизод и се включи в него. В резултат й лепна сифилис и я принуди да напусне бизнеса. Тя пък отишла в Порока[32], защото някой й казал, че продуцентът — и точно неговото име ми звучи като Гейли — го направил нарочно. С други думи, знаел, когато я чукал. И в Порока се заинтересували от него. Отворили медицинското му досие и каквото там още трябвало. Доказало се, че е знаел, и го тикнали в затвора.

— Чувала ли си нещо за него оттогава? Излязъл е на свобода преди две години.

— Не мисля. Просто си спомних историята. Трудно се забравя такова нещо — това е най-страшното, което може да се случи в нашия бизнес.

Балард знаеше, че ще трябва да изтегли досието на Гейли, за да получи потвърждение. Но засега изглеждаше като че ли говорят за един и същи човек.

— Да се върнем на другия… Паскал — каза тя. — Би ли могла да го наемеш за снимки през базата данни?

— Бих могла да проверя през агента му дали е на разположение — отговори Бопра.

— И ще има ли… кастинг или нещо подобно?

— Не. При нас гледаме негов клип, който агентът му ще ми изпрати, и после или го наемаш, или не. Тарифата му е по триста на епизод. Пише го тук.

— Би ли го наела за снимки днес?

— Какво говориш? Какви снимки?

— Без снимане. Искам само да го извикаш при теб, за да мога да поговоря с него.

След продължителна пауза Бопра каза:

— Не знам, Балард. Ако се разчуе, че правя услуги на полицията, това сериозно ще ми навреди. Не съм сигурна дали ще мога да наемам други хора. Особено през неговата агенция. Тя е една от големите.

Беше ред Балард да замълчи; надяваше се Бопра да схване посланието: „Длъжница си ми, Бопра“.

И стратегията й сработи.

— Окей… мисля да се престоря на невинна — въздъхна накрая Бопра. — Ще кажа, че си била истински продуцент или нещо такова.

— Каквото трябва — окуражи я Балард.

— За кой ден?

— Например днес?

— Наемането за същия ден е малко подозрително. Никой не прави така.

— Добре, а утре?

— В колко?

— В девет.

— За вечерта говорим, нали?

— Не, сутринта.

— Никой не работи сутрин.

— Добре, добре, да бъде както го правите.

— Значи в такъв случай ще го ангажирам и ще ти се обадя. И ти ще дойдеш?

— Ще дойда.

И двете затвориха, след което Балард отново опита Бош и отново му остави съобщение на гласовата поща.

Телефонът на Бош май беше изключен.

33.

Трафикът в направление УЮК беше жесток. Дори със служебната си кола, която й даваше достъп до забранени за паркиране зони, Балард се добра до професор Колдър едва когато той вече заключваше кабинета си на път за лабораторията.

— Професоре, много съжалявам, че толкова закъснях — извика тя в гърба му. — Има ли някаква възможност само да взема данните от ГРАСП?

Усети се, че говори с умолителния тон на студентка. Беше унизително.

Колдър се обърна, видя я и отключи вратата.

— Влезте, детектив.

Остави раничката си на един стол, отиде зад бюрото си и без да сяда, отвори средното чекмедже.

— Знаете ли, чудя се защо го правя — продължи той. — ЛАПУ не се отнесоха много добре с мен.

Извади от чекмеджето флашка и я подаде през бюрото на Балард.

— Знам — каза тя. — Било е в резултат на съображения, валидни към онзи момент. — Взе флашката и я вдигна във въздуха. — Но мога да ви уверя — опита се да го успокои, — че ако това ни помогне да открием убиец, ще се постарая много хора да научат за помощта ви.

— Да се надяваме — със съмнение в гласа отговори Колдър. — Ще трябва сама да разпечатате копия за партньора ви. В края на семестъра сме и се оказа, че нямам бюджет за хартия.

— Няма проблем, професоре. Благодаря.

— Бих искал да разбера какво се е получило.

Макар Балард да се върна при колата си само след десет минути, под чистачката й имаше квитанция за глоба за неправилно паркиране.

— Ама тези хора сериозно ли…? — удиви се тя на глас.

Дръпна ядосано плика изпод чистачката и обиколи с поглед целия паркинг, търсейки служителя, която я бе глобил, но видя само студенти на път за лекциите си.

— Ей, това е шибана полицейска кола, не видя ли? — изкрещя тя.

Студентите я изгледаха озадачено за момент и продължиха към залите. Балард се качи в колата, хвърли плика на таблото над волана и изсумтя:

— Задници!

Потегли обратно към Холивуд. Трябваше да реши какво да прави. Можеше да остави служебната кола, да се качи на вана си, да запраши към плажа за обичайните занимания по това време на деня и да се наспи. Другата възможност бе да продължи със случая. Имаше петдесет и шест заделени картона, които се нуждаеха от по-подробно разследване. А освен това разполагаше с данните от ГРАСП, които представляваха напълно нов поглед върху случая.

Не бе влизала в океана от два дни и знаеше, че се нуждае от физическата активност и душевното равновесие, което това щеше да й донесе. Но случаят я зовеше. С пресяването на КРТ-тата и с файловете от ГРАСП можеше да задържи набраната инерция.

Извади телефона си и набра Бош за трети път тази сутрин. Сигналът прозвуча само веднъж и веднага бе препратена към гласовата поща.

— Бош, къде си, мамка му? Заедно ли работим, или вече не?

Затвори, без да остави съобщение, ядосана, че мобилният телефон не дава възможност да затръшнеш слушалката.

Докато се влачеше през трафика, ядът й към Бош се разсея и се превърна в загриженост. Когато се добра до Холивуд, зави по „Хайланд“ и навлезе в „Кауенга Пас“. Знаеше, че Бош живее в прохода. Беше й дал адреса си, за да може да говори с Елизабет Клейтън. Не си спомняше номера, но поне бе запомнила улицата.

Удроу Уилсън Драйв се виеше по склона на планината над прохода и предлагаше сякаш изрязани изгледи между къщите, стърчащи над терена върху стоманобетонни пилони. Но Балард не се интересуваше от гледката. Тя търсеше стария зелен „Чероки“, с който бе видяла Бош да напуска паркинга на участък „Холивуд“ вчерашната сутрин. Надеждата й бе Бош да няма гараж.

Беше на три завоя под билото на планината, когато зърна джипа пред вратата на гаражна пристройка към малка къща, издигната на онази страна улицата, която предлагаше живописната гледка. Подмина я и паркира до тротоара.

Отиде до предната врата и почука. Отстъпи крачка и провери прозорците за дръпнати пердета. Нямаше такива, а и никой не й отвори. Опита вратата, но тя се оказа заключена.

Отиде при гаража и опита страничната врата. И тя беше заключена.

Върна се на улицата, заобиколи къщата откъм задната страна и я огледа отдалече. Сети се за начина, по който Бехтел, крадецът на картини, се бе вмъкнал, за да открадне платната на Уорхол. Видя, че гаражът е обграден с решетки от ковано желязо, междините в които изглеждаха достатъчно широки, за да стъпва в тях.

Върна се на улицата.

Точно както беше направила преди три дни, се качи на покрива и мина до задния перваз. Всяка къща с гледка разполагаше със задна тераса и тя не бе разочарована от дома на Бош. Провери дали хоризонталният улук е закрепен достатъчно здраво, клекна, хвана се с две ръце, увисна и с леко залюляване скочи от метър височина на терасата. Не беше никакъв проблем.

Но нещо определено изглеждаше странно. Плъзгащата се врата бе достатъчно открехната, за да мине през пролуката, без да я доразтваря. Озова се в средата на малка икономично обзаведена дневна. На пръв поглед всичко изглеждаше наред.

— Хари…?

Не получи отговор. Влезе по-навътре. Усети малко странна миризма на храна.

Имаше ниша с маса за хранене и стена от рафтове зад нея, отрупани с книги, папки, колекция от винилни плочи и компактдискове. На масата видя неотворена бутилка вода и хартиена торбичка от „Покито Мас“, вече видимо омазнена отвътре. Докосна бутилката и торбичката — бяха със стайна температура. Торбичката беше отворена и тя погледна в нея. Видя опакована храна и от миризмата в кухнята се досети, че тази храна стои така от доста време.

— Хари?

Този път изрече името му по-високо, но и това не донесе отговор.

Отиде до антрето зад входната врата и погледна в тясната кухня, през която можеше да се стигне до гаражната пристройка. Тук всичко изглеждаше наред. Видя на поставка връзка ключове.

Обърна се и тръгна по коридора към спалните. В главата й летяха най-различни мисли. Бош например бе споменал, че Елизабет Клейтън загадъчно се е изнесла. Дали не се бе върнала, за да му направи нещо лошо? Да го обере? Нещо друго ли се бе случило?

Тогава се сети за възрастта на Бош. Дали нямаше да го намери свлечен в леглото или в спалнята? Дали не бе прекалил с работата и не бе стигнал до пълно изтощение заради липсата на сън?

— Хари? Балард съм. Тук ли си, Хари…?

Къщата оставаше смълчана. Балард бутна вратата на една спалня — вероятно на дъщеря му, ако се съдеше по афишите и снимките по стените, плюшените играчки на леглото, снимката й и малката колекция плочи. На нощната масичка имаше снимка в рамка: девойка, прегърнала жена. Явно дъщерята и съпругата на Бош.

От другата страна на коридора имаше друга стая с легло и бюро. Никакъв лукс, по-скоро спартанско обзавеждане. Изглежда, беше стаята на Елизабет. Следващата врата бе на обща баня. След това основната спалня — стаята на Хари.

Балард влезе и този път само прошепна името на Хари, за да не го събуди, ако още спи. Леглото бе оправено с военна прецизност, постелката опъната и подпъхната под ръбовете на матрака. Това в още по-голяма степен от недокоснатата храна на масата подсказа на Балард, че нещо съвсем сериозно не е наред.

Провери и банята, макар вече да знаеше, че Бош не е тук. Върна се, мина през цялата къща и отново излезе на терасата. Последното място, което оставаше да провери, бе стръмният склон под конзолно изнесената къща.

Оврагът долу бе обрасъл с гъсти храсти, акации и иглолистни дървета. Балард мина няколко пъти по цялата дължина на терасата, за да може да разгледа добре терена долу. Нямаше никаква следа от тяло или някакво смачкване на растителността.

Удовлетворена, че къщата и околният терен са чисти, Балард скръсти ръце и се подпря на перилата; питаше се какво да предприеме. Беше сигурна, че на Бош му се е случило нещо. Погледна си часовника. Вече бе 9:30 и тя знаеше, че в детективското бюро на участък „Холивуд“ вече ври и кипи. Извади телефона си и позвъни по пряката линия на лейтенант Макадам.

— Лейтенант, Балард се обажда.

— Балард… Току-що потърсих дневника за нощната смяна и не го намерих.

— Не съм го попълнила. Беше бавна нощ. Никакви сигнали.

— Е, веднъж на милион. Добре, какво има тогава?

— Ако помниш, при една от нощните ми смени по-рано тази седмица ти казах, че работя по неразрешен случай за едно момиче, което е било отвлечено преди девет години.

— Дейзи, така ли беше?

— Точно така. Работех по случая с Хари Бош.

— Без моето разрешение, но да, знам че Бош се занимава с това.

— Той получи разрешение от началника на смяната. Както и да е, ето за какво става дума. Бош трябваше да се яви тази сутрин, за да прегледаме едни стари KPT-та заедно, но не дойде.

— И какво?

— След това, в 8:30, имахме среща с един човек в УЮК, но Бош не дойде и за нея.

— Ти потърси ли го?

— Търся го цялата сутрин. Не ми отговаря. В момента съм в дома му. Задната врата беше отворена, открих на масата незапочната вечеря от снощи, а в леглото му не беше спано.

Настъпи продължително мълчание, докато Макадам обмисляше всичко казано от Балард. Вече бе решила, че и той се настройва на същата тревожна вълна като нея, но когато проговори, разбра, че изобщо не е така.

— Балард, ти и Бош… имате ли нещо общо извън този случай?

— Не. Ти шегуваш ли се? Мисля, че му се е случило нещо. Не съм… човекът е изчезнал, лейтенант. Трябва да предприемем нещо, затова се обаждам. Какво следва да направим?

— Добре, успокой се сега. Извинявай за грешката. Забрави каквото казах. Така-а… кога точно трябваше да се видите?

— Нямаше точен час. Но той обеща да дойде рано. И изобщо… търся го от четири-пет сутринта.

Пак мълчание.

— Рене, значи говорим за най-много шест часа.

— Знам, но в случая определено нещо не е наред. Вечерята му е недокосната на масата. Колата му е тук, но него го няма.

— И все пак, още е много рано. Да видим как ще се развият нещата.

— Да се развият? За какво говориш? Той е един от нас, за бога! Трябва да пуснем бюлетин или поне да го подадем в рейсъра.

Рейсър беше вътрешна система за уведомяване чрез есемеси, които можеха да бъдат изпратени едновременно до телефоните на хиляди полицаи.

— Не, твърде рано е възрази Макадам. — Да изчакаме да видим какво ще се случи през следващите няколко часа. Изпрати ми с есемес адреса и ще пратя там кола веднага след обяда. Ти приключвай.

— Какво? — попита Балард.

В гласа й звучеше безпомощност. Макадам не виждаше онова, което виждаше тя, и не знаеше онова, което знаеше тя. И подходът му беше тотално погрешен.

— Приключвай за днес, Балард. Ще изпратя по-късно кола да провери пак за Бош. Това трябва да отлежи поне дванайсет часа. Ще ти се обадя по-късно, ако междувременно разберем нещо. Най-вероятно не става дума за нищо сериозно.

Балард затвори, без да потвърди заповедта на Макадам. Опасяваше се, че каже ли още нещо, ще го направи с висок писклив полуистеричен глас.

Задържа телефона си в ръка и потърси номера на участъка в Сан Фернандо. Позвъни и поиска да я прехвърлят в детективското бюро. Отговори й жена, която се идентифицира твърде бързо, за да долови името й.

— Там ли е Хари Бош?

— Не, не е тук. Може ли да ви помогне някой друг?

— Аз съм детектив Балард от ЛАПУ. Може ли да говоря с неговия партньор, моля? Спешно е!

— Тук нямаме постоянни партньори. Ние…

— Трябва да говоря с онзи, с когото той е работил за последно заедно… по онова гангстерско убийство, в което бе ликвидиран свидетелят.

Къса пауза преди отговора:

— Това съм аз. Откъде знаете за случая?

— Как ви беше името?

— Детектив Лурдес. Как разбрахте за…

— Изслушайте ме. Мисля, че на Хари му се е случило нещо. В момента се намирам в къщата му и изглежда… изглежда, сякаш е бил отвлечен.

— Отвлечен?

— Имахме уговорка да се срещнем рано тази сутрин. Той не дойде. Телефонът му е изключен и не си е у дома. На масата има недокосната храна от снощи, леглото му е оправено, а задната му врата е била отворена цялата нощ.

— Окей, окей… сега вие ме изслушайте. От вчера имаме информация, че санферите са възложили убийството му, защото знаят, че Хари работи по случай срещу един от техните босове. От днес работим и ние. Но снощи аз предупредих Хари. Казах му. Има ли вероятност да се е… скрил някъде?

В гърдите на Балард се появи някаква тежест. Тежестта на ужасно предчувствие.

— Аз… не. Не изглежда така. Ключовете му са на масата. И колата му е тук.

— Може да е помислил, че колата му е проследима. Вижте, не се опитвам да омаловажа ситуацията. Ако твърдите, че изглежда не по негова воля, тогава трябва да изпратим екип. Разговаряхте ли с дъщеря му?

Балард изведнъж осъзна, че през седмицата Бош й бе разкрил нещо, което можеше да е от полза.

— Не — призна тя. — Но ей сега ще го направя.

И прекъсна разговора.

34.

Балард се върна в къщата, за да потърси нещо друго. Трябваше й телефонният номер на дъщерята на Бош. Бе запомнила, че в основаната стая имаше малко бюро като онези, които се намират в хотелските стаи. Влезе там и започна да претърсва чекмеджетата, докато не попадна на едно с чекови книжки и хванати с ластик пакети от пликове.

Една купчинка беше изцяло от телефонни сметки. Бързо отвори най-горния плик и веднага видя, че Бош използва семеен план, съгласно който плаща два мобилни телефона на една сметка. Единият номер й бе познат — неговият, а вторият трябваше да е на дъщеря му. След това отвори чековата книжка и започна да прелиства отрязъците, докато не попадна на копие на чек за четиристотин долара на името на Маделин Бош.

Вече имаше каквото й трябваше, така че позвъни на номера. Сигналът прозвуча няколко пъти и после бе прехвърлена на гласовата поща, което не я изненада, понеже дъщерята на Бош нямаше как да разпознае нейния номер, който излизаше на екрана й.

— Маделин, обажда се детектив Балард от ЛАПУ. Страшно важно е да ми се обадите веднага щом прослушате това съобщение. Настоятелно ви моля да ми позвъните.

Продиктува номера си, макар той вече да бе записан в телефона на момичето. След това прекъсна, върна всичко в чекмеджето и стана от бюрото. Веднъж Бош бе подхвърлил, че дъщеря му учи в „Чапман“, окръг Ориндж, и винаги се намира на не повече от час път. Замисли се дали да не позвъни на охраната на учебното заведение, за да разбере от тях има ли начин Маделин Бош да бъде открита, но в този момент телефонът й иззвъня и на екрана се показа номерът, на който току-що се бе обадила.

— Маделин?

— Да, какво става? Къде е баща ми?

— Опитваме се да го издирим и се нуждаем от помощта ти.

— Боже господи, какво се е случило?

— Не се паникьосвай, Маделин. Така ли ти казват? Маделин?

— Мади. Кажете ми какво се е случило.

— Не съм сигурна. Не се яви на две срещи с мен и не мога да се свържа с него. В момента съм в дома му, колата му е пред гаража, на масата има храна, но него го няма. Кога се чухте за последно с него?

— Той… ъ-ъ… ми прати есемес снощи. Каза ми лека нощ и аз му отговорих с лека нощ.

— Той и майка ви разведени ли са? Да не би да…

— Майка ми почина.

— Съжалявам, не знаех. Но ето за какво ти се обаждам. Баща ти ми спомена, че сте се разбрали той да може да проследява телефона ти, а ти неговия. Мисля, че неговият телефон в момента е изключен, но искам да пуснеш приложението на твоя и да ми кажеш къде за последно е бил засечен. Можеш ли да го направиш?

— Да. Само че ще трябва да те поставя на високоговорител, докато…

— Няма проблем, направи го.

Балард изчака и след малко Мади отново се обади:

— Има записи до единайсет и четирийсет и две снощи. После спира.

— Това е добре, но кое е било местоположението на телефона?

Нова пауза, докато Мади проверяваше. Балард стискаше палци да не е домът му, защото това с нищо нямаше да й помогне.

— Ъ-ъ… в Долината е. Някакво място, наречено… хм… Открита зона Садълтрий.

Сърцето на Балард се сви — името звучеше като място, където да изхвърлиш труп.

— Не може ли по-конкретно? — помоли тя, стараейки се мислите й да не влияят на тона й. — Можеш ли да промениш мащаба или нещо такова?

— Почакайте малко… — каза Мади.

Балард почака.

— Ммм… изглежда, се намира близко до Силмар — обясни Мади. — Най-близката улица до това място се казва „Койот Стрийт“.

— Сега би ли затворила, а после, ако може, направи снимка на екрана и ми я изпрати.

— Добре, но защо го няма? Какво се е…

— Мади, моля те, чуй ме! Трябва да прекъснем, за да ми пратиш снимката на екрана. После аз ще я препратя на когото е нужно и така ще разберем дали баща ти е там. Знам, че си изплашена и че това обаждане е най-ужасното в живота ти. Но сега трябва да затварям. Ще ти се обадя веднага щом науча нещо. Става ли?

Стори й се, че чува момичето да плаче.

— Мади…?

— Да, добре. Затварям.

— Още нещо… Струва ми се, че ако поне малко приличаш на баща си, сега ще ми изпратиш снимката на екрана, а после ще скочиш в колата и ще потеглиш за насам. Не го прави! Стой далече от дома си, чуваш ли ме? Може да е опасно!

— Вие сериозно ли…?

— Напълно. Искам да не си тук, докато не ти се обадя аз или баща ти, разбрахме ли се?

— Ясно.

— Добре, сега ми прати снимката.

И Балард затвори. Знаеше, че Хедър Рурк вероятно спи, но това нямаше значение. Обади се на приятелката си, въздушната насочвачка. Малко изненадващо тя й вдигна моментално.

— Защо си будна, Рене?

— Още работя, а имам ситуация. Нуждая се от облитане над Долината. Кой мислиш би го направил за мен?

— Лесен въпрос — аз.

— Какво?

— Поех извънредна смяна и за днес сме включили в план-графика Долината. Всъщност всеки момент ще излетим. Къде в Долината?

— Района на Силмар. Колко време ще…

— Трийсет минути. Какво точно търсиш?

— Издирваме изчезнал полицай. Сега ще ти изпратя екранна снимка на мястото, което ни интересува. Нарича се Открита зона Садълтрий. Трябва да разбера какво има там. Някакви къщи, постройки… каквото и да е. А ако няма нищо… потърси човешко тяло.

— Разбрах. Чакам снимката.

— И аз я чакам и ще ти я пратя в мига, в който я получа. И още нещо — ако е възможно, не споменавай за това по радиото. Обаждай ми се на мобилния.

— Ясно.

Балард прекъсна в мига, в който телефонът я уведоми за получаването на екранната снимка от Мади Бош. Без забавяне тя я препрати на Хедър Рурк. После тръгна пред къщата, като я оглеждаше като потенциално местопрестъпление. Остави задната врата отворена и излезе през предната, без да пропусне да я заключи.

Сигналът на телефона тук бе слаб и стана нормален едва когато пое по Удроу Уилсън Драйв надолу в прохода, за да се качи в посока север на магистрала 101. Сега вече можеше да се обади на Лурдес в полицейското управление на Сан Фернандо.

— Знаеш ли нещо за някакво място, наречено Открита зона Садълтрий?

— Ъ-ъ… дори нямам представа какво може да е това.

— Намира се северно от Силмар, наблизо до улица „Койот“. Проследихме телефона на Бош до това място снощи някъде около полунощ. После сигналът се е изгубил. В момента чакам облитане и моя позната ще ми каже какво има там. Сега пътувам.

— Аз съм по-наблизо. Мога да се кача там веднага.

— По-добре изчакай облитането. Не знаем какво може да има там. Може да е труп, но може да е капан.

— Господи…!

— След като сте знаели, че е набелязан, защо не е бил под охрана?

— Отказа. Мисля, че не го взе на сериозно. И още не знаем дали има някаква връзка. Може да е горе на къмпинг и да няма сигнал.

— Може, но аз сериозно се съмнявам. Сега искам телефонът ми да е свободен. Ще ти се обадя, когато науча нещо от облитането.

— Тук съм и виж… Хари веднъж ми спаси живота, така че…

Не довърши.

— Разбирам — каза Балард.

И затвори.

Късният сутрешен трафик беше рехав и Балард успя да поддържа добра скорост. Стигна по 101-ва до отбивката за 170-а, пое по нея, после отби на 5-а, преди да навлезе из улиците на Роксфорд. Проверяваше телефона си периодично, но нямаше вест от Рурк. В един момент не издържа и изви глава, за да погледне в небето за хеликоптер над планините, обграждащи Долината. Не видя.

Точно пресичаше Сан Фернандо Роуд, когато Рурк й позвъни, вместо да й прати есемес. От слушалката не се чуваше грохотът на хеликоптерен двигател и Балард настръхна.

— Още ли сте в Пайпър Тек?

— Не, имаме площадка в „Дейвис“, която можем да използваме.

Балард знаеше, че управлението разполага с тренировъчна база край Силмар, кръстена на името на бившия началник Едуард Дейвис.

— Прелетяхте ли? Имаше ли там нещо?

Усещаше, че гласът й е променен от напрежението на момента.

— Няма труп — отговори Рурк. — Но на стотина метра по на север от точката, която ми изпрати с екранната снимка, в шубраците има нещо като изоставен кучкарник или някакъв терен за обучение на животни. Плюс няколко навеса и кръгли плацове за тренировки. Но няма нито коли, нито някакви признаци на живот.

Балард пое рязко дъх. Поне тялото на Бош не лежеше някъде там, изложено на слънцето.

— Какъв е достъпът?

— Труден — отвърна Рурк. — На едно място черният път за нагоре изглежда отнесен от порой.

— Направи ли някакви снимки?

— Да. Ще ти ги пратя, но реших първо да говоря с теб.

— Няма проблем.

— Искаш ли да сме наблизо?

— На петнайсет минути оттам съм и ще огледам терена. Но ако ми бъдете въздушно подкрепление, няма да откажа.

— Окей, тук сме, докато не ни се обадиш.

— Разбрано.

Балард затвори и се обади на Лурдес. Сподели с нея резултата от облитането и я покани да се срещнат в края на улица „Койот“ и заедно да претърсят мястото, където телефонът на Хари Бош е бил засечен за последен път.

— Идвам веднага — каза Лурдес.

Бош

35.

Звукът на хеликоптер над главите им даде на Бош лъч надежда. Но онзи, който го наблюдаваше, изпадна в паника. Бош се бе опитвал цялата нощ да пробие комуникационната бариера — беше го питал за името му, беше молил да го пусне извън клетката, за да разтъпче схванатите си крака, беше му подметнал дали наистина иска да поеме бремето да убие полицай.

Но мъжът не бе проговорил. Седеше си, гледаше Бош и от време на време насочваше пистолета си към него през прътовете на решетката. Бош знаеше, че това е куха заплаха. Държаха го жив за друго. Или може би за друг. Например може би Транкило Кортес.

Мъжът имаше твърдия поглед на затворник и татуировки в потвърждение на същото — избледняло синьо мастило. Бош не видя никой от символите, свързвани със санферите — нямаше ВСФ, нито 13, — каквито бе виждал на всеки срещнат санфер, с когото се бе сблъсквал по време на работата си в СФПУ. Това включваше и Транкило Кортес.

Бе разполагал с цялата нощ да сглоби картината и в крайна сметка бе стигнал до убеждението, че този тип е от мексиканската мафия, еМе, и че Кортес вероятно е излязъл от кръга на Санфер, за да проведе нелегална операция. Похищението на полицай беше сериозен ход, който щеше да постави ВСФ под сериозен натиск. Но убийството на полицай беше несравнимо. Кортес несъмнено желаеше да си остави възможността за правдоподобно отрицание на всякакво участие.

Бяха изпратили трима души, за да го похитят от дома му, всъщност четирима, ако се броеше и шофьорът на джипа, който го бе докарал през неравния терен до това мрачно място, но накрая го бяха оставили само на този мълчалив пазач. Минутите се точеха като часове, часовете — като дни. Заврян в клетка за куче, Бош неизбежно бе започнал да се замисля за смъртта. В джипа бе доловил достатъчно от разговора на испански, за да разбере, че в крайна сметка щял да бъде хвърлен на кучетата. Но не беше съвсем ясно това буквално ли трябва да се разбира, или е само метафоричен израз. И ако наистина смятаха да го направят, любопитно бе дали това ще се случи докато още е жив.

Най-много му тежеше обаче друго нещо — дъщеря му. Фактът, че не бе успял да размени последни думи с нея. Че не бе успял да я види как успява в живота като зрял човек. Непоносима беше мисълта, че никога повече няма да я види и да поговори с нея. Обзе го чувство на вина, че бе пропилял последните няколко месеца като баща на Мади, опитвайки се да спаси една жена, която не желаеше да бъде спасена. И в най-тъмните часове преди изгрева по бузите му потекоха сълзи.

И тогава бе дошъл звукът на хеликоптера точно над тях. Само за миг това бе променило коренно ситуацията, в която се намираха Бош и пазачът му. Бош бе виждал предостатъчно местопрестъпления и се бе отзовавал на десетки искания на подкрепление, за да разпознае с лекота пронизителния вой на двигателя на мощния „Бел 206 Джет Рейнджър“. Знаеше, че онова, което кръжи над бараката, е хеликоптер на ЛАПУ и че вече го издирват. Това му даде надежда, че може би все пак ще види отново дъщеря си и ще има шанс да поправи нещата.

За мълчаливия пазач звукът бе източник на ужас и неизбежната дилема — да се съпротивлява ли, или да избяга. Той отиде до вратата, открехна я и погледна нагоре към небето. Като видя летателния апарат, промяната в поведението му потвърди онова, което Бош вече знаеше. Той се извърна, приближи се до клетката и вдигна пистолета си.

Бош пък вдигна ръце, доколкото му позволяваше ограниченото пространство, и заговори на елементарен испански:

— Убиеш ли полицай, никога няма да спрат да те преследват.

Мъжът се поколеба. Бош продължаваше да говори. Никога не бе учил испански и знаеше само откъслечни фрази, дочути през дългите години на патрулиране по улиците, както и от партньори като Лусия Сото и Бела Лурдес.

— Какво ще каже Транкило? Той ме иска жив.

Мъжът продължаваше да стои като вкаменен, без да отмества дулото от Бош.

На младини Бош бе прекарал трийсет месеца във Виетнам. И не бе имало нито ден, без да чуе грохота на хеликоптерите. Беше като музика, на чийто фон се бе разгръщала войната. Скрит в слонската трева в очакване на евакуацията, той се бе научил да разчита точно посоката и разстоянието от този звук. И сега можеше да разбере, че машината над тях кръжи по разширяваща се спирала.

Пазачът му се върна при вратата и тревожно погледна навън. И той като Бош бе усетил, че хеликоптерът завива в далечината. Тогава звукът заглъхна и Бош разбра, че машината се е скрила зад билото на планината. Бараката сега бе извън полезрението им.

Мъжът с пистолета се обърна и го изгледа, колебаеше се какво да реши. Бош знаеше, че от това решение ще зависи животът му. Затова не изпусна погледа му.

Мъжът внезапно се извърна и отвори вратата по-широко. Погледна навън и нагоре към небето. Хеликоптерът се чуваше едва-едва.

— Sali! — извика Бош. — Ahora!

Надяваше се това да е нещо подобно на „Бягай сега!“

Мъжът блъсна вратата докрай и бараката се изпълни с ослепителна светлина. Той пъхна пистолета под колана си и отиде в ъгъла, където на прогнилата от ръжда ламаринена стена бе подпрян зелен мотоциклет. Яхна го, удари с крак педала за запалване и се изстреля през отворената врата.

Бош присви очи срещу светлината и се вслуша. Хеликоптерът идеше за нов заход, вече бе минал над билото и се приближаваше.

Сега, когато вътре вече беше достатъчно светло, Бош се раздвижи в клетката, за да разгледа всеки ъгъл и сглобка за слабости. Знаеше, че е невъзможно да е сигурен дали хеликоптерът търси точно него, провежда тренировъчен полет или просто кръжи над бягащ койот. Беше истина, че похитителите му снощи бяха направили грешката да не го обискират за телефон, преди да го прехвърлят от вана в джипа, но Бош бе свикнал да мисли, че не бива да разчита на никой друг за спасението си.

Трябваше да работи бързо и да намери начин да се измъкне от клетката. Защото можеше да е само въпрос на време да се върнат за него.

Балард

36.

Балард чакаше Бела Лурдес до портата на улица „Койот“ за сервизния път, водещ нагоре в хълмовете и изоставения комплекс за тренировка на животни. Разглеждаше въздушните снимки, изпратени й от Хедър Рурк, и се опитваше да реши кое е по-добро: да се стигне до горе пеша или да се рискува с някаква кола по черния път.

Базата не бе много на високо и се намираше на открито място, което правеше невъзможно незабелязаното приближаване с кола. Реши да го направи пеша и да повика помощ от хеликоптера само ако се наложи някаква демонстрация на сила от страна на ЛАПУ.

Лурдес пристигна. Водеше си партньор, когото представи като Дани Систо, и като усети загрижеността на Балард, гарантира за него с думите, че дори самият Бош би му се доверил безусловно. Балард прие думите й и ги запозна с последните новини около ситуацията. Показа им и снимките от облитането.

— Добре… мисля, че знам връзката тук изненада я Лурдес.

— Каква е тя? — попита Балард.

Лурдес гледаше Систо за потвърждение, докато говореше:

— Преди две години „Защита на животните“ проведоха тук голяма операция — започна тя. — Мястото било тренировъчна база на животни, използвани във филми и телевизията, но било изоставено от години. Санферите някак го надушили и започнали да провеждат тук горе боеве между кучета и между петли. Само че от „Защита на животните“ разбрали и сложили край на това.

— Помня случая — обади се Систо. — Голяма история. Струва ми се, че и вие бяхте част.

Последното се отнасяше до Балард и беше свързано с това, че ЛАПУ се бяха присъединили към „Защита на животните“ в прекратяването на тази незаконна дейност в комплекса. Балард обаче не помнеше нищо за събитията или вниманието, което медиите им бяха обърнали. Но потвърждението, че това е място, за което санферите са знаели и са използвали преди, беше важно. Сега вече усещаше, че са на правилното място.

Систо й посочи телефона, чийто екран продължаваше да показва въздушната снимка на комплекса.

— Ще претърсваме постройките, нали? — попита той. — А имаме ли заповед? Изоставена или не, това все пак е частна собственост.

— Нямаме време — обясни Балард.

— Изключителни обстоятелства от началото до края — подхвърли Лурдес.

Огледаха снимките и подбраха три отделни пътеки, минаващи през храстите и стигащи до комплекса. Преди всеки от тях да тръгне по своята, Балард се обади на Рурк, обясни плана им и й каза да чака в готовност. Хеликоптерът все още бе на земя в близката тренировъчна база на ЛАПУ и Рурк я увери, че е в готовност и на разположение.

Балард свърши разговора и погледна Лурдес и Систо.

— Добре, сега да намерим Хари.

Балард бе избрала за себе си най-прекия маршрут към комплекса — черния сервизен път. Държеше се близко до високите шубраци, които се издигаха отстрани, но качването бе по-лесно и съответно времето за стигане до набелязаната поляна — най-кратко.

На финалния завой, преди да излезе на поляната, чу силно дрънчене откъм комплекса. Идеше на неравни интервали. Пет-шест тежки удара и тишина. След няколко секунди всичко се повтаряше.

Балард извади телефона си, за да се обади на Лурдес или да прати есемес, но видя, че вече е извън обхват. Беше оставила ровъра в колата, понеже не искаше операцията да се координира в открит ефир. Така че сега всеки от тях трябваше да се придвижи самостоятелно, без да знае докъде са стигнали другите.

Реши да избере прекия подход. Излезе на поляната, извади пистолета си в спусната покрай тялото ръка и тръгна към първата от двете полуразрушени постройки. Зави на ъгъла и зърна Лурдес да се задава по пътеката отдясно на нея. Систо не се виждаше никакъв.

Балард се готвеше да направи знак на Лурдес да прегледат първата сграда, когато ударите се разнесоха отново. Беше ясно, че идат откъм другата сграда — по-малка постройка в края на поляната. Балард я посочи. Лурдес кимна и двете тръгнаха към източника на звука.

Имаше дъсчена врата на ролки, която бе отворена над метър. Това позволяваше на Балард и Лурдес да надникнат от различни ъгли към вътрешността на бараката, но формата й бе правоъгълна и нямаше начин да се види всичко.

Когато стигнаха на няколко крачки от отворената врата, блъскането спря.

Замръзнаха и зачакаха. Този път не се поднови. Като гледаше напрегнато отворената врата, Балард извика:

— Хари Бош?

Миг тишина и после:

— Тук съм!

Балард погледна Лурдес.

— Прикривай ме. Влизам.

Влезе в постройката с вдигнат пистолет. Отне й момент зрението й да се адаптира, след което се обърна надясно. Стената бе скрита под ръждясали клетки за кучета — два реда един върху друг по четири на ред. Бош седеше в третата клетка на първия ред, притиснал в тясното пространство колене към гърдите си. През решетката се виждаше, че китките и глезените му са вързани. По ризата му имаше кръв, в горната част на лявата му буза, под отеклото око, се виждаше порезна рана.

Балард огледа останалата част от помещението с насочен пистолет, за да е сигурна, че няма пряка опасност.

— Чисто е — обади се Бош. — Но вероятно ще се върнат.

Ритна вратата на клетката с ходила, издавайки шума от блъскане, който Балард бе чула отвън — безполезно усилие да се измъкне.

— Окей, Хари, задръж така и ще те измъкнем — каза тя. — Как си? Да викаме ли линейка?

— Никаква линейка — отсече Бош. — Добре съм. Две натъртени ребра и схванати както никога крака. Сигурно ще имам нужда от два-три шева под окото. Не искаха да ме пребиват до смърт, преди Транкило да е пристигнал тук с кучетата си.

Балард не очакваше, че Бош ще иска линейка — не беше в стила му. Приближи се до клетката и огледа катинара, който я държеше заключена.

— Нали не са оставили тук някъде скрит ключа? — без особена надежда попита тя.

— Не съм го виждал — отговори Бош.

— Мога да стрелям в ключалката, но ме е страх рикошетът да не те улучи.

— Това сработва само във филмите.

— Бела? Чисто е…

Лурдес влезе в бараката.

— Добре ли си, Хари? — бяха първите й думи.

— Ще бъда след като ме освободите — каза той. — Това коляно просто ме убива!

— Добре — каза Балард. — Ще взема щангата от колата и ще счупим катинара.

— Правилно — коментира Бош. — Ти ли прати хеликоптера тук?

— Да.

Бош кимна в знак на благодарност.

— Веднага се връщам — каза Балард.

Систо вече чакаше на поляната с гръб към бараката, за да осигури прикритие. Докато минаваше покрай него, Балард попита:

— Провери ли другата постройка?

— Всичко е чисто — успокои я той.

— Ще ми трябваш да разбием една ключалка.

— Готов съм. Той наред ли е?

— Ще се оправи.

— Чудесно.

Докато се спускаше по пътеката, телефонът й, изглежда, влезе в обхват и веднага се получи есемес от Рурк. Беше контролно обаждане и тя искаше да разбере какво става. Балард й се обади и й каза да продължават да имат готовност. След като освободяха Бош, трябваше да решат какво да правят — да заложат капан за бандитите в случай, че те решат да се върнат, или да се изнесат без забавяне и да продължат по друг начин.

Взе щангата, взе и ровъра и забърза обратно по пътеката. По средата на пътя чу характерния звук на двигател на пистов мотоциклет зад гърба си. Обърна се рязко и видя мотоциклетист на тъмнозелен мотор да спира на стопа на „Койот“. Той я погледна. Носеше каска в съответстващ цвят и затъмнено предпазно стъкло. Двамата се гледаха няколко секунди, после мотоциклетистът зави рязко в обратната посока и отпраши.

Балард разбра, че първата възможност — издебване от засада на бандитите — вече е отпаднала, така че се обади на Рурк по радиото и поиска хеликоптерът да се вдигне. Каза й да огледат комплекса отгоре за всеки случай и да потърсят тъмнозелен пистов мотоциклет.

Беше задъхана, когато стигна пак горе. Връчи щангата на Систо, сякаш му предаваше щафетна палка, и влязоха в бараката. Систо вкара щангата в халките на вратата, напъна и те се скъсаха от заварките. Балард и Лурдес внимателно помогнаха на Бош да излезе.

— Нямате представа колко е хубаво да стоиш прав — отбеляза той.

Направи с болезнена гримаса няколко крачки, прихванал жените през раменете.

— Мисля, че ще ти трябва линейка, Хари — загрижено каза Лурдес.

— Не възрази Хари. — Мога да ходя. Само ми дайте…

Пусна ги и закуцука сам към вратата. Звукът на хеликоптер в далечината се приближаваше.

— Обадете им се да се отдалечат — каза Бош. — Онези типове може да се върнат. Тогава ще ги заловим.

— Няма да стане, аз провалих работата — призна си Балард. — Вече знаят, че сме тук. Тъмнозелен пистов мотоциклет?

Бош кимна.

— Да, той е.

— Видя ме, когато се върнах за щангата. И колите също.

— Мамка му.

— Съжалявам.

— Вината не е твоя.

Бош излезе на поляната и обърна лице към слънцето. Балард го наблюдаваше. Досещаше се, че през прекараната нощ сигурно е решил, че никога повече няма да го види.

— Хари, трябва да те прегледат и някой да се погрижи за шевовете на бузата ти — обади се Лурдес. — След това ще прегледаме заедно какво имаме за бандата и ще извадим заповеди за арест за мръсниците, които ще можеш да идентифицираш.

Балард знаеше, че СФПУ имат подробни албуми със снимки на известните членове на Санфер. Ако Бош можеше да разпознае онези, които не си бяха скрили лицата, арестите им бяха неминуеми.

— Не мисля, че бяха санфери — каза Бош. — Според мен Транкило е извикал еМе за тази работа. И сигурно се е погрижил всички негови хора да имат алибита за тази нощ.

— И Кортес не е идвал? — поиска да се увери Лурдес.

— Не, разбира се. Според мен е смятал да дойде днес. С кучетата си. — Бош се обърна към Балард. — Как ме откри?

— Дъщеря ти — обясни тя. — Приложението за проследяване на телефона ти.

— Тя дойде ли?

— Не, казах й да стои далече от дома ви.

— Трябва да й се обадя. Взеха ми телефона и го стъпкаха.

— Можеш да използваш моя, щом има обхват.

Лурдес извади телефона си, провери го и каза:

— Две чертички.

Подаде го на Бош и той набра номера. Балард чуваше само неговата страна на разговора.

— Здрасти… Аз съм. Добре съм.

Изслуша отговора и продължи успокоително:

— Не… наистина. Малко ме понабиха, но нищо сериозно. Ти как си?

Видя на лицето му да се изписва облекчение. Мади явно се бе вслушала в съвета й и не бе дошла.

— Счупиха ми телефона, така че ако имаш нужда, звъни на този номер, това е детектив Лурдес — каза той. — Можеш също да се обаждаш на детектив Балард. Имаш нейния номер, нали…?

Изслуша я и кимна, макар дъщеря му да нямаше как да види това.

— Ъ-ъ… не, няма я вече. Тръгна си преди няколко дни. Ще говорим за това по-нататък.

Отново я изслуша, този път по-дълго, преди да завърши разговора:

— И аз те обичам. Ще се видим скоро.

Затвори и върна телефона на Лурдес. Изглеждаше развълнуван след разговора или може би заради осъзнаването колко близко е бил стигнал до това да загуби всичко. После каза:

— Ще дойда утре да прегледаме албума за еМе. Сега искам просто да се прибера вкъщи.

— Няма начин — бързо се намеси Балард. — Там е местопрестъпление. Както и тук. Този път ще караме по учебника — обаждаме се на „Тежки престъпления“ и ще опитаме да разберем как са се добрали до теб. Как са научили къде живееш.

— И да не забравяме шевовете — напомни Лурдес.

Лицето на Бош да помръкна — той започваше да осъзнава, че го чака тежък ден.

— Добре, първо ще посетя спешното. Вие извикайте въоръжена помощ. Но не искам да стоя тук повече.

И тръгна нестабилно надолу по пътеката. Накуцването му бе по-силно отпреди.

Вдигна поглед към прелитащия над тях хеликоптер и вдигна и ръка с изпънат палец в знак на благодарност.

37.

Когато Балард бе освободена от детективите на „Тежки престъпления“, наближаваше шест и тя не беше спала повече от цяло денонощие. Следващата й смяна започваше след по-малко от пет часа и не си струваше да пътува в час пик нито до плажа, нито до къщата на баба си чак във Вентура. Вместо това отиде в участък „Холивуд“. Остави служебната си кола на паркинга, преоблече се във вана е дрехите там и взе такси на „Юбер“ до хотел „Дабълю“ на булевард „Холивуд“. От многото предишни преспивания там знаеше, че дават значителна отстъпка на полицаите, румсървисът им предлага добро меню и са доста либерални относно часа на напускане.

Получи стая с изглед на север към планината Санта Моника, сградата на Централния архив и световноизвестния надпис на склона „Холивуд“. Тя обаче дръпна пердетата, поръча си салата е пушено пиле и взе душ. След половин час ядеше седнала в леглото, загърната в хавлия два размера по-голяма от нейния, с мокра коса, сресана назад и пусната надолу по врата й.

Лаптопът й лежеше до нея отворен и я разсейваше от вече по-малко от четирите оставащи й часа сън. Но не можеше да се пребори със себе си. Беше свалила файловете на ГРАСП от флашката, която сутринта й беше дал професор Колдър. Беше си казала, че само ще хвърли бърз поглед на данните, преди да се отдаде на съня, но сега не можеше да се откъсне, а и без това душът я бе разсънил.

Първоначално вниманието й беше привлечено от убийство в района само две нощи преди да бъде отвлечена и убита Дейзи Клейтън. Само че според данните този случай бил бързо решен и приключен с арест.

Балард не можеше да влезе дистанционно в базата данни на управлението, но за сметка на това имаше достъп до два къси материала в „Лос Анджелис Таймс“, свързани с убийството и поместени в блога „Убийства“ на вестника, който документираше всички станали в града убийства. Според първия убийството станало в студио за татуировки на „Сънсет“, наречено „ЗууТуу“. Татуистката Оди Хаслем била убита от клиент. Хаслем била собственичката на студиото и работела сама, когато влязъл клиент, татуирал се и извадил нож. Ограбил Хаслем, вкарал я в задната стая, използвана за склад, и я наръгал с нож неколкократно след яростна съпротива от нейна страна. Жената умряла на пода от кръвозагуба.

Възбудата на Балард за възможна връзка със случая „Клейтън“ бе бързо попарена, когато прочете и втория разказ, в който се описваше арестът още на следващия ден в резултат на обаждане във връзка с обявената награда на заподозрения, някой си Кланси Деву, свързан с мотоциклетна банда. У Деву били намерени няколко стъкленици с мастило и електрическа игла за татуиране. От стъклениците били свалени пръстовите отпечатъци на жертвата. Освен това намерили пресен татус на изрисуван с преплетени листа череп на ръката под лакътя на Деву.

Според уточняващия репортаж Деву бил задържан без право на гаранция в централния мъжки арест. Това означаваше, че е бил зад решетките в нощта на отвличането на Дейзи Клейтън. Нямаше никакъв начин да бъде заподозрян за второто убийство. Обезсърчена, Балард си отбеляза да изтегли дневника на убийството по случая. Допускаше, че в него може да има имена на хора, които са били в Холивуд по онова време и които биха могли да разполагат с информация по случая „Клейтън“. Знаеше, че това е само изстрел в тъмното, но все пак изстрел, който трябваше да се направи.

Данните от ГРАСП включваха пет изнасилвания за четири дни и Балард им обърна специално внимание. Изтегли на лаптопа си каквато информация можа за тях и определи, че две от изнасилванията са били окачествени като нападения от непознати. Другите три попадаха в категорията изнасилване от познат и не бяха дело на хищник, който издебва непознати жени. Един от по-странните случаи бе станал в деня преди убийството на Дейзи, а друг — в деня след него. От обобщената справка в ГРАСП следваше, че те не са работа на един и същи човек. Значи бе имало двама сексуални хищници.

Балард въведе номерата на преписките за убийството и двете изнасилвания в заявка за изтегляне и я изпрати по електронната поща на архива. Поиска спешна доставка на преписките, но знаеше от личен опит, че приоритетът ще е нисък, понеже се интересуваше от неразрешени случаи — едно закрито досие и две изнасилвания, които излизаха от 7-годишния срок на давност.

След изпращане на имейла Балард почувства възбудата й да спада и на нейно място да се настанява умората. Затвори лаптопа и го остави на леглото. Нагласи алармата на телефона за след три часа, мушна се под постелката и заспа моментално, все така облечена в хавлията.

Сънува, че някой я следи по улиците, но изчезва всеки път, когато се обърне да погледне зад себе си. Алармата я събуди, докато беше в дълбока, четвърта фаза на съня, следователно напълно дезориентирана, когато отвори очите си и не разпозна околната обстановка. Плътната тъкан на хавлията в крайна сметка я върна към действителността.

Повика си „Юбер“ и се преоблече в чисти дрехи, които бе донесла от вана. Колата я чакаше отвън, когато слезе с асансьора и излезе на входа.

Отвличането на Хари Бош бе включено в сержантския доклад на сутрешната проверка. Беше споменато, понеже се бе случило в дома му, който бе на разделителната граница между териториите на участъци „Холивуд“ и „Северен Холивуд“. Край самата къща вече патрулираха униформени и цивилно облечени служители на участък „Централен“ с идеята да се разубеди Транкило Кортес да изпраща нови хора, за да отвлекат Бош пак.

Иначе оперативката мина бързо. През града бе преминал студен фронт от океана, а ниските температури по правило бяха най-силният фактор за намаляване на престъпността. Сержант Клинкенбърг, отколешен ветеран, който се поддържаше във форма и униформата от деня на дипломирането му в академията все още му ставаше, съобщи, че по улиците на Холивуд не е станало нищо особено. Полицаите тръгнаха да излизат, но Балард си проби път срещу човешкия поток към Клинкенбърг, който продължаваше да стои зад катедрата.

— Какво има, Рене?

— Пропуснах последните две проверки — призна си Балард — и исках да проверя дали пуснахте бюлетина, който дадох на лейтенант Мънроу, за издирване на един тип на име Игълтън.

Клинкенбърг се обърна и посочи корковата дъска, покрита с набучени по нея бюлетини „Търси се“.

— Този ли имаш предвид? Да, снощи го издадохме.

Балард наистина видя заявения от нея бюлетин за издирване на онзи, който се наричаше Игълтън.

— Някакъв шанс да го повторим на следващата проверка? — примоли се тя. — Този наистина ми трябва.

— Ако всичко се влачи както снощи, няма проблем — увери я Клинкенбърг. — Пусни нова заявка и ще го издам.

— Благодаря, Клинк.

— Как е Бош? Знам, че си в течение.

— Добре е. Посмачкали са го и има няколко пукнати ребра. Успели са да го убедят да преспи в „Олив Вю“… с охрана пред вратата, разбира се.

Клинкенбърг кимна.

— Той е свестен. Не го посрещнахме както трябва тук, но е от най-добрите.

— Работил ли си с него?

— Доколкото униформен може да работи с детектив. Бяхме тук по едно и също време. Помня, че пред него глупостите не минаваха. Радвам се, че е добре, и се надявам да заловят шибаняците, които са го похитили.

— Ще стане. А когато се случи, който и да стои зад това, ще влезе зад решетките за дълго, много дълго време. Посегнеш ли на някой от нас, пресичаш линия и това става известно на всички.

— Така е.

Балард слезе в детективското бюро и седна близо до офиса на лейтенанта. Първото, което направи, бе да се включи към онлайн камерите в центъра за домашни любимци, където бе оставила кучето си. Бе изтекло цяло денонощие, откакто не бе виждала Лола, и тя страшно й липсваше. Балард винаги бе подозирала, че когато разтрие козината по врата на кучето или погали твърдата му глава, удовлетворението за нея е по-голямо, отколкото за Лола.

Намери я на един от екраните. Спеше в овално легло. По-малко кученце се бе завряло сгушено в нея. Балард се усмихна и веднага почувства убождането от чувството на вина както винаги, когато се появеше случай, който нарушаваше обичайния й график и налагаше да остави за по-дълго Лола на чужди грижи. Нямаше притеснения относно качеството на тези грижи. Често проверяваше камерите и плащаше за допълнителни неща като извеждане на разходка в квартала Абът Кини. Но въпреки това от време на време се питаше добър собственик на куче ли е и дали не трябва да обяви Лола за осиновяване.

Не искаше да се замисля сериозно по въпроса, затова прекъсна връзката и се залови за работа: прекара следващите два часа от смяната си в преглеждане на заделените картони от разпит на терен и в проучване на индивидите, привлекли вниманието на холивудските полицаи в месеците около убийството на Дейзи Клейтън.

Малко след два я повикаха за първия случай и тя прекара следващите два часа в разпит на свидетел на свада, прераснала в сбиване в бар в Хайланд, след като пазачът се опитал да изпразни заведението в края на работното време, но група студенти от УЮК се бяха възпротивили, понеже не си били допили бирата. Пазачът бе получил удар в тила с една от пълните бутилки и се бе наложило да бъде обработен на място от отзовалата се линейка. Балард сне първо неговите показания, но той не можеше да каже със сигурност кой от четиримата студенти го е халосал. Обаче бе потвърдил, че държи на обвиненията си срещу неизвестния извършител и ЛАПУ го бе освободило за медиците, които го бяха закарали в „Холивуд Пресбитериън“. След това Балард разговаря последователно с бармана, управителя и накрая завърши със студентите.

Те бяха задържани по двама на задните седалки на патрулните коли. Балард съзнателно бе отделила заедно двамата най-изплашени и тайно бе оставила включен диктофона си на предната седалка, където те не можеха да го видят, докато разговаряха помежду си. Подобен ход понякога водеше до непреднамерено признание.

Но този път диктофонът бе записал точно обратното на признание. И двамата младежи бяха едновременно ядосани и изплашени, че могат да бъдат арестувани, макар нито един от тях да не бе хвърлил бутилката по пазача, когато той им обърнал гръб.

Това оставяше на мушката двамата в другата кола, която обаче Балард не бе подсигурила с диктофон. Реши да ги разпита поотделно. Първият отрече да е провокирал свадата, както и да е удрял пазача с бутилката. Но когато му бе представена сметката, включваща двайсет и шест консумирани от групата бири, призна, че е надвишил капацитета си, говорил е заплашително с бармана и пазача, когато им съобщили, че заведението затваря. Извини се за поведението си пред Балард и й каза, че е готов да го направи и пред персонала на бара.

Разпитът на последния студент протече различно. Той съобщи, че е син на адвокат, и заяви, че знае отлично правата си. Предупреди, че няма да се откаже от тях, и отказа да разговаря с Балард в отсъствието на адвокат.

Когато приключиха, Балард разговаря със сержант Клинкенбърг, който бе супервайзър на патрулите.

— Какво смяташ? — попита я той. — Някой все пак трябва да го направи, нали така? Иначе тези пикльовци ще се върнат и пак ще го направят.

Балард кимна и погледна в бележника си, за да не сбърка имената.

— Добре, изритай на свобода Пайн, Джонсън и Фискин каза тя. — Предяви официално обвинения на Бернардо — онзи с бръснатата глава, дето смята, че баща му ще го спаси. И се погрижи тримата, които ще пуснеш, да не шофират.

— Вече ги предупредихме — увери я Клинкенбърг. — Извикаха си „Юбер“.

— Окей, ще оформя документите веднага щом се върна в хамбара и ще ги заведа в ареста.

— Винаги ми е приятно да работя с теб.

— И на мен с теб, Клинк.

Балард се върна в бюрото и й отне по-малко от час да напише доклад за инцидента и заповед за ареста на Бернардо. Остави документите на деловодителя, погледна стенния часовник при дежурния и видя, че са й останали само два часа от смяната.

Беше уморена до смърт и с нетърпение чакаше да поспи пет-шест часа в „Дабълю“. Мечтата за наспиване я върна към съня й, в който усещаше, че някой я следи. Това я накара неволно да се обърне по пътя в празния коридор към детективското бюро.

Но там нямаше никого, разбира се.

38.

Телефонът иззвъня точно по пладне и извади Балард от дълбините на съня. В хотелската стая беше тъмно заради спуснатите плътни пердета. Екранът на телефона й светеше. Номерът не й беше познат, но и не беше в списъка на блокираните.

Прие обаждането и с дрезгав глас каза: „Ало“.

— Балард, Бош съм. Спиш ли?

— Позна от първия път. Какъв е този номер?

— Стационарен телефон е. Още не съм си сменил мобилния.

— О…

— Май си работила нощес. И то след ден, в който ми спаси задника?

— Не беше в работно време, Хари. Къде си? Още в „Олив Вю“?

— Не, изписаха ме тази сутрин. Шест шева, две пукнати ребра, но иначе напълно здрав. Сега съм в СФПУ.

— Прибраха ли вече Транкило?

— Не още, но мислят, че са го обградили. Специалният отряд е разположен около къща в Панорама Сити, където според тях се е окопал. Собственост е на леля му… същата, която била омъжена за Чичо Мурда. Дебнат го от прикритие в очакване да направи някакъв ход и тогава ще го приберат.

Специалният отряд беше елитно звено на ЛАПУ за проследяване, което се използваше за тайно наблюдение на престъпници със склонност към насилие. Те използваха мощно оръжие и бяха обучени да следят в армейски стил. Балард знаеше, че тактиката на СО е критикувана от десетилетия в медиите и от критиците на правоохранителната система в цялата страна. Много от операциите им завършваха с престрелка и кръвопролитие. Броят на жертвите на СО превишаваше този на всички останали отдели и звена в рамките на управлението.

— Добре — проточи Балард. — Да се надяваме, че ще го направят.

— Какво имаш по график днес? — смени темата Бош.

— На теория имам почивен ден, но партньорът ми се връща на работа чак в понеделник, така че ще поработя извънредно. Първият ми приоритет е да стана и да видя кучето си. Тя сигурно вече ме е намразила.

— Имаш куче?

— Аха.

— Хубаво. Значи ще видиш кучето си. И после? Докъде сме с картоните?

Тонът му не подсказваше, че си пада много по кучетата.

— Прегледах финалистите и си добре дошъл, ако искаш да провериш заключенията ми — каза тя. — Разчистих към двайсетина и подредих останалите. Днес в четири имам среща с един от мъжете начело на списъка.

— Среща? — повтори Бош. — Това пък какво означава?

Балард му разказа за картоните, попълнени от полицай, оказал се свидетел на снимане на порноклип във ван. Спомена му и двете имена: Курт Паскал и Уилсън Гейли.

— Имам позната в бизнеса — допълни тя. — Тя е организирала нещо като кастинг с Паскал, същия, който е правил секс във вана. Смятам да…

— Къде е кастингът? — прекъсна я Бош.

— В Чатсуърт. Тя има там студио. Запознахме се миналата година на…

— Не можеш да отидеш там сама. Идвам с теб.

— Не е ли по-важно да се погрижиш за Транкило Кортес?

— Такъв е планът.

— Добре.

— И… Рене?

— Да.

— Вчера ми спаси живота. Когато бях в онази клетка… мислех само за дъщеря си и че тя е сама. И колко много неща няма да мога да преживея с нея… както и да е, благодаря ти. Не е много, но… да, благодаря.

Балард кимна.

— Знаеш ли за какво си мислех пък аз, Хари? Мислех си за всички онези случаи, които никога нямаше да бъдат разкрити, ако те нямаше. Ти… ти имаш още работа за вършене.

— Предполагам. Може би…

— Е, ще се видим след няколко часа.

Балард затвори и стана. След това започна да се приготвя да види кучето си.

39.

Бош чакаше пред централното управление на СФПУ. Огледа с любопитство дъските върху багажника. Под едното му око имаше лилав оток, а в горната част на лявата му буза ясно се виждаха кръстчетата на шевове.

Бош се качи и провери какво има отзад, преди да си сложи колана.

— Това ванът на Скуби-Ду ли е, или бъркам? Дъските за сърф и останалото?

— Не е — отговори му съвсем сериозно Балард. — Но реших, че ако дойда със служебната кола, нашият човек може да я забележи и да избяга преди разговора.

— Има логика.

— Освен това така не се наложи да влизам в участъка. Проверих по телефона за дневника на убийството в „ЗууТуу“ и още не го бяха получили. В събота куриерите са два пъти по-нарядко.

— Ясно.

— Между другото… мислиш ли, че е разумно да стоим както сега пред полицейското управление?

— Ако не си в безопасност пред полицейски участък, тогава не знам къде ще си. Както и да е, как смяташ да подходим с този тип?

Бош бе мислил по въпроса половин час — времето, което й бе отнело да се придвижи от Холивуд до Сан Фернандо.

— Той няма да разбере за какво става дума — продължи Балард. — Затова мисля да му се представим официално и да го накараме да бъде добрият самарянин.

— Добрият самарянин? — повтори Бош.

— Хайде сега, това сто на сто си го правил милион пъти. Да го накараме да си мисли, че помага на полицията. Да го изкушим да ни разкаже историята си, после да я извъртим на обратно. И вместо герой ще разбере, че е нищо.

Бош кимна.

— Схванах. Преструваме се, че сме притиснати до въжетата.

— Нещо такова — съгласи се Балард.

Уточниха играта си, докато Балард пресичаше северния край на Долината в посока Чатсуърт — района в горния ляв край на града, където бе съсредоточена половината легално снимана порнопродукция на света.

Пристигнаха в невзрачно изглеждащия бивш склад на Беатрис Бопра двайсет и пет минути преди определения на Курт Паскал час. Беатрис отвори вратата на студиото. Беше чернокожа с изумителни зелени очи, за които Балард подозираше, че са контактни лещи. Късите висящи на ушите й къдрици бяха новост за Балард. Тя погледна покрай Балард към Бош и се смръщи.

— Не ме предупреди, че ще водиш някого със себе си.

— Това е партньорът ми по случая — каза Балард. — Детектив Хари Бош.

Бош кимна, но запази мълчание.

— Добре, но искам да сме наясно — подчерта Бопра. — Тук аз ръководя този бизнес и не искам никакви проблеми. Защото за мен „мъж“ е синоним на неприятности. И тъй като вече имаме един мъж, който идва, искам ти, Хари Бош, да запазиш хладнокръвие.

Бош вдигна ръце в знак, че се предава, и каза:

— Ти си шефът.

— Дяволски си прав — натърти тя. — Единствената причина да рискувам, като го правя, е защото партньорката ти веднъж ме измъкна от лапите на смъртта. Днес ще си платя дълга към нея.

Бош изгледа Балард с повдигната вежда и каза многозначително:

— Тя е спасила повече хора от Йоан Кръстителя.

Играта на думи естествено остана неразбрана от Бопра, но Балард едва не се разсмя.

Влязоха, минаха покрай стаята, която Балард помнеше като офис на Бопра, и продължиха по коридора, подминавайки афиш на стената за филм със заглавие „Съсед за секс“ с участието на Сторми Даниеле. Балард хвърли бегъл поглед на състава, търсейки името на Бопра, но не го видя.

— Това не беше ли един от твоите филми… „Съсед за секс“?

— Бих искала — отговори й Бопра. Всички филми на Сторми не спират да се гледат. Този афиш е за реклама, нали се сещаш. Не вреди хората да си мислят, че съм имала роля в него.

Влязоха в стая в края на коридора. Беше застлана с мокет и на леко повдигната над пода сцена до стената имаше стриптийзьорски пилон.

— Тук провеждаме кастингите — обясни Бопра. — Но най-често е за жени. Мъжете ги оценяваме на запис и по репутацията им. Но аз реших да говорите с момчето тук. Ако се яви, разбира се.

— Смяташ ли, че може да не дойде? — попита Бош.

— В този бизнес нищо не се знае — обясни Бопра. — Хората са ненадеждни. Не знам абсолютно нищо за него. Може да е някой, когото камерата не харесва. Но може и да е попадение. Ще видим. Аз обаче имам въпрос: очаквате ли от мен да съм с вас?

— Не, няма да е нужно — успокои я Балард. — Изпрати ни го тук, като пристигне, и натам ние поемаме нещата.

— И няма да съм замесена, нали? — настоя да го чуе Бопра.

— По никакъв начин — увери я Балард. — За него ти няма да имаш нищо общо.

— Хубаво — въздъхна Бопра. — Е, аз ще съм в офиса. Входният звънец се чува при мен и аз ще ви го представя.

И излезе.

Балард погледна Бош, опитвайки се да прецени какво мисли за цялата постановка. Не разбра по изражението му и тъкмо се готвеше да го попита дали не смята да промени плана на разговора, когато Бопра отвори вратата.

— Ако щеше вярвайте, но този е от ранобудните — каза тя. — Готови ли сте двамата?

Балард кимна на Бош и той й отговори по същия начин.

— Доведи ни го — каза Бош.

Балард огледа стаята. Бързо размести столовете, като събра два един до друг и намести трети срещу тях в средата.

— Бих искала да имаше маса — оплака се тя. — Малко е странно без маса.

— По-добре е така — отговори Бош. — Няма да може да скрие ръцете си, а те издават много.

Вратата пак се отвори и Бопра въведе при тях Курт Паскал.

— Това е Курт Паскал — представи го тя. — А това са Рене и… Хари ли беше?

— Точно така — потвърди Бош — Хари.

Балард и Бош се здрависаха с Паскал и Балард му посочи отделения стол. Той беше облечен в свободно долнище на анцуг и червен суичър. Беше по-нисък, отколкото Балард бе очаквала, а провисналите му дрехи скриваха телосложението му. Имаше дълга кестенява коса с един червен кичур в нея, вързана на плитка на темето му.

Паскал се поколеба, преди да седне.

— Да сядам ли, или искате да видите какво предлагам? — бяха първите му думи.

И пъхна палци под ластичния колан на анцуга си.

— Седнете — каза Балард.

Изчакаха го да седне, после седна и Балард. Бош остана на крака, подпрял ръце на облегалката на сгъваемия си стол, за да може да пресече всякакъв опит на Паскал да тръгне към вратата на стаята.

— Окей, седнах — подкани ги Паскал. — Какво искате да знаете?

Балард извади значката си и я вдигна, за да му я покаже.

— Господин Паскал, госпожица Бопра не знае това, но в действителност ние не сме кинопродуценти — започна тя. — Аз съм детектив Балард от ЛАПУ, а това е партньорът ми детектив Бош.

— Какво… мамка му?! — неприятно се изненада Паскал.

Понечи да стане, но Бош веднага свали ръце от облегалката и се изправи, готов да попречи на Паскал да се добере до вратата.

— Седнете, господин Паскал — каза Балард. — Нуждаем се от помощта ви.

Паскал замръзна. Изглежда, за първи път в живота му някой искаше помощ от него.

После бавно седна.

— За какво става дума?

— Опитваме се да открием един човек — опасен човек… и мислим, че сте в състояние да ни съдействате — обясни Балард. — Защото сте имали в миналото връзка с него.

— Кой?

— Уилсън Гейли.

Паскал се разсмя и поклати глава.

— Ебавате ли се с мен?

— Не, господин Паскал, не се ебаваме с вас — подчерта Балард.

— Уилсън Гейли е опасен, значи? И какво е направил? Не е спрял на „Стоп“? Показал е среден пръст на монахиня?

— Не можем да споделим с вас подробности по случая, по който работим. Разследването е с поверителен характер и всичко, което ни съобщите, попада в същата категория. Знаете ли къде е той в момента?

— Какво…? Не. Не съм виждал този човек от две години… поне две. Някой му направи купон, когато излезе от затвора, и го видях там. Но това беше… кога беше… горе-долу преди три години.

— Значи нямате представа къде се намира понастоящем?

— Имам идея къде не е, и това е Ел Ей. Защото ако още беше тук, все някъде щяхме да се засечем, ако ме разбирате.

Паскал мушна ръцете си в предния джоб на суичъра. Балард разбра, че може да крие ръцете си и без маса.

— А как изобщо се запознахте с Уилсън Гейли? — намеси се в разговора Бош.

Паскал се замисли сякаш не беше сигурен какво да отговори.

— Той правеше улични филми — каза накрая. — Късометражки. Епизоди. Имаше си име за тях. Бяха нещо като поредица. Мисля, че я бе кръстил „Холивудски курви“ или нещо подобно. Нае ме в стая като тази след като ми видя… пакета, нали се сещате? После тръгнахме да обикаляме, а той плащаше на момичета от улиците да се чукат с мен, докато ни снимаше. Така проходих в бизнеса, ако ви интересува.

Балард и Бош го изгледаха продължително, преди Балард да продължи с въпросите.

— Кога беше това?

— Не помня точно — каза Паскал. — Преди десетина години. Някъде тогава.

— Каква кола караше той? — попита Бош.

— Ван. Стар „Ви дабълю“[33] като онзи в… как се казваше… „Изгубени“. Хората винаги правеха тази връзка. Двуцветен, бял отгоре, син долу.

— А жените… кой ги уговаряше да се качат във вана? — продължи Балард.

— Основно той — обясни Паскал. — Беше сладкодумен. Хвалеше се, че можел да продаде кибрит на дявола. Не че имахме някакъв проблем да намираме жени, готови да се качат. Така или иначе повечето от тях си бяха професионалистки.

— Проститутки — уточни Балард.

— Точно така — съгласи се Паскал.

— Имаше ли сред тях избягали от дома? — продължаваше да уточнява Балард.

— Предполагам. — Паскал сви рамене. — Не сме ги засипвали с въпроси, нали така. Качват се във вана и им се плаща.

— Непълнолетни? — пробва Балард.

— Ъ-ъ… не. Това е незаконно.

— Вече не е проблем — опита се да го успокои Балард. — Преди десет години е било… значи влязла е в сила давността. Можете да ни кажете истината.

Твърдението й за давността не беше съвсем истина, но беше без значение, защото Паскал не се хвана.

— Не, нямаше прокурорски щерки — вече твърдо отрече той. — Искам да кажа, че ние им гледахме документите, но понякога някоя би могла да ни пробута фалшиви, откъде да сме сигурни. Не е наша вината, ако са ни лъгали.

— Колко често го правехте? — попита Бош.

— Знам ли… — поколеба се Паскал. — Два пъти месечно…? Той ме викаше, когато му трябвах. Но в интерес на истината излизаше с много такива като мен. Нужно е разнообразие в продукцията, ако ме разбирате.

— Знаете ли имената на някои от другите? — настоя Бош.

— Не, не бих казал. Беше отдавна все пак. Но Уилсън сигурно знае.

— Само че вие не знаете къде пребивава в момента?

— Нямам никаква представа. Честна скаутска.

Той извади дясната си ръка от предния джоб на суичъра и я вдигна в подобие на заклеване. На Балард й направи впечатление, че е нервен — неволно потропваше с крак, сякаш ставаше все по-неспокоен с продължаването на разговора. Беше сигурна, че и Бош го е забелязал.

— Виждали ли сте Гейли някога да си изпусне нервите с някоя от жените във вана? — отново взе думата Балард.

— Но си спомням. Ама какви са всички тези въпроси…? За какво става дума? Нали уж трябваше да ви помогна в някакво разследване…

— Помагате ни — увери го Балард. — Не мога да ви разкрия по какъв точно начин, но определено ни помагате. Работата е в това, че е задължително да открием Гейли. Сигурен ли сте, че не можете да ни помогнете в това? Дайте ни име. На някой друг, който го познава.

— Нямам имена — отвърна Паскал. — А и вече трябва да си тръгвам.

Той отново стана и Бош отново свали ръце от облегалката на стола и дори направи крачка към вратата с недвусмисленото намерение да препречи пътя на Паскал към нея. Паскал разчете ситуацията правилно и пак седна неохотно. Този път извади и двете си ръце от джобовете и плесна с длани по бедрата си.

— Не можете да ме задържате така — оплака се той. — Дори не сте ми прочели правата.

— Вие не сте задържан, господин Паскал — обясни му Балард. — В момента просто разговаряме и не става и дума за права и така нататък. Вие дори не сте заподозрян. Вие сте само гражданин, който съдейства на полицията.

Паскал неуверено кимна.

— Сега ще ви покажа няколко снимки и ще ви помоля да ни кажете разпознавате ли някое от въпросните лица — продължи Балард. — Интересува ни дали някоя от тези жени е била някога в компанията на Уилсън Гейли.

Извади от куфарчето си албум с шест снимки на млади жени. Едната бе снимката от годишника на випуска на Дейзи Клейтън, която Балард бе свалила от онлайн дневника на убийството. Беше направена, когато Дейзи е била в първите години, но беше с грим и изглеждаше по-голяма от годините си. Предстоеше да избяга от дома, преди да е свършила годината.

Другата снимка бе полицейска на Таня Викърс — проститутката, хваната в компанията на Паскал и Гейли в нощта, когато ги бе изловила полицията и когато бяха попълнени техните KPT-та. Макар връзката им да бе просъществувала само онази нощ, включването на тази снимка бе замислено като тест доколко могат да вярват на Паскал.

Балард отгърна корицата на албума и го подаде на Паскал.

— Не бързайте.

— Не ми се налага — отвърна Паскал. — Не познавам нито една от тях.

И й подаде албума, но Балард не го пое.

— Погледнете пак, господин Паскал. — Погледна го в очите. — Важно е. Била ли е някоя от тези жени във вана при вас и Гейли?

Паскал нетърпеливо разгледа снимките за втори път.

— Имате ли някаква представа колко жени съм изпукал за десет години? — попита, загубил търпение. — Как мога да помня всяка… може би тази, и пак може би тази.

— Кои по-точно? — попита Балард.

Паскал обърна албума и посочи две от снимките — едната беше на Викърс, другата на Дейзи Клейтън.

Този път Балард взе албума и посочи снимката на Дейзи.

— Да започнем с нея — поднови разпита тя. — От вана ли я познавате?

— Не знам — въздъхна Паскал. — Не мога да си спомня.

— Помислете, господин Паскал. Погледнете пак. Как я разпознахте? Откъде?

— Казах ви вече. Не знам. Предполагам… от онези времена.

— Качи ли се тя във вана при вас и Гейли?

— Не знам. Може би. Сигурно съм изчукал хиляда жени от тогава досега. Как може да очаквате да ги помня всичките?

— Сигурна съм, че наистина е трудно. А какво за нея? — И посочи снимката на Викърс.

— Какво за нея… ами същото — натърти Паскал. — Мисля, че я познавам пак от тогава. Може да е била във вана.

— Къде в Холивуд спираше Гейли, за да взема жени за своите филми? — смени насоката на въпросите си Балард.

— Навсякъде. Където се навъртаха курвите, както може да се предположи.

— Булевард „Санта Моника“?

— Да, вероятно.

— Булевард „Холивуд“?

— Определено.

— Ами Уестърн Авеню? Спирали ли сте там?

— Почти сигурно — все пак там работят професионалистите.

— Помните ли някое конкретно спиране на „Холивуд“ и „Уестърн“ за наемане на жени за филмите?

— Не… беше много отдавна.

— Звучи ли ви познато от онези години името Дейзи?

— Ъ-ъ… — Той поклати глава.

Балард усети, че тази линия не е продуктивна. Затова смени посоката:

— Какво имаше във вана?

— Имате предвид вътре?

— Ами да. Точно това попитах.

— Разни неща. Той винаги носеше един кашон кондоми. Налагаше се. Имаше и матрак. Седалките бяха демонтирани и матракът беше проснат на пода. Освен това имаше резервни чаршафи и така нататък. Някакви костюми. Понякога момичетата се навиваха да се снимат само дегизирани, нали разбирате.

— Къде държеше този… реквизит?

— Той… ъ-ъ… имаше там разни кашони и контейнери, в тях бяха.

— Какви кашони и контейнери?

— Ами… някакви пластмасови… за съхранение на всякакви неща.

— Колко големи?

— Какво?

— Колко големи бяха пластмасовите контейнери?

— Знам ли… такива — И той очерта с ръце кутия във въздуха пред себе си. Обрисува квадрат може би шейсет на шейсет сантиметра, определено малък, за да се натъпче тяло в него.

— Вече наистина трябва да тръгвам — настоя Паскал. — Имам депилация в пет. Утре ме чака работа.

— Само още няколко въпроса — успокои го Балард. — Досега ни помогнахте много. Знаете ли какво се е случило с вана, който сте използвали двамата с господин Гейли?

— Не, но се съмнявам, че още го има. Беше си бракма още тогава. Друго?

— Филмите, които сте правили с господин Гейли… имате ли копия от тях?

Паскал се изсмя.

— Господи, не! Никога не би ми хрумнало да пазя такива неща. Но със сигурност са качени някъде в интернет. Там има всичко.

Балард погледна подчертано Бош, за да види дали той има още някакви въпроси, но той поклати глава отрицателно.

— Мога ли вече да си вървя? — нетърпеливо се осведоми Паскал.

— Имате ли шофьорска книжка? — възползва се от повода Балард.

— Не, вече не шофирам. Юберирам.

— Къде живеете?

— Защо питате?

— В случай че се наложат някои уточнения.

— Обадете се на агента ми. Той ще ме открие.

— Няма ли да ми дадете домашния си адрес?

— Не, ако не е наложително. Не бих желал да го има в полицейска папка, нали разбирате.

— А телефонният ви номер?

— Същият отговор.

Балард го изгледа продължително. Знаеше, че има много начини да открие Паскал. Това не я безпокоеше. В момента от значение беше неговото съдействие и какво означава отказът му, разглеждан в светлината на нейните подозрения спрямо него. Но това беше също така и моментът, когато трябваше да вземе решение. Ако искаше да смени тона и да започне с неудобни въпроси за Дейзи Клейтън и евентуалното му участие в нейното убийство, трябваше да му прочете правата за адвокат и желанието му да спре да говори с полицията. Но като се имаше предвид вече демонстрираната неохота от негова страна, подобно уведомяване най-вероятно щеше да сложи край на разговора и щеше да накара Паскал да забележи, че все пак гледат на него като на заподозрян.

Реши, че е твърде рано за това. Надяваше се и Бош да мисли като нея.

— Окей, господин Паскал, можете да си ходите — каза тя след кратко колебание. — Ще ви открием, ако се наложи.

Обработка: skygge, nedtod, 2019

40.

Балард и Бош благодариха на Беатрис Бопра, качиха се във вана и едва тогава започнаха да обсъждат разпита.

— Е…? — постави началото тя.

— За мен отива назад в списъка — отговори Бош.

— Така ли? Защо?

— Мисля, че ако имаше нещо общо с Дейзи, нямаше да каже каквото каза.

— Какво значи това? Той не каза нищо…

— Позна снимката й. Не е най-умният ход, ако двамата с Гейли са я убили.

— Никой не е казал, че този тип е гений. Да не забравяме, че човекът си изкарва прехраната с члена си.

— Виж, не се възбуждай. Такава е моята реакция. Изобщо не твърдя, че го оневинявам, нито казвам да забравим за него. Опитвам се да ти обясня, че не почувствах… „вибрациите“, ако ме разбираш.

Последните му думи бяха имитация на начина на изразяване на Паскал.

— Само зарежи това „ако ме разбираш“, моля те — каза тя. — Едва го изтърпях. И не съм разстроена. Просто не съм готова да премина на следващия в списъка… засега.

И запали двигателя.

— Накъде? Обратно в Сан Фернандо?

— Би ли ме хвърлила до вкъщи? — помоли Бош.

— Безопасно ли е?

— Трябваше да оставят кола на пост пред къщата. Така че само ще си взема чисти дрехи и джипа. Омръзна ми да ме возят. Нали няма да те отклоня много?

— Никакъв проблем.

Балард излезе на заден ход от паркинга пред склада и потегли. Пое на юг по второстепенните пътища, за да избегне магистралите по това време на деня. Докато пътуваха, мислеше за мнението на Бош за Паскал и разпита. Сега беше моментът да реши дали подозренията й се основават на солидни елементи във веществените доказателства или просто на надеждите й, че противни типове като Паскал са по подразбиране виновни, защото за обществото е най-добре те да не са част от него. Малко по малко започна да признава за себе си, че може да се е оставила в плен на емоциите си спрямо Паскал и неговата „професия“. Но направи това признание пред Бош по заобиколен начин.

— Така… значи имаме още около четирийсет картона, които трябва да прегледаме повторно. Ще бъдеш ли налице тази нощ? Можем да си ги разделим.

— Виж, не ти казах да забравиш Паскал — схвана ситуацията Бош. — Нека разровим по-дълбоко за Гейли. Ще го открием и ще сравним онова, което той ни каже, с казаното от Паскал. И ако имаме късмет да чуем различни истории… тогава вече ще имаме нещо.

— Можем да го направим — съгласи се Балард.

Продължиха в мълчание. Сега Балард вече обмисляше как да се опитат да локализират Гейли. Защото досегашните й опити бяха само драскане по повърхността.

Бош й подсказа да свие по къс път при Вайнленд, водещ нагоре по склона. Това щеше да ги изведе на Мълхоланд Драйв и оттам до неговата улица.

— Е, успя ли да измислиш как са разбрали къде живееш? — попита Балард. — Говоря за нападателя в апартамента ти.

— Никой не знае със сигурност — отвърна Бош. — Но след като е получил информацията от Лусон, Кортес е могъл да ми лепне „опашка“ още в началото на тази седмица. И най-вероятно аз сам съм ги довел до дома си.

— Лусон ли е ченгето, което те е предало?

— Той е информаторът, заради когото бе убит моят свидетел. Не знам дали някога ще се разбере колко е знаел, за да може да ме натопи.

— Къде е той сега?

— В болницата. Опита да се самоубие. Още е в кома.

— Еха…

— Да.

— И сега сме изпратили СО при Кортес… но как ще измислим вероятна причина, щом Лусон е в кома, а никой друг не иска да говори?

— Не е нужна вероятна причина, за да се наблюдава някой. Но ако посмее да си покаже носа навън, те имат основания да го задържат. Детска издръжка. Има иск срещу него за три деца и невръчена призовка от съдия в детския съд.

Това развали картината за Балард. Накара я да повярва, че СО не се интересува да арестува Кортес, а само да го задържи на пътя и да види дали той няма да изпусне нервите си.

Реши да не продължава разговора на тази тема. След няколко минути отби от Мълхоланд Драйв по Удроу Уилсън Драйв. Но когато завиха на последния завой преди къщата му, Бош се наведе напрегнато, откопча колана си и прошепна:

— По дяволите…

— Какво? — не разбра Балард.

Пред къщата наистина имаше паркирана патрулна кола. Но имаше и фолксваген костенурка. Когато се приближиха, тя успя да разчете на задното стъкло „Чапман“.

— Дъщеря ти?

— Казах й да не идва! — ядосано възкликна Бош.

— И аз.

— Трябва да я отпратя, тя не може да стои тук.

Балард спря зад патрулната кола и показа значката си на полицая зад волана. Не го познаваше, но колата бе брандирана с кода на участък „Северен Холивуд“. Двамата свалиха предните си прозорци едновременно.

— Това до мене е Хари Бош — обясни Балард. — Трябва да си вземе някои лични вещи.

— Ясно — каза полицаят.

— Кога пристигна дъщеря му?

— Преди два часа. Спря до моята кола, показа ми документ за самоличност и аз я пуснах да влезе.

— Ясно.

Бош слезе от колата и погледна последователно в двете посоки на улицата, за да види дали няма някакви чужди коли. След това погледна назад към Балард, преди да затвори вратата, и попита:

— В участъка ли отиваш?

— Не веднага — отговори Балард. — Отивам към центъра, където сме се уговорили да заведа на вечеря моя приятелка насочвач в хеликоптер. Тя ми направи голяма услуга с онзи полет, за който се сещаш, предполагам.

— Тогава ме изчакай малко. Ще вляза и ще взема пари, защото искам вечерята да е от мен.

— Не се безпокой за това, Хари. Ние с нея ходим в „Дени“ край Пайпър Тек. Там не можеш да се разориш.

— Така ли? Защо този път не изберете нещо по-специално? Идете например в „Никел Дайнър“… там познавам Моника. Ще й се обадя и тя специално ще се погрижи за вас.

— „Дени“ си е добре, Хари. Удобно е. И е точно срещу Пайпър.

Бош кимна към къщата си.

— Първо трябва да се оправя с дъщеря ми, а после имам да правя още нещо — обясни той. — Но бих искал да се запозная с твоята приятелка. И да й благодаря лично.

— Не е нужно. Тя просто си вършеше работата.

Бош кимна.

— Добре… все пак предай й моята благодарност настоя той. — Не знам можеш ли да го разбереш, но звукът на онзи хеликоптер… той промени всичко.

— Ще й го кажа — обеща Балард. — Е, ще наминеш ли през участъка да ми помогнеш да открием Гейли?

— Да, по-късно ще мина. Благодаря, че ме хвърли дотук.

— Няма защо, Хари.

Задържа се и го проследи да минава пред вана и да отива при входната врата. Трябваше да почука, защото ключовете му бяха останали вътре при похищението. След малко вратата се отвори и Балард зърна за миг млада жена, която сграбчи Бош в обятията си и затвори вратата с крак.

Балард остана загледана във вратата за няколко секунди и после потегли.

Бош

41.

Бош стискаше дъщеря си със същата сила, с която го прегръщаше тя. На пукнатите му ребра това никак не им допадаше, но това бе последната му грижа.

Чу вратата да се затваря зад него и погледна покрай притиснатата й към рамото му глава към плъзгащата се врата на задната тераса. Тя все още бе леко открехната, както я бяха оставили похитителите му. По стъклото на прозореца се виждаше черен прах от снемането на отпечатъците. Това му напомни, че къщата е била обработена като местопрестъпление.

Вдигна ръце на раменете на дъщеря си и я отдръпна от себе си, за да може да я погледне в очите.

— Мади, беше ти казано да не идваш тук. Още не е безопасно.

— Трябваше да дойда — обясни тя. — Можех ли да си седя там и да си блъскам главата какво става?

— Но аз ти казах. Добре съм.

— Плачеш ли?

— Не. Виж… имам две пукнати ребра и когато ме прегръщаш, а ти ме прегръщаш здраво…

— Боже господи! Не знаех. Но лицето ти! Ще ти остане белег.

Тя посегна към лицето му, но той хвана ръката й и я задържа.

— Достатъчно съм стар, за да ме вълнуват някакви белези. Това няма никакво значение. Онова, което има значение, е, че ти не можеш да останеш тук. Дори аз не би трябвало да стъпвам тук. Но дойдох само за джипа и да си взема дрехи.

— И на мен тези, с които си сега, ми се сториха странни — каза тя; имаше предвид зле стоящия му костюм, с който бе облечен.

— Това е назаем от друг полицай — обясни Бош.

— Къде ще отидеш сега? — загрижено попита тя.

— Още не знам. Сега искам да видя дали ще приберат онзи, който е в дъното на цялата история.

— И… кога ще стане това?

— Не може да се каже. Търсят го.

— Защо се случи това, тате?

— Мади, виж… не мога да ти разказвам служебни неща. Знаеш го отдавна.

Но видя решителното й изражение. Този път нямаше да му позволи да се измъкне по стандартния начин.

— Окей… — неохотно започна той, — всичко, което мога да ти кажа, е, че работех по старо неразкрито убийство, свързано с борба между две банди, и така открих човек, свързан с планирането на убийството. Това ме изведе на заподозрян, но заподозреният някак надуши, че съм по следите му. Та той наел група, която да ме отвлече, и те малко ме… „обработиха“, но за щастие не се случи нищо по-сериозно, преди да ме открият и спасят. Това е. Край на историята. Сега трябва да се върнеш в училището.

— Не искам — упорито врътна глава тя.

— Налага се. Нямаш избор. Моля те.

— Окей, но ти трябва да ми отговаряш на повикванията. Ако не си разбрал, аз дойдох, понеже ти не ми вдигаш, а аз винаги си представям най-лошото.

— Стационарния ли имаш предвид? Та аз дори не си бях вкъщи. Освен това нали ти казах, когато говорихме вчера, че мобилният ми е счупен.

— Ами… забравила съм.

— Още утре ще си купя нов и после, обещавам, ще ти отговарям на всяко позвъняване.

— Дано.

— Обещавам. Сега… заредила ли си?

— Да. Заредих на идване.

— Добре. Искам да потеглиш, преди да се е стъмнило, което е скоро. Трябва да си напуснала града преди залез.

— Окей, окей… тръгвам си. Знаеш ли… повечето бащи биха били доволни дъщерите им да са край тях.

— Не се прави на остроумна.

Тя го сграбчи за поредната болезнена прегръдка. Чу го леко да изохква и побърза да го пусне.

— Извинявай, извинявай… Забравих!

— Няма нищо. Само малко ме понаболява. Винаги можеш да ме прегърнеш. Е, имаш ми стационарния. Когато се прибереш, звънни на него и ми остави съобщение на гласовата поща, че си у дома и в безопасност. А аз пък ще проверявам редовно.

— Първо изчисти натрупаните съобщения. От вчера съм те търсила поне десет пъти.

— Добре. Донесе ли нещо?

— Само себе си.

Бош я отведе до входната врата и я съпроводи до фолксвагена. Кимна на полицая в патрулната кола. Отново огледа улицата в двете посоки, за да провери дали няма пришълци. Този път дори погледна към небето, преди да върне поглед върху дъщеря си.

— Как се държи колата? — попита за всеки случай.

— Добре е.

— Още едно-две твои идвания и ще сменя маслото и ще проверим гумите.

— Мога да го направя и аз.

— Ти си заета.

— И ти.

Прегърнаха се пак, забравили за ребрата. Той я целуна по темето. Сърцето го болеше повече от ребрата, но наистина искаше тази нощ тя да е възможно най-далече от него.

— Не забравяй да се обадиш на стационарния — напомни й той.

— Обещавам — каза тя.

— Обичам те.

— Обичам те.

Бош я проследи да се отдалечава и да се скрива зад завоя. После пак влезе в къщата, като кимна за пореден път на полицая, на когото се бе паднала убийствено скучната задача да виси без работа пред дома му. Поне имаше кола, в която да седи, а не да стои на пост пред вратата му.

Когато влезе, Бош отиде направо при стационарния телефон в кухнята и извади от джоба си визитка. Позвъни на лейтенант Омар Сеспийдс, командира на СО, работещ по случая Кортес. Когато Сеспийдс му отговори, дори не му се представи.

— Трябваше да ме уведомиш, че си е дошла.

— Не можех да го направя. Знаеш го много добре. Освен това ти нямаш телефон. Как бих могъл да те уведомявам за каквото и да било?

— Глупости — сряза го Бош. — Използвал си я като примамка.

— Това изобщо не е вярно, Хари. Не можем да постъпваме така, най-малко с дъщерята на ченге. Но ако ти се бях обадил, ти щеше да й позвъниш, тя щеше да обърне по пътя и да се върне. Само че това щеше да издаде играта. Ние не правим така и ти отлично го знаеш — ние играем с картите, които са ни раздадени.

Бош се поуспокои, като разбра логиката на отговора. Сеспийдс имаше екип, който наблюдаваше Мади, също както имаше друг екип, който следеше Бош, и трети на мястото, където се предполагаше, че се крие Кортес. Ако в придвижването на Мади бе настъпила някаква неестествена промяна — като например обратен завой по пътя й към Ел Ей, — това можеше да подскаже какво се случва на онези, които може би я наблюдаваха или следяха.

— Разбрахме ли се? — наруши мълчанието Сеспийдс.

— Просто ме извести, когато тя се прибере, без да й се случи нищо.

— Това не е проблем. Прегледай си пощенската кутия на тръгване.

— Защо?

— Оставихме ти там телефон. Така че наистина да можем да се свържем с теб, ако ни се наложи. Не го използвай за нищо друго — подслушва се.

Бош помисли, преди да отговори. Знаеше, че всеки ход на СО се контролира и анализира. Такива бяха правилата.

Затова смени темата.

— Какви са последните новини около Кортес?

— Продължава да се крие. Ще го провокираме след като се стъмни и ще видим какво ще се получи.

— Искам да съм с вас.

— Няма начин, Бош. Не работим така.

— Той смяташе да нахрани кучетата си с мен. Искам да съм с вас.

— И точно това е причината да не си с нас. Ти си емоционално обвързан. Не можем да допуснем това да оплеска нещата. Така че дръж телефона си подръка. Ще ти се обадя, когато всичко е наред.

И Сеспийдс прекъсна. Бош продължаваше да е загрижен, но не особено. Имаше свой план да се включи в наблюдението на СО.

Започна да прослушва едно по едно съобщенията в гласовата си поща и да ги трие. Имаше съобщения отпреди месеци и повечето бяха безсмислени. Рядко използваше стационарния си телефон и напълно обяснимо се бяха натрупали. Когато стигна до обажданията на дъщеря си от последното денонощие, не можа да се насили да ги изтрие. Емоциите в гласа й бяха неподправени, страхът й за него — искрен. Почувства се ужасно, представяйки си какво й е минало през главата, но беше абсурдно да изтрие завинаги тези обаждания. Последното беше без думи. Чуваше се само дишането на Мади с надежда, че той ще вдигне и ще я освободи от всичките й страхове.

След като приключи с тази задача, се обади на номера на мобилния си телефон. Той беше унищожен, но гласовата му поща бе продължила да събира оставени съобщения. И за последните две денонощия се бяха натрупали девет. Четири бяха от дъщеря му, а три бяха от Балард — всичките оставени, когато никой не бе знаел къде се намира той. Както и с другите съобщения, Бош не намери сили да ги изтрие. Имаше едно от Сиско, който му съобщаваше, че няма новини за Елизабет, и го питаше дали и при него е така. Последното — получено само преди час — бе от Майк Ечевария и бе обаждане, което Бош би искал да не получава.

Ечевария беше следовател към главния патоанатом. Бош бе обработвал много местопрестъпления с него и двамата бяха ако не лично, то поне професионално близки. Ечевария просто молеше Бош да му се обади — и веднага мина по същество, когато чу гласа му:

— Хари… за онази жена, която търсиш? Мисля, че е при нас като Джейн Доу[34].

Бош се подпря на кухненския плот за опора. Затвори очи, преди да реагира:

— Кажи ми.

— Така… да видим сега — продължи Ечевария. — Жена, към трийсет и пет годишна, намерена в хотел „Синдбад“ на „Сънсет“ преди два дни. Има описаната от теб татуировка в памет на загубен близък с името Дейзи.

Бош кимна. Беше Елизабет. Междувременно Ечевария продължаваше:

— Аутопсията ще е не по-рано от понеделник или вторник, но засега има всички симптоми за свръхдоза наркотици. Според описанието е намерена в леглото от камериерката. Била е облечена в дрехите си и лежаща върху постелките. Няма индикации за насилие. Не са се обаждали в „Убийства“. Случаят е приключен от сержанта в патрула и извикания патоанатом.

— Не е ли имала документ за самоличност?

— Не са намерили такъв в стаята. Много от тези хора крият документите си извън стаите си, понеже се страхуват да не бъдат обрани, докато не са на себе си. Имала ли е кола?

— Не. А хапчета? Някакви останали хапчета?

— Празен флакон от рецепта. Номерът на рецептата е изчегъртан. И това го правят често. В случай, че ги заловят. Това защитава лекаря, защото като излязат пак на улицата, нали ще отидат пак при същия доктор. Няма да повярваш колко са подвластни на подобни навици.

— Знам.

— Съжалявам, Хари, но ти ме помоли да следя за подобно развитие.

— По-добре е да знаеш, отколкото да си в неведение, Майк.

— Има ли някакъв шанс да се разходиш до нас и да я идентифицираш официално? Или да ти изпратя снимката.

Бош се замисли.

— Това не е мобилен телефон. Бих могъл да мина утре.

— Утре става. Аз почивам в неделя, но ще ги уведомя.

— Благодаря.

— Радвам се, че се чухме, Хари.

Бош затвори, мина през къщата и излезе на терасата. Опря се на перилата и се загледа надолу към магистралата. Не беше изненадан от новината за Елизабет, но все пак беше малко озадачен. Питаше се дали свръхдозата не е съзнателна. Празният флакон от хапчета показваше, че е изгълтала всичко, с което е разполагала.

Подробностите бяха без значение за Бош, защото той разглеждаше смъртта й като убийство. Беше убийство вече на девет години и онзи, който бе виновен за Дейзи, бе виновен и за Елизабет. Нямаше значение, че сигурно никога не бе виждал Елизабет. Той й бе отнел всичко скъпо за нея. Беше я убил също така безмилостно, както бе убил и дъщеря й. Две на цената на една.

И Бош си обеща… Елизабет вече може и да я нямаше, но той щеше да поднови усилията си да установи убиеца. Щеше да го открие и да го накара да си плати.

Върна се в къщата, затвори плъзгащата се врата и отиде в спалнята си. Преоблече се: избра тъмен панталон и тъмна риза и облече армейско маслиненозелено яке. Хвърли резервно облекло и някои тоалетни принадлежности в един сак, защото нямаше представа кога ще може да се върне.

Отиде в дрешника до входната врата, където държеше кутия за оръжие. Похитителите му бяха взели пистолета, но Бош притежаваше и резервен „Смит енд Уесън К38 Комбат Мастърпийс“, шестзаряден револвер, който бе носил като патрулен преди четирийсет години. Чистеше го редовно. Беше в кобур със защипване на колана, така че Бош го скри под якето си.

Ключовете за къщата и за черокито бяха на кухненския плот, където ги бе оставил преди две вечери.

Излезе и отиде до тротоара, за да вземе от пощенската кутия телефона, който Сеспийдс бе оставил там. За пореден път огледа внимателно улицата, но не видя нищо друго освен патрулната кола на „Северен Холивуд“. Върна се при гаражната пристройка, където го чакаше черокито.

Докато се спускаше по склона, мислеше за Елизабет и фаталната й тъга. Осъзна, че дългото чакане на правосъдие се е оказало нетърпимо дълго, за да я задържи жива. И че неговото усилие да й помогне всъщност в крайна сметка я бе наранило. Детоксикацията само бе обострила болката й и я бе направила по-трудно поносима. Дали и той не беше толкова виновен колкото убиеца?

Бош знаеше, че този въпрос ще го измъчва дълго.

42.

Сеспийдс нарочно не му бе дал точното местоположение на наблюдателния пункт, където бе разположен екипът за следене на убежището на Транкило Кортес в Панорама Сити, но Бош знаеше достатъчно от присъствията си на оперативките, за да е наясно в кои квартали на района са съсредоточени бастионите на санферите. А планът му изискваше само най-обща представа. Спусна се от хълмовете и пое на север в Долината, прекоси Ван Найс и навлезе в Панорама Сити.

Небето вече потъмняваше и уличното осветление се включваше поетапно. Той премина кварталите с палатки и изоставени промишлени постройки с изпъстрени от графити стени и когато стигна до булевард „Роско“, зави на изток. Не след дълго телефонът на СО в джоба му завибрира. Той не прие позвъняването, не прие и второто. Навлезе в голям комплекс от жилищни блокове, където явно не съществуваха правила срещу поставяне на мебели и хладилници по балконите. Мина покрай паркинга, зави обратно и пое по същия път. Видя млади латиноси да го наблюдават от няколко балкона.

На третото позвъняване прие обаждането.

— Бош, какви ги вършиш, по дяволите? — гневно попита Сеспийдс.

— Здрасти, Спийди — Бош реши да използва прякора, който бе чувал момчетата от СО да използват за командира си. — Реших да се поразходя. Какво има?

— Опитваш се да ни издъниш ли?

— Нямам представа. Това ли правя?

— Махай се оттук и се прибери у вас.

— Не, трябва да съм в колата при теб. Ако това е нощта, искам да съм част от нея.

— За какво говориш, каква нощ?

— Ти се изпусна. Нали ми каза, че ще се опитате да изкарате Кортес на светло тази нощ. Е, няма да стане без мен.

— Ти луд ли си? Казах ти, че не правим нещата така. Господи, ти дори не си вече в ЛАПУ, Бош.

— Мога да ти измисля причина да съм с вас. Сещаш ли се… аз знам как изглежда Кортес.

— Това няма да мине. Ти не си част от тази операция и на практика я компрометираш.

— В такъв случай не ми остава друго освен сам да търся Кортес. Желая ви успех.

Бош затвори и излезе обратно на „Роско“. Даде мигач, когато стигна до следващия комплекс. Телефонът му избръмча, преди да навлезе в очертанията му. Той прие повикването.

— Не влизай там! — предупреди го Сеспийдс.

— Сигурен ли си? — престори се на наивен Бош. — Изглежда ми точно като мястото, където Кортес може да се спотайва.

— Бош, продължавай, без да завиваш. Надолу вдясно има бензиностанция на „Удман“. Ще те посрещна там.

— Окей, но не ме карай да чакам.

Този път Сеспийдс избърза да затвори.

Бош направи както му бе казано и продължи направо. На „Удман“ зави в бензиностанцията и паркира до повредена колонка в края на периметъра. Не изгаси двигателя и зачака.

След три минути черен „Мустанг“ със затъмнени стъкла се вмъкна плавно в бензиностанцията и спря успоредно до колата на Бош. Десният преден прозорец се спусна и Бош видя зад волана Сеспийдс. Беше тъмнокож, ниско подстриган, с посивяла коса. Твърдата линия на челюстта му идеално подхождаше на мъж, който командва екип от корави бойци и снайперисти.

— Здрасти, Спийди — дружелюбно поздрави Бош.

— Здрасти, задник — отвърна Спийди. — Прекрасно знаеш, че саботираш една дълго обмисляна операция, нали?

— Не е нужно да се получи така. При теб ли ще бъда, или не?

— Качвай се.

Бош слезе от джипа си и го заключи. Качи се в мустанга. Беше тясно, защото на въртяща се Стойка, закрепена към таблото, имаше разтворен лаптоп. Екранът бе извъртян към Сеспийдс, но когато седна, Бош го завъртя към себе си. Екранът беше разделен на четири прозореца, показващи изображението от четири камери, ориентирани към „Роско“ и комплекс от жилищни блокове. Бош разпозна комплекса, в който бе на път да завие, когато Сеспийдс най-сетне се бе примирил е присъствието му.

— Значи имате камери в колите? Предполагам, че съм бил наблизо.

И посочи жилищния блок в един от прозорците. Сеспийдс завъртя екрана към себе си и изсумтя:

— Не пипай повече!

Бош вдигна примирително ръце.

— Сложи си колана — добави Сеспийдс. — И не напускай колата, освен ако изрично не ти наредя. Ясно ли се изразих?

— Разбрах — миролюбиво се съгласи Бош.

Сеспийдс включи мустанга на заден ход и се изтегли от мястото до джипа на Бош. Колата рязко се изстреля напред към „Роско“.

Две преки по-надолу спря до тротоара на място, откъдето се виждаше подаваната от камерите картина. Сеспийдс вдигна глава и заговори към тавана на колата:

— „Сиера две“, покажи ми задната страна НП1.

Бош знаеше, че зад сенника има микрофон, вероятно включван с педал на пода — това бе стандартно оборудване за наблюдение. Последваха няколко потвърждаващи превключвания от другите коли. След секунда Сеспийдс вече имаше изглед към Наблюдателен пункт 1. Останалите прозорци показваха комплекса от други ъгли.

Сеспийдс се обърна към Бош и каза:

— Сега седим и чакаме.

Бош знаеше защо чакат да се стъмни. Нощта винаги даваше предимство на следящите. Колите се превръщаха във фарове и оставаха неразпознаваеми в обратното огледало. Шофьорите ставаха силуети.

— И как ще го подмамите да се размърда? — поинтересува се Бош.

Сеспийдс помълча малко, явно обмисляйки колко и какво да му разкрие. СО бяха много изолирана група в управлението. Веднъж прехвърлен в нея, служителят оставаше завинаги там. Служителите скъсваха всякакви връзки и контакти със старите си колеги и приятели в рамките на управлението. В 50-годишната история на групата само веднъж в нея бе назначавана жена.

— В бандата „Футхил“ имаме дълбоко законспириран информатор — каза накрая Сеспийдс. Той ни съобщи номера на мобилния телефон на шеф от нивото на Кортес. Прехващаме мобилния и изпращаме на Кортес есемес, че има жизненоважна среща, отнасяща се до теб, Бош, при язовира „Хансен“. Надявам се да се подлъже.

Сеспийдс току-що бе описал две неща, които ако не бяха компрометиращи, то най-малко сериозно нарушаваха процедурата за действие или бяха направо незаконни, ако прехващането на чуждия телефон щеше да се извърши без съдебна заповед. Той се опитваше да вкара Бош в схемата и да го направи съучастник в онова, което можеше да последва след малко. Ако Бош не възразеше сега, нямаше да е възможно впоследствие да се дистанцира.

Но той нямаше нищо против.

— Защо при „Хансен“? — попита той.

— Истината ли?… Там няма камери.

Обърна се да погледне Бош. Това беше следващ момент, когато Бош можеше да се възпротиви или да се присъедини.

— Добър план — одобри той и стана член на екипа.

СО имаха абсолютно уникален статут в ЛАПУ. Често разследвани от външни агенции, като се започне от ФБР, мине се през медиите и се стигне до разни групи за защита на гражданските права, често съдени от семействата на застреляните заподозрени и по правило наричани „отряд на смъртта“ от възмутени адвокати, служителите на СО се радваха на точно обратната репутация сред всички в управлението, като се започнеше от най-нисшестоящите и се свършеше с началниците. Крайно редките съобщения за свободни позиции винаги водеха до стотици подадени молби, включително от онези, които бяха готови да работят на по-ниско заплащане само и само да бъдат приети там. Причината бе, че работата в СО бе считана за най-чиста проба полицейска работа. СО просто изваждаше насилниците от играта. Тук не се интересуваха дали ще ги заловят живи. Тук премахваха стрелци, изнасилвани и серийни убийци. Резултантният ефект от неизвършените престъпления просто защото СО залавяше престъпниците или ги ликвидираше, бе неизчислим количествено, но огромен. И нямаше полицай, който да не мечтае да стане част от това. Въпреки кресливите критици, разследванията и съдебните процеси. Това беше олицетворение на мотото „Да служиш и защитаваш“[35].

Бош нямаше друг избор освен да играе вабанк. Транкило Кортес никога не бе играл по правилата. Бе наредил на хората си да отвлекат Бош от дома му, от мястото, където дъщеря му често спеше. За един полицай не съществуваше по-голямо престъпление от това да застрашиш семейството му. Направиш ли го, старите правила се забравяха. Така че когато бе казал „Добър план“, Бош наистина го мислеше и се надяваше, че по един или друг начин тази нощ ще сложи край на заплахата от Транкило Кортес.

43.

В 20:10 радиото на мустанга се събуди за живот и едно след друго започнаха да постъпват съобщения, че мишената — Транкило Кортес — е забелязана да излиза. Интерпретирайки радиокода, използван от СО, Бош заключи, че съпровождан от неидентифициран телохранител, Кортес се е качил в бял „Крайслер 300“ с ниско окачване. Колата бе с незаконно затъмнени прозорци, правещи невъзможно да се разпознаят всички в нея.

Крайслерът потегли на изток по „Роско“ и Сеспийдс нареди на антуража от коли на СО да го последва, преди да включи и мустанга в играта. Той обаче се държеше много изтеглен назад, в случай че Кортес предприеме някакво противодействие на евентуално проследяване от рода на втора кола с голямо изоставане. Когато се увери, че опасенията му са неоснователни, се включи в трафика и настигна останалите. Като командир на групата, задачата му бе да стои в сянка и в готовност да застане в един от ъглите на движещата се „кутия“, заобиколила крайслера, например в случай, че някоя от сменящите позициите си проследяващи коли бъде засечена от заподозрения или не може да продължи по някаква друга причина.

Бош чу по радиото, че крайслерът е завил на север по „Бранфорд“, която водеше направо в парка и голф игрището край язовира „Хансен“. Слушаше колите да се идентифицират по радиото като „Водеща“, „Задна врата“, „Опорна първа“ и „Опорна втора“, докато продължаваха да подават неспирен поток информация за хода на проследяването. Гласовете бяха сдържани и спокойни, сякаш описваха развитието на голф състезание по телевизията.

— Къде отиваме в парка? — не издържа Бош.

— На паркинга на голф игрището — отговори Сеспийдс. — Той вече трябва да е празен. Голф на тъмно не става, нали така?

Бош бе задал въпроса повече като опит да подкани Сеспийдс да обясни плана. Бяха вече на километър и половина от парка, а Бош продължаваше да няма представа каква е стратегията и тактиката след като стигнат набелязаното място.

— В крайна сметка всичко ще се сведе до елементарен избор — наистина продължи Сеспийдс. — Винаги е така.

— Какво искаш да кажеш? — не го разбра Бош. — Какъв избор?

— Да живееш или да умреш. Планът по подразбиране е за задържане. Ще го поставим в ситуация, в която да разбере, че няма измъкване. И тогава той ще трябва да избере дали да напусне на два крака или по гръб. Изумително е колко много от тези хора правят грешния избор.

Бош само кимна.

— Това е човекът, който те е отвлякъл — ненужно поясни Сеспийдс. — И то от мястото, което е дом на твоята дъщеря. А после е смятал да те изтезава и да нахрани кучетата си с теб.

— Така беше — съгласи се Бош.

— Напомня ми за един филм, който гледах навремето.

— Чух някой да го споменава. Изглежда, съм го пропуснал.

— Да… ами трябва да научим тези хора, че филмите не са истинският живот. Да внесем малко реализъм в ситуацията, ако ме разбираш?

— Разбирам те напълно.

— Как се развива разследването срещу него?

— Никак. Имаме човек в кома… полицай. Ако излезе от комата и реши да говори, може да имаме достатъчно за обвинение.

— И ти не си видял Кортес, нали така? Имам предвид, докато си бил в клетката.

— Не.

— С други думи, нямате нищо. Ако го хванем за тази дивотия във връзка с детската издръжка, ще имаш възможност да говориш с него и да се надяваш, че, първо, няма да поиска веднага адвокат, и второ, че ще се изпусне за нещо и ще се самоуличи.

— Да, горе-долу е така.

— Е, да се надяваме, че тази нощ ще направи грешния избор.

Радиото пак оживя с доклади, че крайслерът с Кортес в него навлиза в развлекателния център „Хансен“. Две от проследяващите коли бяха избързали и бяха влезли там преди него, така че сега изчакваха да захлопнат капана около Кортес.

— Имаме кола за заблуда на паркинга — каза Сеспийдс. — Форд пикап като онзи, който кара мъжът, чийто телефон използвахме. Когато Кортес се приближи до него, започваме.

Бош кимна. Ако се извиеше достатъчно над централната конзола на мустанга, можеше да види под ъгъл екрана на лаптопа и изображението, подавано там от камерите на проследяващите коли. Забеляза, че две от колите още се движат с общия трафик и не са навлезли в парка, докато имаше други две вече спрели. Картината от последните две беше инфрачервена. Едната показваше алеята покрай сграда, която Бош предположи, че е клубът към голф игрището. Другата гледаше през паркинга към пикапа, изтеглен на свободно място в далечния заден край на паркинга.

— Има ли закъснение от камерите? — попита той.

— Около две и половина секунди — отговори Сеспийдс.

— Записва ли се?

— Записваме всичко.

Застъпващите се доклади от колите по радиото спряха и настъпи пълна тишина за близо трийсет секунди, преди капанът да щракне.

След малко Бош видя крайслерът да влиза в паркинга, хванат в полезрението на една от статичните коли. Но застина на място, преди да се доближи до пикапа.

— Какво прави? — разтревожено попита Бош.

— Очевидно проявява предпазливост — отвърна Сеспийдс.

След което се обади по радиото:

— Примигни му, Джими.

— Разбрано.

На камерата на една от следващите коли се видя как фаровете на пикапа примигват двукратно. Бош забеляза, че вече всички коли са спрели и подават инфрачервена картина.

— Имаш човек в пикапа? — констатира очевидното Бош.

Сеспийдс вдигна ръка: искаше тишина. Не беше сега времето да обяснява на Бош стъпка по стъпка. Отново се включи в радиообмена.

— Изчезвай, Джими. Махай се оттам.

Крайслерът започна да се приближава бавно към пикапа. Бош не забеляза някой да слиза от него. Сеспийдс изчисли скоростта на крайслера, отчете забавянето от камерите и натисна бутона за предаване на пода на колата.

— Сега! Всички… почвайте!

Изображенията от четирите камери се раздвижиха и започнаха да се приближават към мишената. Далече зад тях Сеспийдс натисна педала на газта и мустангът влезе в парка. Колата се разтресе по неравния път, докато се носеше на скорост към голф игрището, но Бош не можеше да откъсне поглед от екрана на лаптопа. Хвана се за една от дръжките с едната си ръка и за стойката на лаптопа с другата в усилие да запази равновесие и да наблюдава развитието.

Четирите проследяващи коли обкръжиха крайслера в момента, в който той спря на разчертано място успоредно на пикапа. Когато изображенията от камерите се увеличиха достатъчно, Бош забеляза, че пикапът е опрял със задница в покрита с бръшлян стена, така че да не може да се избяга покрай него.

Четирите коли спряха и крайслерът се оказа затворен с опрян в стената нос, а колите зад него се подредиха в дъга от 120 градуса.

Изображенията от колите вече се припокриваха и Бош видя полицаите от СО да отварят вратите им като щитове и да насочват оръжията си срещу крайслера. Нямаше звук, но Бош знаеше, че в момента те крещят и заповядват на хората вътре в крайслера да се предадат.

Бош забеляза двама полицаи в стойки за стрелба да се изнасят отляво и отдясно на крайслера за по-добро покритие на мишената, като внимават да не се озоват един срещу друг и да станат неволна жертва на кръстосан огън.

Десетина секунди не се случи нищо. Никакво движение в крайслера. Затъмнените му прозорци оставаха вдигнати, но мощните фарове на колите на отряда проникваха през тях и Бош забеляза вътре два силуета.

Мустангът най-сетне влезе в паркинга и на скорост се насочи към мястото на сблъсъка. Бош вдигна поглед от екрана, за да се ориентира, но побърза да погледне пак към прозорците на камерите и видя, че предните врати на крайслера се отвориха едновременно.

Видя ръцете на пасажера вдигнати високо — Транкило Кортес слизаше, за да се предаде. Носеше все същата бейзболна шапка на „Доджърс“, с която бе дошъл в деня, когато се бяха срещнали.

Последва го шофьорът, но той бе вдигнал само лявата си ръка.

Мустангът спря зад една от проследяващите коли и вече се намираше достатъчно близко, та Бош да чуе напрегнатите гласове на полицаите от колите. Вдигна поглед над лаптопа, за да проследи на живо оставащото да се случи.

— Ръцете!

— Двете ръце!

— Горе ръцете!

И тогава предупреждението се превърна в тревога.

— Пистолет! Пистолет!

Бош можеше да види само главата и раменете на шофьора, понеже една от колите на СО бе точно пред него. Погледна надолу към екрана на лаптопа и потърси камерата, показваща крайслера от страната на шофьора. Шофьорът, набит мъж, който бе започнал да слиза от колата с извиване на тялото, сега излизаше изцяло от нея и едновременно с това изваждаше със замах дясната си ръка. Когато ръката му подмина тялото му, Бош зърна пистолета.

От всички страни се разнесе оглушителна канонада.

Транкило Кортес плати за безразсъдното решение на телохранителя си да окаже въоръжена съпротива — оказа се в центъра на престрелката и се превърна в мишена. И двамата бяха улучени многократно от концентрирания огън на осмината ветрилообразно разположени около тях полицаи. Прозорците на крайслера се пръснаха и двамата мъже от двете страни на колата рухнаха на земята. Кортес се бе извърнал, може би търсейки някакъв заслон, и падна по лице обратно в колата. След това тялото му се изхлузи навън и той застина с увиснала глава, подпрян с лявата си страна на прага на крайслера. Шапката му така и не отхвръкна.

Стрелбата спря. През междината между две от проследяващите коли Бош можеше да види Кортес и плувналата в кръв предница на ризата му. Главата му конвулсивно потрепваше, докато тялото му бавно се парализираше. Засега още беше жив.

— Стой в колата, Бош — кресна Сеспийдс.

Самият той обаче изскочи и изтича между две от колите в гъстия дим на стрелбата. Последва двама от хората си, които предпазливо приближаваха крайслера с оръжия, насочени към мъжете на земята. Бош отново премести поглед към лаптопа, защото на него гледката определено бе по-добра, и сега вече го завъртя изцяло към себе си.

На земята до телохранителя имаше пистолет. Един от СО го изрита встрани и се наведе да провери тялото за пулс. После направи над главата си знак, показващ, че телохранителят е мъртъв.

Издърпаха Кортес изцяло на земята и друг полицай клекна до него. Дори на инфрачервената картина се виждаше, че още диша. Сега в картината на екрана се показа и Сеспийдс — вече говореше по мобилния си телефон. Бош предположи, че вика линейка или уведомява началниците си за изхода на операцията.

Бош искаше да слезе от мустанга и да се присъедини към другите, но остана както му бе заповядано, без да мърда. Ако усетеше, че Сеспийдс е забравил за него, щеше да слезе. Видя Сеспийдс да приключва първия си разговор и да набира следващ номер.

Погледна пак към екрана и видя повторение на точно същата картина, забравил за закъснението. Свали поглед към клавиатурата и натисна стрелка наляво. Видеото на екрана започна да връща назад. Той задържа пръста си върху клавиша и изчака изображенията да се върнат към момента преди стрелбата, когато двамата санфери още бяха живи в белия крайслер.

Повтори възпроизвеждането на сблъсъка, като почукваше от време на време клавиша за връщане, за да забави повторението, и изцяло повтори някои моменти. Не знаеше как да избере възпроизвеждане в забавен каданс. Фокусира вниманието си върху камерата в горния ляв прозорец на екрана. Тя беше насочена почти фронтално на шофьора, който бе слязъл от колата с една вдигната ръка.

Сега се загледа в дясната ръка на шофьора, която излизаше от сянката на колата. Когато ръката се изнесе изцяло иззад гърдите му, Бош видя пистолета. Но ръката не държеше оръжието за дръжката. Шофьорът наистина държеше пистолета, но не в положение за стрелба.

И тогава Бош видя забиването на куршум в рамката на вратата. Рамката се пръсна. Това бе първият изстрел. Беше произведен преди пистолетът да може да бъде ясно видян и намерението на шофьора да стане ясно. Бош свали пръста си от клавиатурата и остави картината да се възпроизведе до края на записа. Погледна през предното стъкло и видя Сеспийдс да се приближава към мустанга. Бързо сложи върху клавиша за ускорено възпроизвеждане, за да стигне до началото на картината в реално време едновременно с отварянето на предната врата от командира на СО.

Сеспийдс наведе глава в колата.

— Едва се държи, но е в съзнание, ако искаш да му кажеш нещо.

— Добре — каза Бош. — Да.

Сеспийдс се отдръпна и Бош слезе. Двамата минаха между две от колите на СО и се приближиха до дясната страна на крайслера. Над паркинга се стелеше задушлив дим.

Очите на Кортес бяха отворени и изглеждаха изплашени. На езика и по устните му имаше кръв и Бош се сети, че дробовете му са натъпкани с раздробено олово. Почти се смая колко млад изглежда. Мъжът, който само преди няколко дни се бе перчил в паркинга на лавандерията, беше изчезнал. Сега Кортес приличаше на изплашено момче с бейзболна шапка.

Бош разбираше, че моментът не е такъв, че да казва нещо, да се обявява за победител или да го дразни с отмъстителност.

Затова не каза нищо.

И Кортес не каза нищо. Вплете поглед с този на Бош и помръдна с окървавена ръка към маншета на крачола му. Сграбчи го здраво, сякаш така щеше да се вкопчи в живота и щеше да попречи да бъде всмукан от очакващия го мрак.

Но след няколко секунди силите му свършиха и той пусна крачола, затвори очи и умря.

Балард

44.

Балард разпръсна последните KPT-та на масата в стаята за почивка. Тук имаше повече място, отколкото на бюрата на детективите. Чакаше Бош. Вече бе разгледала картоните и бе свалила каквото имаше в базата данни. Бе дошъл моментът да проверят каквото може вече на терен. Ако Бош се появеше навреме, можеха да отхвърлят още някой тази нощ. Искаше й се да му прати есемес и да му напомни, че го чака, но си спомни, че той няма телефон.

Така че седеше и съзерцаваше картоните, когато в стаята влезе лейтенант Мънроу за чаша кафе.

— Балард, какво, за бога, правиш тук толкова рано? — изненада се той.

— Просто се занимавах с моето хоби — отговори тя.

Не вдигна поглед от картоните, а той не погледна встрани от чашата си кафе.

— Онзи стар случай с момичето? — попита Мънроу.

— Момичето, да — потвърди Балард.

Премести два от картоните в позиции на по-нисък приоритет.

— И какво общо има това с онзи татуист? — продължи той. — Нали случаят беше решен.

Сега вече Балард го погледна.

— За какво говориш?

— Извинявай, че проявих неуместно любопитство — каза Мънроу. — Но видях дневник на убийство в кутията ти за входяща кореспонденция, когато преглеждах кутията за забавените доклади. И надникнах набързо. Спомних си случая, но ако паметта не ми изневерява, тогава доста бързо задържаха престъпника, не беше ли така?

Дневника за „ЗууТуу“. Балард го бе очаквала, но бе забравила да провери пощенската си кутия, когато бе дошла след вечеря.

— Да, случаят е решен — потвърди тя. — Исках просто да го прегледам. Благодаря, че ми каза за дневника.

Излезе от стаята за почивка и слезе по стълбата в пощенската стая, където всички служители на участъка — полицаи или детективи — имаха отворени кутии за входяща и изходяща външна поща. Изтегли пластмасовата папка от кутията със своето име.

Когато се върна, Мънроу вече го нямаше. Реши да прегледа дневника тук, за да не оставя без надзор разпръснатите по масата KPT-та. Седна и отвори папката.

Структурата на един дневник на убийство е универсална за всички отдели „Убийства“ в цялото управление. Тя се състои от двайсет и шест раздела — доклади от местопрестъпления, доклади от лабораторията, снимки, показания на свидетели и т.н. Първият раздел винаги е хронологията, където разследващите служители попълват своите ходове с дата и час. Балард прелисти на раздел шестнайсет, който съдържаше снимки от местопрестъплението.

Извади снимките във формат 8x12 и започна да ги преглежда една по една. Фотографът се оказа съвестен и клинично мислещ. Всеки сантиметър на студиото за татуировки и местопрестъплението беше документиран с ярки, сякаш преекспонирани снимки. През 2009 година управлението все още използваше класическа фотография, понеже цифровата още не бе възприета от правораздавателната система поради опасения от възможно манипулиране на оригиналите.

Балард бързо преглеждаше снимките, докато не стигна до онези на трупа на жертвата и центъра на местопрестъплението. Оди Хаслем се бе борила за живота си. Предмишниците, дланите и пръстите й бяха насечени. В крайна сметка обаче явно бе надвита от по-големия и по-силен нападател. По гърдите и по шията й имаше дълбоки прободни рани. Кръвта бе пропила блузката й с надпис „ЗууТуу“, която бе облякла. Бликналата артериална кръв бе опръскала четирите стени на малкия килер, в който убиецът я бе натикал. Беше умряла на циментовия под, а едната й ръка се бе вкопчила в кръстчето на верижка около шията й. Донякъде необяснимо татуистката нямаше никакви татуировки или поне нямаше такива, които снимките да показваха.

Убийството си беше убийство и Балард знаеше, че всеки случай изисква пълното внимание и усилия на полицейското управление. Но винаги оставаше потресена от убийството на жена. Повечето от случаите, които й бяха възлагали, бяха с проява на изключително насилие. Повечето от убийците бяха мъже. В това имаше нещо силно разтърсващо. Имаше някаква дълбока несправедливост, излизаща извън баналната несправедливост да бъдеш убит от чужда ръка. Запита се как биха живели мъжете, ако знаят през всеки миг от живота си, че техните габарити и тяхната природа ги поставят в уязвима позиция спрямо другия пол.

Събра снимките и ги напъха в джоба на раздел шестнайсет. След това се прехвърли на раздел дванайсет, раздела за заподозрения. Искаше да види снимката на мъжа, убил Оди Хаслем.

На снимката Кланси Деву гледаше вторачен във фотоапарата с мъртви очи и изражение тотално изпразнено от дори намек на човешка емпатия. Беше небръснат, изглеждаше мръсен, а единият му клепач бе по-притворен от другия. Права уста с твърдо стиснати устни, застинала в насмешливо предизвикателство вместо в изражение, наподобяващо вина или извинение. Това беше закоравял психопат, който вероятно бе наранил мнозина преди убийството на Оди Хаслем да бе сложило края на пътя му. Балард се досещаше, че много от предишните му жертви — каквито и да бяха престъпленията му — са жени.

Разпечатка на досието му потвърждаваше това. Той бе обвиняван много пъти още като непълнолетен в Мисисипи. Престъпленията му обхващаха спектъра от притежание на наркотици, през нападения при отегчаващи обстоятелства до опит за убийство. Списъкът не уточняваше пола на жертвите му, но Балард знаеше — Деву беше женомразец. Не беше възможно да промушиш с нож жена в килера на студио за татуси толкова пъти и с такова ожесточение, както той го бе направил, ако то не се е натрупвало в теб с години. Бедната Оди Хаслем. Вероятно бе предизвикала смъртта си с някоя непредпазлива дума или неодобрителен поглед, което бе отключило яростта на Деву.

Бележка на ръкава на раздел дванайсет казваше, че Деву е осъден на доживотен затвор без право на помилване за убийството на татуистката. Той никога повече нямаше да нарани жена.

Балард отиде на раздела със свидетелските показания. Нямаше свидетели на самото убийство, понеже убиецът бе изчакал да останат сами в студиото, преди да се нахвърли и да убие Хаслем. Но следователите бяха издирили и разговаряли с други клиенти, били в студиото онази нощ, сред които мъж, който бе седял на стола за татуиране, когато Деву бе влязъл в студиото.

Балард извади бележник и започна да си записва имената на свидетелите и информацията за свързване с тях. Всички бяха жители на Холивуд към онази нощ през 2009 година и можеха да бъдат полезни с нещо, ако успееше да ги издири. Скоро осъзна, че името на един от тези свидетели, Дейвид Манинг, й звучи познато. Остави дневника на убийството настрана и започна да преглежда картоните, които бе отделила за Бош. И откри Манинг.

Според показанията му Манинг бил в студиото по-малко от два часа преди убийството. Беше описан като 58-годишен бивш контрабандист от Флорида. Живеел в стара каравана, която паркирал на различни улици в Холивуд в различните дни от седмицата. Бил чест посетител на „ЗууТуу“, защото Оди Хаслем му харесвала и обичал да обогатява обилната колекция от татуси, покриващи целите му ръце. Докато четеше между редовете на показанията, които бяха снети преди разследването да се фокусира върху Кланси Деву, Балард започна да подозира, че Манинг е бил първоначално от оперативен интерес в случая „Хаслем“. Той имаше досие, макар и небелязано от прояви на насилие, и беше един от последните видели я жива. Всъщност го бяха задържали и разпитали подробно, но тогава бяха пристигнали резултатите от анализа на пръстовите отпечатъци, намерени на местопрестъплението, и това бе насочило разследването в напълно друга посока.

Много от информацията на картона съвпадаше с тази от снетите свидетелски показания. Картонът му бе попаднал сред отделените от Балард заради неговата каравана. Тя резонираше донякъде с категорията „ван“, която интересуваше Балард и Бош. Картонът бе написан няколко седмици преди убийствата на Клейтън и Хаслем, когато някакъв полицай бе инспектирал каравана, паркирана на „Аргил“, южно от „Санта Моника“, и бе обяснил на Манинг, че е незаконно да паркира подобно превозно средство в зона за платено паркиране. По онова време ЛАПУ не се свеняха да разбутват бездомните и да ги принуждават да се махат. Но след това бе дошъл ред на поредица искове за нарушаване на граждански права и промяна в градската управа бе довела до ревизия на тази практика, така че сега тормозенето на бездомен можеше да доведе до „разстрел“ на провинилия се. В резултат прилагането на закона срещу тях бе забравено и такива като Манинг можеха да си паркират караваните където пожелаят из Холивуд, стига да не е пред отделена от другите къща или например кинотеатър.

Полицаят, вдигнал кръвното на Манинг през 2009-а, бе попълнил картона за разпит на терен с информацията, получена след кратък разговор, и номера на флоридската му шофьорска книжка. Когато бе пуснала името и рождената дата на Манинг в базата данни, докато бе подготвяла картоните за Бош, Балард бе установила, че сега той има калифорнийска книжка, но адресът на нея беше безполезен. Манинг бе възприел стандартната тактика да използва адреса на църква като домашен, за да получи калифорнийска шофьорска книжка или карта за самоличност. Но макар адресът да бе задънена улица, нямаше да е трудно регистрираната на името на Манинг каравана да бъде разпозната, ако, разбира се, той все още живееше в района.

Балард взе картона на Манинг и го прехвърли при другите, за които смяташе, че заслужават внимание с по-висок приоритет. Фактът че той познаваше, харесваше и може би дори бе обсебен от жена, убита два дни преди Дейзи Клейтън, според нея си заслужаваше допълнителните усилия.

Искаше да говори с него. Отвори лаптопа си и започна да попълва формуляра за искане на информация за Манинг. Бюлетинът беше неофициално искане за издирване с инструкции: ако Манинг или караваната му бъдат забелязани, да не бъде обезпокояван или арестуван, но тя да бъде уведомена по всяко време на денонощието.

Разпечата страницата, която включваше още описанието и регистрационния номер на караваната, след което слезе да я занесе в диспечерската и да я даде на лейтенант Мънроу. Когато влезе, Мънроу беше с двама полицаи и всички гледаха плоскоекранния монитор в единия от ъглите до тавана. Балард видя логото на „Канал 9“, местния денонощен новинарски канал; позната й по физиономия репортерка разказваше нещо на фона на проблясващите светлини на полицейски коли зад нея.

Балард се приближи и застана зад тях.

— Какво става?

— Престрелка с полицията в Долината — обясни й Мънроу. — Двама бандити застреляни.

— Това СО ли са? Проследяването на Бош?

— Засега не са казали нищо такова. Мисля, че и те нищо не знаят.

Балард извади телефона си и изпрати есемес на Рурк.

Летя ли над онова нещо в Долината?

Не, тази нощ салдо на юг. Но чух. Бош ли е замесен? СО?

Така звучи. Проверявам.

Все още нямаше номер на Бош. Загледа се в екрана; наблюдаваше ставащото зад репортерката, без да я интересува словесният й поток, докато накрая не чу точното местоположение.

— Бяхме на живо от увеселителния център „Язовир Хансен“.

Балард знаеше, че това означава участък „Футхил“ и най-вероятно санферите. И ако това беше свързано с Бош, почти сигурно нямаше да го види тази нощ.

Върна се в стаята за почивка, събра картоните в реда на приоритета им и ги отнесе заедно с дневника на убийство „ЗууТуу“ в детективското бюро. Погледна часовника и видя, че до смяната й остава още цял час. Помисли за момент дали да не отскочи до Долината и да не види с очите си мястото на престрелката с участието на СО. Изпитваше някаква съпричастност към случая, особено след спасяването на Хари Бош.

Но знаеше, че ще я държат настрана. СО си бяха затворено общество. Бош щеше да има голям късмет, ако го бяха допуснали макар и само зад жълтата лента.

Реши да не се разкарва и вместо това отвори дневника, за да завърши прегледа си. Обърна на раздел първи — хронологията. Това беше възможно най-близкият поглед върху разследването. Хронологията представляваше отчет стъпка по стъпка на ходовете на участвалите детективи.

Започна от самото начало, от момента когато ги бяха извикали от домовете им и ги бяха пратили на адреса на студиото. Случаят бе поверен на двама детективи, придадени към отдел „Убийства“ преди неговото разформироване и прехвърляне на всички текущи преписки към „Убийства“ в участък „Запад“. Казваха се Ливингстън и Пепърс. Балард не познаваше нито единия, нито другия.

Хроното, подобно на дневника на убийството, беше по-кратко от онези, които бе виждала в други дневници, включително изготвяните от нея, докато беше била в ОиУ. Но това не можеше да бъде мерило за положените от Ливингстън и Пепърс усилия. Това бе така, защото случаят бе разрешен много бързо. Детективите бяха правили нужното, а криминолозите им бяха поднеси заподозрения на тепсия: кървав пръстов отпечатък от задния килер на студиото бе свързан с Кланси Деву. Той беше бързо открит и арестуван и у него бе намерен счупен нож, за който бе установено, че е оръжието на престъплението, и случаят бе класиран като закрит за по-малко от едно денонощие.

„Всички убийства трябва да се разкриват толкова лесно“, помисли си Балард. Но обикновено не беше така. Едно момиче бе отвлечено от улицата и бяха изтекли девет години без дори намек кой може да е убиецът. Една жена бе убита с нож в килера на работното й място и случаят бе приключен за ден. Разследванията на убийства изобщо не си приличаха.

След ареста записите в хронологията се разредяваха, понеже ударението се бе прехвърлило върху фазата подготовка на обвинението. Но един запис накара Балард да застине. Беше направен четирийсет и осем часа след убийството и двайсет и четири след ареста на Кланси Деву. Беше съвсем невинен запис, добавен за изчерпателност. В него се казваше, че две нощи след убийството, в 19:45, детектив Пепърс бил уведомен от дежурния по смяна сержант в участък „Холивуд“, че чистач на име Роджър Дилон е намерил допълнителни улики по случая „ЗууТуу“. Това беше описано като счупено острие на нож, намерено на пода на килера, останало напълно скрито под изтеклата от жертвата кръв, която се бе съсирила край тялото й. Петсантиметровото острие бе останало незнайно как напълно незабелязано както от детективите, така и от криминолозите.

Пепърс бе вписал в дневника, че е поискал от сержанта да изпрати патрулна кола до студиото за татуировки, да вземат от Дилон острието и да го заведат по надлежния начин като веществено доказателство. Пепърс, който живееше на повече от час път от Лос Анджелис, обещаваше да прибере доказателството на следващата сутрин.

Балард остана дълго загледана в записа. Що се отнасяше до самия случай „ЗууТуу“, това си беше просто доуточняване. Тя знаеше, че ако острието съответства на счупения нож, намерен при ареста на Деву, тогава детективите просто разполагаха с още едно важно доказателство срещу заподозрения. Не я притесняваше направеният от криминолозите безспорен гаф. Всъщност не беше необичайно да бъде пропуснато или забравено веществено доказателство, когато ставаше дума за сложно и оплескано с кръв местопрестъпление. Изтеклата кръв може да скрие доста неща.

Това, което я накара да застине, бе чистачът. По една случайност Балард се бе запознала с Роджър Дилон тази седмица, когато той бе разкрил кражбата на репродукциите на Уорхол от къщата на булевард „Холивуд“. Тя все още пазеше в куфарчето си визитката, която й бе дал.

Записът документираше, че Дилон се е обадил, за да съобщи за счупеното острие, в 19:45 в деня на изчезването на Дейзи Клейтън. Това означаваше, че Дилон е работил в „Холивуд“ на „Сънсет“ само няколко часа по-рано. Балард бе видяла вана му и бе надзърнала съвсем бегло в него, но бе надничала многократно в други такива на подобни местопрестъпления. Знаеше, че Дилон разполага с препарати и средства за почистване. И със сигурност разполагаше с контейнери за безопасен транспорт и изхвърляне на биологично опасни вещества.

И Балард разбра за миг всичко. Трябваше да види Роджър Дилон.

45.

Отиде при шкафчето си, за да прибере в него картоните и дневника на убийството на Хаслем. Извади оттам още неразтворилия криле дневник по случая „Клейтън“, който бе започнал Бош. Седна на една пейка в съблекалнята, отвори го и веднага отиде на доклада на Бош за пластмасовия контейнер, произвеждан от „Америкън Сторидж Продъктс“. Бош беше вписал името на мениджъра по продажбите, с когото бе разговарял — Дел Митълбърг. Балард едва не подскочи от радост, когато видя, че с присъщата му изчерпателност Бош е записал както стационарния, така и мобилния номер на Митълбърг.

Минаваше десет. Тя се обади на мобилния и чу в отговор пълно с подозрения „Ало!“.

— Господин Митълбърг?

— Не купувам.

— Полицията ви се обажда, не затваряйте.

— Полицията?

— Господин Митълбърг, казвам се Рене Балард и съм детектив в полицията на Лос Анджелис. Наскоро сте говорили с мой колега на име Бош за контейнери, продукция на „Америкън Сторидж Продъктс“. Спомняте ли си?

— Но това беше преди… два месеца.

— Точно така. Ние продължаваме да работим по случая.

— Сега е десет и петнайсет. Какво е толкова спешно, че не може да…

— Господин Митълбърг, съжалявам, но наистина е спешно. Казали сте на детектив Бош, че фирмата ви е направила преки продажби на контейнери на клиенти търговци.

— Имаме такава практика, да.

— У дома ли сте, господин Митълбърг?

— Че къде другаде бих могъл да съм?

— Имате ли лаптоп или друг достъп до регистъра на този тип продажби?

Настъпи кратка пауза, през която Митълбърг обмисляше отговора си. Балард бе затаила дъх. Случаят бе пълен с хващания за сламка. Беше крайно време да извадят късмет. Ако Дилон се беше опитвал да икономисва от всичко а тя помнеше оплакването му от конкуренцията, — беше напълно вероятно да се окаже човек, който ще потърси отстъпка при пряка покупка от производителя.

— Имам някакъв достъп до архива — каза с въздишка Митълбърг.

— Имам име на компания — оживи се Балард. — Можете ли да проверите дали тя някога е била клиент на АСП?

— Задръжте така. Ще проверя.

Балард изчака Митълбърг да се добере до компютъра си. Чу приглушеното обяснение за някого, че разговарял с полицията и щял да се качи веднага щом свършел.

— Окей… — проточи той най-сетне. — Пред компютъра съм. Коя беше фирмата?

— Казва се Кеми-Кал Био Сървисис — каза Балард. — Кеми-Кал с тиренце…

— Не, нямам нищо — каза Митълбърг.

— Написахте ли я с тире?

— Нямам нищо започващо с Кеми.

Балард посърна. Трябваше й нещо осезаемо, за да се захване с Дилон. И тогава си спомни пикапа, който бе видяла в деня, когато се бяха запознали на булевард „Холивуд“.

— Бихте ли опитали с ККСървисис?

Чу го да трака по клавиатурата и след секунда Митълбърг отговори.

— Да, мой клиент от две и осма. Поръчват изделия от мека пластмаса.

Балард се изправи, притиснала телефона до ухото си.

— Какви изделия?

— Контейнери за съхранение… в различни размери.

Балард си спомни как Бош й бе дал контейнера на АСП, който бе купил. Той все още беше в багажника на служебната й кола.

— Включително столитров контейнер с капак, който се щраква?

Нова пауза, докато Митълбърг проверяваше записите.

— Да — потвърди накрая той. — Поръчвал е от тях.

— Благодаря ви, господин Митълбърг — каза Балард. — Някой от нас ще ви посети в работно време, за да оформите тези данни официално.

Затвори и се върна при шкафчето си. Сложи дневника на горната лавица, отвори куфарчето си и извади от него една от визитките, които Дилон й бе дал. Фирмата му имаше адрес на „Сатикой“ във Ван Найс.

Когато влезе в диспечерската, Мънроу продължаваше да гледа екрана на телевизора.

— Нещо ново? — попита тя.

— Нищо особено — отговори Мънроу. — Но съобщиха, че убитите са лица от оперативен интерес по случай с отвличане. Трябва да е свързано с Бош. Чувала ли си се с него?

— Не още. Сега излизам, за да проведа разговор във връзка с моя хоби-случай. Може и да не се върна за проверката.

Балард погледна екрана. Беше същата репортерка на друг фон.

— Ако случайно Бош се появи, би ли му дал това? Той ще се сети какво означава.

И му даде визитката с името на Дилон и адреса на фирмата му. Той я сложи в един от джобовете на ризата си и каза:

— Няма проблем. Но поддържай контакт, Балард, чу ли ме? Искам да знам къде си.

— Разбира се, лейтенант.

— И ако ми потрябваш по сигнал, хобито отива на заден план и искам да се върнеш на бегом.

— Ясно.

Балард мина през детективското бюро, взе ровър от зарядната станция и ключа за служебната си кола и излезе на паркинга.

Наближаваше полунощ, когато зави в „Сатикой“ и някакъв промишлен сектор, маркиран със складове и паркинги за транспортни коли в близост до летище „Ван Найс“.

Кеми-Кал Био Сървисис беше в складова зона, наречена „Промишлен център Сатикой“, където производствени фирми и фирми за услуги се редуваха, ползвайки долепени един до друг складове. Балард продължи по централната улица, подмина фирмата на Дилон и след това излезе от другата страна на промишления парк. Виждаше се, че никоя от фирмите не е отворена по това време на нощта. Намери къде да паркира на странична уличка и се върна пеша.

Дилон бе обозначил собствеността си с малка табела. В крайна сметка естеството на работата му не бе такова, че да привлича минаващите покрай офиса му с крещящи обещания. Услугите му бяха такива, че се намираха по-скоро с търсене в интернет или препоръки от професионалисти в същата сфера — детективи, патоанатоми, криминолози. Надписът беше на врата до двойна гаражна врата. Сградата беше отделена, но на не повече от половин метър от идентичните сгради от двете й страни.

Балард почука на единичната врата, макар да не очакваше някой да се покаже. Отстъпи крачка и огледа улицата, за да провери дали чукането по кухия метал не е събудило нечий интерес.

Не беше.

Отиде встрани до тясната пролука между ККС и северния й съсед — сграда без идентифициращи надписи. Уличката — трябваше известно въображение, за да се нарече така — беше неосветена. Балард светна с фенерчето си в пролуката и видя, че е осеяна с боклуци, но все пак проходима. В другия край — а по нейна преценка той бе на около 25 метра от нея — нямаше врата или друго препятствие.

Балард стъпи пробно с крак в тесния проход. Изрита встрани купчина стари прашни маски за дишане, които можеха да са тук само благодарение на ККС.

Нова крачка и вече бе забравила за предпазливостта. Тръгна бързо, притисната от двете страни от бетонни стени. Спомни си за изтъркания филмов трик да се нагнетява напрежение, като стените се затварят около героя, изпита за момент замайване и трябваше да се подпре на стената, за да запази равновесие.

Излезе едва ли не залитайки от прохода и се озова в задната уличка, сгъната на две, с подпрени на коленете ръце, очаквайки замайването да премине. След малко се изправи и се огледа. Намираше се в най-чистата уличка от всички досега — никакви боклуци и отпадъци, импровизирано складиране на стари коли или каквото и да било. Всяка сграда имаше свой поддържан и затворен контейнер, грижливо разположен в бетонна клетка. Балард отвори контейнера зад ККС и установи, че е почти празен, ако не се брояха няколко смачкани торбички от храна за вкъщи и празни хартиени чаши от кафе. Очакваше да намери окървавени накрайници на мопове и други отпадъци от местопрестъпления, но нямаше нищо подобно.

Имаше единична задна врата с надпис ККС. Балард я провери, но установи, че е заключена. Отново почука, за да спази протокола, но дори не изчака реакция, защото знаеше, че няма да получи такава. Върна се през клаустрофобичния проход, като осветяваше с фенерчето си стените, над които се виждаше тясна ивица нощно небе. Линията на покрива бе на пет-шест метра над нея. Предполагаше, че понеже складът е без прозорци, е възможно на покрива да има капандура, както за да влиза дневна светлина, така и за вентилация.

Балард захапа фенерчето и опря ръце в стените на двете сгради, образуващи прохода, в който се намираше. Повдигна левия си крак и стъпи в плитката вдлъбнатина на зидарията между бетонните блокове. Напипа с ръце подобните вдлъбнатини по-нагоре, внимателно се повдигна и повтори упражнението с десния крак, докато успя да го запъне в отсрещната стена. Беше с обувки с гумена подметка, предпочитани от всички.

Отне й десет минути да се изкатери. Прехвърли се през ниския парапет и легна на плоския покрив. Остана да лежи по гръб цяла минута, възстановявайки дишането си, загледана в звездите.

След това стана и изтупа дрехите си. Току-що бе теглила кръста на поредния си костюм. Планираше да си вземе почивка в понеделник и вторник, когато се върнеше партньорът й. Тогава щеше да се погрижи да изпере каквото все още ставаше за пране.

Огледа се и видя, че е сбъркала в предположението си за наличие на капандура. Всъщност имаше цели четири — по две над всяка гаражна клетка — пластмасови мехури, блестящи под лунната светлина. Имаше и ламаринен комин, издигащ се на два метра над нивото на покрива. Филтърът в отвора му беше покрит със сажди.

Огледа капандурите, като ги осветяваше с фенерчето. В склада не се виждаха светлини, но това нямаше значение. Лъчът на фенерчето не можеше да помогне много, защото се оказа, че всички някога прозрачни пластмасови мехури са напръскани отвътре е бяла боя.

Това я заинтригува. Изглеждаше като ход, имащ за цел да скрие от погледа на евентуален наблюдател на покрива какво става долу. От друга страна, наоколо не се виждаха по-високи сгради, през които някой би могъл да гледа през капандурите. Балард се сети за момчетата, които бе хванала да се опитват да гледат голи жени през капандурата на стриптийзклуба. Тук блокирането на подобно любопитство изглеждаше ненужно.

Капандурите бяха на панти и явно можеха да се отварят отвътре. Това беше моментът за вземане на решение. Определено беше извършила правонарушение, но щеше да пресече много по-важна линия, ако продължеше. Линия, която обаче вече бе пресичала.

Не разполагаше с никакво пряко доказателство, но ред косвени доказателства сочеха към Дилон. Към тях спадаше например фактът, че в нощта, когато Дейзи Клейтън е била похитена, чистачът на местопрестъпления е бил в Холивуд е вана си, заедно е всичките си почистващи препарати и химикали. Както и фактът, че е поръчвал контейнери за съхранение от същия вид и размер, в който е бил сложен трупът на жертвата, за да бъде залят е белина. Обстоятелствата около убийството сочеха към убиец, който е знаел за методите на правоохраняващите органи и се е постарал да премахне от трупа възможни веществени доказателства.

Знаеше, че може да се обади на съдия Уикуайър, нейния помощник в подобни ситуации, и да сподели с нея за находките си в усилие да докаже „вероятна причина“. Но просто чуваше в главата си как тя казва със съжаление: „Рене, не мисля, че имаш достатъчно“.

Само че този път Балард бе убедена, че има. Реши, че след като е стигнала толкова далече, няма място за отстъпление. Бръкна в джоба си и извади латексови ръкавици. След това насочи вниманието си към капандурите.

Всичките бяха заключени, но една се беше откачила малко от рамката. Тя я обиколи и стъпи във водата, насъбрала се в задния й край. Влагата бе разяла пантите.

Балард захапа пак фенерчето и посегна с две ръце към капака. Дръпна го и той без протест се отдели от гуменото уплътнение под рамката. Вдигна го с усилие и той се обърна обратно на изпъкналата си горна повърхност и легна в локвата.

Тя насочи лъча на фенерчето надолу и видя точно под отвора на капандурата плоския бял покрив на паркирания под нея пикап.

По нейна преценка трябваше да скочи от около два и половина метра височина.

46.

Провря се през отвора на капандурата, увисна за момент на ръце и се пусна върху покрива на вана. Полетя надолу, падна по гръб, остана за миг леко замаяна, огледа се и видя, че направила вдлъбнатина.

Остана да лежи така няколко секунди, след това изпълзя към предницата на вана, плъзна се върху капака на мотора и слезе на циментовия под.

Погледна към вратата на склада, за да се увери, че има начин да напусне бързо, в случай че се наложи. Но и двете врати бяха заключени.

Отиде до таблото до предната врата, където очакваше да открие бутона за отваряне, но и тук се изискваше ключ. Разбра, че трябва да намери начин или да се качи обратно през капандурата, или някак да разбие една от вратите. Нито едно от двете не изглеждаше успокоително.

Под таблото имаше редица от три превключвателя за осветлението, за които не се изискваше ключ за задействане. Тя ги щракна и светнаха две редици флуоресцентни лампи. Балард огледа помещението. Двете разположени едно до друго места за паркиране заемаха предната част на склада, а задната половина беше за складиране на стока и имаше малък офис с диван. В ъгъла срещу офиса имаше пещ, очевидно предназначена за опасните биологични отпадъци, събирани при почистването на местопрестъпления.

Едно от паркоместата беше празно, но на пода, където се очакваше да е вкарана кола, се виждаха пресни капки машинно масло. Балард осъзна, че ванът на другото място не е същият, който бе видяла, когато се бе запознала с Дилон. Беше с друг цвят и бе брандиран с пълното име на фирмата, а не със съкратеното ККС с големи букви на страничната стена. Беше по-стар, гумите му изглеждаха меки и някак си оставяше впечатлението, че не е използван от много време. Което поставяше под съмнение думите на Дилон, че има на денонощно разположение два пикапа и два екипа.

Всичко сочеше към това, че Дилон в момента е някъде с вана си, а тя нямаше представа дали е повикан да свърши някаква работа и може всеки момент да се върне, или просто се е прибрал в дома си с работния пикап. Някак си обаче не й се струваше редно да се прибереш вкъщи и да паркираш в квартала ван с надпис, че се използва за обработване на биологично опасни отпадъци. От друга страна, не бе видяла паркиран до склада автомобил.

Реши да побърза с претърсването и започна с оглед на бюрото до стената до задната врата на склада. Прегледа го за някаква информация, която би могла да й подскаже къде се намира в момента Дилон. Не намери нищо и премина нататък, като се опита да отвори чекмеджетата за папки, за да види има ли някаква документация отпреди години, например такава, свързана със закупуването на консумативи от „Америкън Сторидж Продъктс“.

Чекмеджетата бяха заключени и това сложи край на огледа още преди да е започнал.

Складът беше чист и подреден. До стената срещу пещта имаше големи пластмасови бидони, съдържащи течни препарати за почистване и дезинфекция с ръчни помпи за преливане в по-малки контейнери за използване при поръчки. Имаше и рафтове, отрупани с празни пластмасови контейнери. Балард ги прегледа, за да се ориентира за размерите им и наличието на логото на АСП, оставило следа върху трупа на Дейзи Клейтън, но не намери достатъчно големи, за да поберат тялото й, и нито един нямаше лого. Сега разбра, че е пропуснала да попита Митълбърг по кое време са били поръчките от ККС, които той бе открил в компютъра си.

Имаше баня с душ, която изглеждаше като наскоро почистена. Тя отвори аптечката над умивалника и видя на полиците обичайните материали за бърза медицинска помощ.

До банята имаше дрешник, в който намери няколко работни бели комбинезона на закачалки с извезано ККС на левия нагръден джоб и Роджър на десния — поредното доказателство за преувеличението на Дилон, че е имал на разположение два екипа.

Затвори дрешника и отиде до пещта. Тя беше онова, което се наричаше инсинератор — автономен агрегат със стени от неръждаема стомана и кюнец, отиващ право нагоре към покрива. Вратичката беше двукрила, а пред пещта имаше маса за подготовка с конструкция в същия стил.

Балард отвори едното крило на инсинератора и другото се отвори автоматично. Тя насочи лъча на фенерчето към вътрешността и беше заслепена от отражението му. Вътрешните стени бяха чисти и блестящи. Единственото обяснение бе, че скарата за пепел е била изсмукана с прахосмукачка след последното използване. Инсинераторът изглеждаше чисто нов. В дъното му се виждаше синият пламък на пилотното запалване.

Тя затвори вратичките и се обърна. Не видя прахосмукачката, която би трябвало да е използвана за почистване. Спомни си оборудването във вана, с който бе дошъл Дилон, и предположи, че всички нужни прахосмукачки — сухи и с течност — са в него.

Тази мисъл я накара да насочи вниманието си към вана, върху който бе скочила от капандурата. Той бе вкаран на заден ход в склада и сега тя гледаше двойната врата на багажното му отделение.

Погледна регистрационната му табела. Датата на стикера показваше изтичане на срока на валидност преди цели две години. Беше повече от ясно, че ванът вече не е част от автопарка на ККС.

Отвори вратите и веднага разбра, че ванът може и да е спрян от движение, но продължава да се използва като склад — беше пълен е почистващи консумативи в количества на едро: купчина пакетирани по 24 ролки хартия, двайсетлитрови контейнери течен сапун, кошче за боклук, пълно с чисто нови накрайници за мопове, опаковани в пластмасово фолио кашони е аерозолни очистители и ароматизатори на въздуха. На една от вътрешните стени беше подпрян пакет разгънати кашони, които трябваше само да се сгънат за използване.

На практика пред нея имаше стена от консумативи, в която погледът й се спираше, неспособен да проникне навътре. От вътрешната страна веднага зад вратата имаше дръжка. Балард я хвана, за да си помогне да се качи, използвайки задната броня на пикапа за стъпало. Светлината на флуоресцентните лампи не проникваше вътре. Балард използва фенерчето си, за да види какво има по-нататък. Бързо разбра, че консумативите са подредени само в задната част на отделението като преграда и зад тях има открито пространство. Изблъска кошчето с моповете встрани и влезе зад преградата, за да разгледа.

На пода имаше стари опаковки от храна, салфетки и торбички от закусвалня, нахвърляни върху тънък матрак, който изглеждаше като свален от сгъваема кушетка. Мръсно одеяло и възглавница бяха хвърлени върху него, а на пода имаше фенер. Балард избута с крак одеялото и видя метална халка, заварена за пода. Клекна, разгледа я отблизо и видя одраскванията от вътрешната страна, които означаваха, че е използвана, за да се задържи на матрака човек, окован в белезници и хванат на верига. Усети и леко кисела миризма. Това й подсказа, че някой доскоро е бил в пикапа.

И изведнъж осъзна, че това е миризмата на страха. Знаеше я по себе си. Беше чувала, че следовите кучета се тренират да я проследяват. Беше сигурна, че се намира на място, където до неотдавна някакво човешко същество е треперило от ужас за живота си.

Нещо на пода до матрака привлече погледа й и тя се наведе, за да го види по-добре. Беше човешки нокът, който изглеждаше лакиран в розово.

Пикапът изведнъж се разлюля и остър метален звук нахлу в склада. Балард си помисли, че е земетресение, но се сети, че е една от алуминиевите гаражни ролетни врати, която се вдигаше. Някой влизаше.

Изгаси фенерчето, извади пистолета си и помисли дали не опита бързо да излезе през задната врата. Но реши да остане и се вслуша. Чуваше боботенето на автомобилен двигател, но нищо повече. После двигателят форсира и колата влезе в гаража. Когато се изравни с пикапа, в който бе тя, двигателят изгасна.

И отново няколко мъчителни секунди не се чуваше нищо. След това отново се разнесе стърженето на гаражната врата, която този път се спускаше.

Тя продължи напрегнато да се вслушва.

Шофьорът на пристигналия пикап най-вероятно беше Дилон. Мозъкът й изброи три неща, които щяха да го известят, че не е сам: осветлението в гаража бе включено, една от вратите на извадения от обръщение пикап беше отворена и капакът на капандурата беше отметнат. Дилон вероятно щеше да забележи и трите и щеше да предположи, че е жертва на взлом. Оставаше да се види дали щеше да приеме, че натрапникът е влязъл и излязъл или все още е в склада. Ако позвънеше на 911, Балард вероятно щеше да бъде арестувана и това щеше да е краят на кариерата й. Ако обаче решеше да не се обажда, това щеше да означава, че не иска полицията да стъпва в склада му заради нещата, които бе вършил тук. Сети се за инсинератора, чийто комин бе почернял от сажди, но чиято камера бе чиста като неупотребявана.

Погледна тънкия матрак на пода. Запита се дали някога ще научи кой е бил тук, в това тъмно място, и е треперил за живота си под тънкото одеяло. Кой си е счупил ноктите, търсейки начин да се измъкне. Гневът й към Дилон започна да нараства извън границата, от която нямаше връщане, за да достигне до точката, която тя знаеше, че притежава — точката, в която бе способна да убие.

Чу вратата на пикапа да се отваря и водачът да скача на циментовия под. Единственото, което виждаше, бе през отворената врата на багажното отделение, но това означаваше тесен ъгъл към пространството навън. Чакаше и напрегнато се вслушваше, за да долови крачките на Дилон и да се ориентира в движенията му, но не чуваше нищо.

Изведнъж вратата на пикапа, в който се намираше, бе затръшната и я обгърна пълен мрак. Чу завъртането на дръжката и щракването на фиксаторите.

Беше заключена. Стисна пистолета си в едната ръка и фенерчето в другата, но предпочете да остане на тъмно, защото реши, че това ще изостри слуха й.

— Знам, че си вътре. Кой си?

Балард замръзна. Макар да бе разговаряла с Дилон само веднъж, нямаше никакво съмнение, че това е неговият глас.

Не отговори нищо.

— Виждам, че си разбил капандурата. Което много ме ядосва, понеже нямам пари за ремонт.

Балард извади телефона си и провери екрана. Намираше се в метална кутия, поставена в бетонна кутия, и силата на сигнала бе на нула. А ровърът, който бе взела от участъка, се намираше в зарядната станция на колата й на две преки оттук.

Дилон заблъска по вратата с нещо метално.

— Хайде, кажи нещо! Може би ще се съгласиш да заплатиш щетите и тогава няма да викам полицията. Какво ще кажеш?

Балард отлично знаеше, че няма никакъв начин да се стигне до извикване на полицията. Не и след онова, което бе открила в пикапа. Трябваше някак да се възползва от това. Започна да се промъква към задните врати на пикапа. Разполагаше и с пистолет. Повечето взломаджии не носеха оръжие, защото това увеличава срока на присъдата значително в случай, че бъдат заловени. Дилон едва ли очакваше въоръжен противник.

Сепна се, когато той отново удари тежко по вратата.

— Чу ли ме? Имам пистолет и търпението ми се изчерпва! Искам да ми кажеш, че излизаш с вдигнати ръце, така че да ги виждам…!

Това променяше нещата. Балард спря да се промъква напред и бавно приклекна, за да е ниско, в случай че Дилон започне да стреля през тънката ламарина на вратата. Беше хванала пистолета с две ръце, готова да отговори на огъня в посоката на дупките, когато той започнеше да стреля.

— Добре, майната му! Отварям и започвам да стрелям. Ще бъде самоотбрана. Познавам много полицаи и те ще повярват на думата ми. Ти ще си мъртъв и…

Разнесе се силен удар по задната врата на пикапа — този път не беше метал по метал — и… Дилон не довърши заплахата си. Вместо това последва изтракване на метал върху цимента отвън — най-вероятно от пистолета на Дилон и Балард разбра, че отвън има втори човек.

Дръжката на вратата се завъртя и фиксаторите изщракаха пак. Вратата се отвори и в пикапа нахлу светлина. Балард запази приклекналата си стойка, като използваше кошчето с моповете за прикритие. Беше вдигнала пистолета в готовност да го използва.

— Рене, ти ли си? Чисто е…

Беше Бош.

Бош

47.

Бош помогна на Балард да слезе. Мъжът, когото бе ударил с пистолета си, лежеше в безсъзнание.

— Дилон ли е това? — попита Бош.

— Да — потвърди Балард.

Обърна се и погледна Бош.

— Как ме намери? Не трябваше ли да си със СО?

— Тръгнах си, защото нали ти обещах да поработим — обясни той. — Но когато се добрах до „Холивуд“, теб вече те нямаше. Говорих с Мъни и той ми даде визитката, която си му оставила. — Бош посочи човека на пода. — Когато пристигнах, той тъкмо вкарваше колата в гаража. Веднага разбрах, че нещо не е наред, понеже се колебаеше и се оглеждаше. Допуснах, че си вътре. Прокраднах се зад пикапа му, докато той се готвеше да отвори вратата.

— Е, сега вече сме квит. Този път ти ме спаси.

— Е, ти все пак беше въоръжена. Мисля, че щеше да се справиш и сама.

— Не съм много сигурна в това.

— Аз съм. Когато казах въоръжена, нямах предвид само пистолета ти. Знам на какво си способна.

Бош изгледа проснатия Дилон, който продължаваше да е в безсъзнание, и каза:

— Нямам белезници.

— Аз имам — успокои го Балард.

Пристъпи напред и свали белезниците от колана си.

— Почакай малко — каза Бош.

Отиде напред към рафтовете с консумативите, но спря, взе пистолета на Дилон и го пъхна в колана си. После свали от рафта ролка тиксо и се върна.

— Задръж си белезниците. Нека го направим по другия начин.

— Защо? — не разбра Балард. — Трябва да се обадим.

— Ние…? Не и ти. Тръгвай си. Аз ще се оправя.

— Не, няма да оставя да те обвинят за това, което съм направила аз. Ако ще уволняват някого, това ще съм аз.

Бош заговори, докато връзваше с тиксото ръцете и краката на Дилон.

— Мен не могат да ме уволнят. Аз нямам работа, забрави ли? Така че си тръгвай и остави това на мен.

— Ами веществените доказателства? Има матрак и опаковки от храна в пикапа. Намерих и нокът с розов лак. Той не е спрял след Дейзи Клейтън.

— Знам. Само е станал още по-добър след нея.

Погледна през рамо към инсинератора и върна погледа си към Балард.

— Обзалагам се, че тогава — с Дейзи — не е разполагал с това място. Нито с инсинератора.

Балард кимна и прошепна:

— Питам се колко ли са.

Бош откъсна няколко парчета тиксо и ги залепи върху устата и очите на Дилон.

— Ще разбера това веднага щом си тръгнеш оттук.

— Хари… — започна Балард.

— Тръгвай! Върни се в участъка и питай Мъни дали съм се появявал там. Подхвърли, че не си ме виждала.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм. Това е единственият начин. Когато всичко е готово, аз ще подам сигнал в участъка на Ван Найс. И ще ти се обадя. За теб няма да има никакви последици. Ако се ядосат на някого, това ще съм аз, но ще трябва здраво да си помислят какво ще предприемат, ако им дам този пакет, комбиниран с аудиозапис.

— Какъв запис? Ти нямаш телефон…

— О, имам диктофон в колата.

Внезапно Дилон простена и се размърда. Идваше в съзнание и осъзнаваше в каква ситуация се е оказал. Опита се да извика нещо, но тиксото не му позволяваше.

Бош погледна Балард, вдигна пръст пред устните си и го завъртя във въздуха, показвайки й, че е време да си тръгне.

Балард посочи заключената предна врата на склада и направи с ръка знак като при завъртане на ключ. Бош кимна, наведе се над Дилон и започна да претърсва джобовете му за ключовете. Дилон се възпротиви, крещеше нещо неразбираемо през тиксото.

— Извинявай, приятел — каза му Бош. — Просто проверявам дали не носиш друго оръжие и разни опасни неща.

Извади връзка ключове, направи знак на Балард да го последва, отключи вратата и я пусна да излезе навън. Увери се, че колата му е, където бе спрял — пред един от другите складове наблизо. После прошепна на Балард:

— Дръж го под око, докато не докарам колата си. Трябва да взема ръкавици и диктофона. Просто стой тук, до вратата.

— Ясно — прошепна му в отговор Балард.

Бош тръгна. Балард го спря.

— Хари…

— Да?

— Благодаря.

— Вече ми го каза.

— Това беше за предишното. Сега ти благодаря, че сваляш бремето от мен.

— Какво бреме? Всичко ще е наред. — И тръгна към колата си.

Балард го проследи с поглед.

48.

Сега Бош беше сам с Роджър Дилон. Беше го подпрял на един от големите бидони, пълни с почистващ разтворител. Бе дръпнал грубо тиксото от устата му, което бе довело до крясъци от болка и ругатни. Очите му бе оставил покрити.

Бош седеше на метър и половина от Дилон, точно срещу него. Беше срязал лентата около глезените му и бе разтворил краката му на циментовия под.

Беше сложил две кофи с мопове от двете страни на стола си. В едната имаше пет сантиметра вода. В другата наля бутилка сярна киселина, която намери на един от рафтовете.

— Чуваш ли ме добре? — попита Бош.

— Кой си ти, по дяволите? — викна Дилон.

— Няма значение кой съм. Разкажи ми за Дейзи Клейтън.

— Не знам за кого и за какво говориш. Развържи ме, мамка му, веднага!

— Сигурен ли си? Било е преди девет години. Проституиращо дете на „Сънсет“, което си сграбчил точно пред денонощния магазин. Допускам, че ти е била първата… или една от първите. Преди да се устроиш тук така удобно, без да се налага да мислиш как да се отърваваш от телата.

Кратка пауза в реакцията на Дилон подсказа на Бош, че е налучкал истината.

— Ти си луд и ще гниеш в затвора — заплаши го Дилон. — Всичко това е напълно… незаконно. Няма никакво значение какво ще ти кажа. Мога да ти призная, че съм убил Кенеди, Тупак и Биги Смолс, и пак няма да има значение. Защото това е незаконен обиск и задържане. Може да не съм ченге, но дори аз го знам. Така че извикай ги, шибаняко! И да приключваме…

Бош се облегна на стола и той изскърца.

— Има един малък проблем — спокойно обясни той. — Аз не съм полицай. И не съм тук, за да викам когото и да било. Тук съм заради Дейзи Клейтън. И толкова!

— Глупости — сопна се Дилон. — Усещам те, ченге си.

— Кажи ми за Дейзи.

— Няма какво да ти казвам. Не я познавам.

— Отвлякъл си я онази нощ.

— Искам адвокат.

— Тук няма адвокати. Тази фаза я подминахме.

— Тогава прави, каквото ще правиш, брато. Няма да ти кажа нищо.

С изскърцване на стола Бош се пресегна към кофата с киселината. Повдигна я внимателно и я премести между разтворените крака на Дилон.

— Какво правиш? — стреснато възкликна Дилон.

Бош не каза нищо. Изпаренията на сярната киселина говореха сами.

— Сярна киселина ли е това? — викна Дилон с нарастваща паника. — Подушвам я. Какво правиш, мамка му?

— Има ли значение, Роджър? — каза спокойно Бош. — Нали твърдиш, че съм ченге. Няма да направя нищо, което би те наранило. Не и ако е незаконно.

— Добре, добре… вярвам ти. Не си ченге. Само махни това от мен. С тези неща няма шега. Дори само парите могат… Чакай малко!? В какво си я налял? Тя може да разяде метал. Знаеш го, нали?

— В такъв случай мисля, че не разполагаме с много време. Дейзи Клейтън. Разкажи ми за нея.

— Казах ти…

Изведнъж Дилон спря да спори и с всички сили закрещя: „Помощ!“. Бош не направи нищо и след двайсетина секунди Дилон спря, разбрал безсмислието на усилието.

— Колко иронично, нали? — отбеляза Бош. — Сам си организирал и построил това място така, че никой да не може да избяга и никой да не бъде чут да вика за помощ. И ето сега… това е положението. Давай, навикай се.

— Виж… моля те, съжалявам — смени тактиката Дилон. — Извинявай, ако съм те ядосал. Извинявам се, ако някога някого съм…

Бош протегна крак и плъзна кофата с киселината няколко сантиметра по навътре към чатала на Дилон. Дилон се опита да се избута с крака назад, но тялото му нямаше къде да отиде. Извърна лице надясно.

— Моля те… — каза той. — Парите. Вдишвам ги…

— Веднъж четох в един вестник една история — спокойно каза Бош. — За един човек, който си полял ръцете със сярна киселина. Бързо ги пъхнал под чешмата, за да я отмие, само че това само влошило нещата. Водата удвоява болката, но от друга страна, ако не измиеш киселината, тя ще разяде кожата ти.

— Боже мили! — прошепна Дилон. — Какво искаш?

— Знаеш какво искам. Искам да ми разкажеш. Дейзи Клейтън. Две хиляди и девета. Започвай…

Дилон продължаваше да седи извърнат от изпаренията.

— Махни я! — изплака той. — Изгаря дробовете ми!

— Две хиляди и девета — повтори Бош, облегна се на стола и той пак изскърца.

— Виж… Какво искаш? — попита Дилон. — Искаш да ти призная, че съм го направил? Добре, направих го! Каквото и да е, направих го! Така че сега нека извикаме ченгетата! Знам вече, че не си полицай, но да извикаме ченгетата и аз ще им кажа, че съм го направил. Обещавам… ще им кажа. Ще им кажа и за другите. Ще им кажа за колкото искаш. Ще им призная, че съм го направил с всичките.

Бош бръкна в джоба си за диктофона, който беше взел от колата, и попита:

— Колко са другите? Кажи ми имената им.

И натисна бутона за включване на записа.

Дилон разтърси глава; продължаваше да я държи извърната от кофата.

— Господи… — прошепна. — Това е лудост…

Бош сложи палец върху микрофона:

— Дай ми име, Дилон. Ако искаш да излезеш оттук, ако искаш да извикам полицията, дай ми име. Не мога да ти повярвам, ако не ми дадеш име.

И освободи микрофона.

— Моля те, пусни ме — примоли се пак Дилон. — Няма да кажа на никого за това… Ще забравя, че се е случило… само ме пусни… Моля те!

Бош отново побутна кофата с крак. Сега тя докосваше вътрешния шев на дънките на Дилон. Отново закри микрофона, докато говореше:

— Последен шанс, Роджър! Започвай да говориш или аз започвам да си тръгвам. Ще оставя кофата и знам ли… може киселината да я разяде, а може и да не я разяде.

— Не, не можеш да направиш това! — извика Дилон. — Моля те, не съм направил нищо!

— Но ти току-що каза, че си го правил и с другите. Кое е вярното?

— Добре, каквото и да е. Убих ги! Всичките ги убих!

— Знам. Но аз искам имената им. Кажи ми поне едно име, за да почна да ти вярвам.

— Онази… Дейзи. Тя беше.

— Не, не… това име ти го дадох аз. Ти ми кажи друго име.

— Нямам имена!

— Е, много лошо за теб.

И Бош стана, сякаш смяташе да си тръгне. Столът изскърца, подчертавайки намерението му.

— Сара Бендър!

Бош замръзна. Името му звучеше познато, но не можеше да се сети откъде. Сложи палец върху микрофона:

— Коя?

И махна палеца си.

— Сара Бендър. Тя е единственото име, което знам. Запомнил съм я, защото гръмнаха заглавията на вестниците. На баща й не му пукаше за нея, докато изведнъж не се разбра, че е изчезнала, и тогава всички се развикаха.

Пак палец.

— И ти я уби?

Без палец.

Дилон бързо кимна.

— Беше пред някакво кафене. Запомнил съм го, защото беше само на една пряка от ЛАПУ. Отвлякох я под шибаните им носове.

Пак палец.

— И какво направи с нея после?

Без палец.

Дилон кимна към ъгъла, където беше инсинераторът.

— Изгорих я.

Бош продължи с палеца, за да не записва гласа си.

— А Дейзи Клейтън?

— И нея.

— Но тогава не си имал пещта.

— Не, тогава работех в моя гараж. Бизнесът беше в началото си.

— И какво направи?

— Почистих я. С белина. Още нямах разрешително да работя с киселина.

— Използвал си ваната си?

— Не, натъпках я в един от биоконтейнерите. С капак. Напълних го с белина и го оставих така… цял ден. Разкарвах го с колата, докато изпълнявах поръчки.

— Коя друга освен Дейзи и Сара?

— Казах ти! Не им помня имената.

— Кажи ми за по-скорошните. За момичето с розовия лак на ноктите. Тя как се казваше?

— Не помня.

— Помниш, разбира се. Държал си я в багажното на другия пикап. Как се казваше тя?

— Не разбираш ли? Не съм я питал за името й! Не ми пукаше. Те на никого не липсваха. На никого не му пукаше. За никого не означаваха нищо.

Бош го изгледа. Беше получил потвърждение. Но не беше приключил.

— А техните родители? Техните майки… и те ли не се брояха?

— Онези момичета… Ха — техните родители не даваха и пет пари за тях.

Бош се замисли за Елизабет Клейтън и тъжната й кончина. За тях беше виновен само Дилон. Прибра диктофона и посегна към кофата. Вдигна я, готов да излее съдържанието й върху главата на Дилон.

Макар да не го виждаше, Дилон усети какво решение е взел.

— Недей… — умолително прошепна той.

Бош тихо вдигна другата кофа и я сложи между краката на Дилон, като се постара да разплиска звучно съдържанието й. Кофата с киселината остави встрани.

— Господи… внимавай! — възкликна Дилон.

Бош взе ролката тиксо и започна да омотава лентата около Дилон и кофата, като вземаше мерки той да не може да стане или да се измести. Направи и две обиколки около шията му, като му позволи да седи извърнат от кофата. Когато свърши, откъсна късо парче, извади диктофона от джоба си и го закрепи на голите гърди на Дилон.

— Сега стой и не помръдвай.

— Ти къде отиваш? — разтревожено попита Дилон.

— Да извикам полицията. Нали така поиска?

— И просто ще ме оставиш тук така?

— Такъв е планът.

— Не може да го направиш. Сярната е много неустойчива. Ако разяде достатъчно кофата, може да…

— Ще побързам — обеща Бош.

И потупа окуражително Дилон по рамото. Взе кофата със сярната киселина и тръгна към вратата, която бе отключил за Балард. Излезе, но този път я остави отключена.

Мина по тесния проход между склада на Дилон и съседния. Изля киселината върху купчината боклуци и захвърли кофата отгоре. После се върна през прохода и тръгна към джипа си.

49.

Участък „Ван Найс“ беше на малко повече от километър. Бош отиде направо там. Нямаше никакво желание да говори лично с някого от полицията, но това бе единственото място, което познаваше в района, където имаше телефонни автомати. Намери цяла редица в основата на стълбището точно под главния вход на участъка — монтирани там явно за удобство на задържаните, които след освобождаване от ареста искаха да се обадят на близките или адвокатите си да дойдат да ги вземат с кола.

Бош вече не разполагаше с телефона, даден му от СО. Сеспийдс си го бе поискал, когато Бош бе казал, че си тръгва от мястото на разстрела при увеселителния център „Язовир Хансен“. Смъртта на Транкило Кортес бе сложила официално край на участието на СО в случая.

До редицата телефони имаше и автомат за разваляне на банкноти, но приемаше само по пет долара. Бош трябваше да направи само две обаждания, затова доста неохотно си напълни джоба с двайсет монети по четвърт долар срещу една банкнота. Първо позвъни на Балард, чийто номер помнеше, и тя вдигна веднага.

— Призна си за Дейзи и другите — каза той. — Твърде много на брой, за да ги помни.

— Господи — каза Балард. — И просто ти го каза? Кои са другите?

— Помнеше само едно име, защото влязло в медиите и навремето се вдигнал голям шум. Сара Бендър, спомняш ли си я? Баща й бил голяма клечка… поне според Дилон. Помня името, но не си спомням конкретно случая. Искам да го използвам за потвърждение на достоверността. Споменах му Дейзи, а той сам спомена Сара Бендър. Ако можем да го потвърдим, тогава…

— Можем. Да го потвърдим, искам да кажа. Бащата на Сара Бендър е собственик на онзи клуб на „Сънсет“… как беше… „Бендърс“. Пред входа му обикновено има опашка.

— Да, знам го. Близо до „Рокси“.

— Сара изчезна преди три години. Джордж Бендър вдигна голям шум, нае за издирването й частни детективи. Говореше се, че дори се обърнал към престъпния свят за помощ, когато решил, че ЛАПУ не я търсят сериозно.

— Престъпния свят…? — повтори Бош.

— Е, ясно е — имал връзки с разни типове, на които възложил да я търсят. Говоря за наемници. Имаше слух, че партньорите му в клуба са от организираната престъпност. Когато дъщеря му изчезнала, това се превърнало в част от разследването, но негласно. Официалната версия била, че е избягала от къщи.

— Според Дилон не е било така.

— Помня, че бащата обяви награда. Започнаха да постъпват сигнали от цялата страна. Естествено, от хора, които се надявали лесно да припечелят. В крайна сметка шумотевицата заглъхнала и сега това е само поредната мистерия на Ел Ей.

— Е, загадката е разрешена. Той каза, че я е убил и я изгорил в инсинератора.

— Мръсник! Как го убеди да ти признае за нея?

— Няма значение. Направи го, и то без да му споменавам името. Сам го каза. Каза за нея и за Дейзи. Останалите не можеше да си спомни по име. Нито дори онази с розовия лак.

Къса пауза, преди Балард да попита:

— Какво ти каза за нея?

— Нищо. Каза, че изобщо не е чувал името й, така че нямало какво да забрави.

— Попита ли го защо я е отвлякъл?

— Не… но май трябваше.

— Мисля, че се е случило наскоро. Докато бях в пикапа… направо можех да подуша страха й. Сигурна съм, че я е държал там.

Бош не знаеше как да реагира на това. Балард заговори отново, преди той да намери думи:

— Той още ли е…?

— Жив? Да, жив е. Ако държиш да знаеш, не съм му направил нищо лошо.

— Не, просто… няма значение. Какво ще правиш с него сега?

— Ще подам сигнал и от „Ван Найс“ да се оправят.

— Записа ли го?

— Да, но това няма значение. Доказателството е неизползваемо. Ще трябва да го подхванат отначало и сами да си изградят случая. Ще им подскажа да започнат с багажното на онзи пикап. Отпечатъци, ДНК и така нататък.

Продължителна пауза, през която и двамата мислеха как незаконните им действия бяха намалили шанса Дилон да бъде изправен пред съда.

Накрая Балард проговори:

— Да се надяваме, че там е останало нещо използваемо. Не бих искала да го видя на свобода поради недостатъчност на доказателствата.

— Няма да се случи — увери я Бош. — Обещавам ти го.

Нова пауза, през която и двамата мислеха за смисъла на думите му.

Беше време да приключват разговора, но на Бош не му се искаше. Изведнъж осъзна, че може би говорят за последен път. Връзката им се поддържаше само благодарение на този случай. Който беше завършен.

— Е, трябва да им се обадя — неохотно каза накрая Бош.

— Да — каза Балард.

— Предполагам, че… може пак да се видим?

— Да… ще се чуваме.

Бош затвори. Странен край. Раздрънка монетите в шепата си, докато обмисляше как да проведе обаждането, което щеше да изпрати следователите в склада на Дилон. Трябваше да защити себе си, но и трябваше да се подсигури, че обаждането му ще предизвика спешна реакция.

Зареди няколко монети в апарата, но в последния момент мислите му се отклониха. Връхлетяха го спомени за Елизабет Клейтън и го обзе дълбока печал, понеже си представи тъжния й край в някаква мръсна стая на долнопробен хотел, с празен флакон за хапчета на масата до леглото, преследвана от призрака на загубената й дъщеря. И тогава си спомни за пренебрежението на Дилон към жертвите му, защото били жени и момичета без значение, на които никой не държи… и се ядоса. Искаше отмъщение.

Когато сигналът в слушалката го изтръгна от мрачните му размисли, набра 411 и поиска от оператора номера на клуб „Бендърс“.

Получи го, позвъни и погледна телефона си, докато чакаше някой да приеме обаждането му. Беше 1:45 след полунощ, но той знаеше, че клубовете в центъра затварят в два.

Най-сетне в ухото му се разнесе женски глас, който едва се разбираше в тътена на електронната музика.

— Имате ли офис? — извика Бош. — Дайте ми офиса…

Казаха му да изчака и мина минута, преди да му отговори този път мъжки глас.

— Господин Бендър?

— Не е тук. Кой се обажда?

Бош вече нямаше колебания.

— Обаждам се от полицията на Ел Ей. Трябва веднага да говоря с господин Бендър. Спешно е… отнася се до дъщеря му.

— Пак ли с тези дивотии?! На него отдавна му е писнало от вас бе, хора!

— Става дума за нещо сериозно, господине. Имам новини за дъщеря му и се налага да говоря с него веднага. Къде мога да го намеря?

— Задръжте така…

Отново се наложи да чака със слушалка на ухото около минута. После се разнесе друг мъжки глас:

— Кой е?

— Господин Бендър?

— Попитах кой се обажда?

— Няма значение кой точно се обажда. Извинявам се за безцеремонното поднасяне на такава новина… такава лоша новина. Но дъщеря ви е била убита преди три години. И мъжът, който я е убил, се намира в…

— Кой, по дяволите, си ти?

— Не мога да ви кажа това. Но мога да ви дам адрес, на който ще намерите човека, който е убил дъщеря ви. Вратата ще бъде отключена.

— И защо да ви вярвам? Обаждате ми се изневиделица, не ми съобщавате името си. Как да…?

— Господин Бендър, съжалявам. Не мога да ви кажа повече от това, с което разполагам. И трябва да го направя сега, докато не съм размислил…

Бош остави думите му да бъдат осмислени, после попита:

— Искате ли адреса?

— Да — каза Бендър. — Дайте ми го.

50.

След като даде на Бендър адреса на „Сатикой“, Бош затвори, без да каже нито дума повече. Тръгна пеша през площада към черокито си. Беше го паркирал на булевард „Ван Найс“.

В главата му се блъскаха противоречиви мисли. Но не бяха само мисли… имаше и лица. Лицето на Елизабет. И на дъщеря й… макар да я познаваше само от снимките. Помисли и за дъщеря си и как Джордж Бендър бе загубил своята и за сляпата ярост, която това можеше да събуди.

Осъзна, че е подтикнал Бендър по път, който просто щеше да замени краткотрайната нужда от справедливост и отмъщение с друг вид вина и скръб. И за двамата.

Спря и тръгна в обратната посока.

Спря при телефоните пред полицейското управление за едно последно обаждане. Набра пряката линия на детективите към бюро „Долината“ и поиска да говори с дежурния по Късното шоу. Свързаха го с детектив Палмър и Бош му каза, че в склад на „Саткой“ е оставен вързан и очакващ полиция убиец. Съобщи още, че там ще намерят диктофон със записано признание, което може да подпомогне откриването на разследване и предявяване на обвинение. В багажното отделение на пикап в гаража имало и веществени доказателства.

Даде му точния адрес и му каза да побързат.

— Че защо? — удиви се Палмър. — Доколкото разбрах, този няма къде да избяга.

— Той няма да избяга, но вие имате конкуренция — каза Бош.

Балард и Бош

Епилог

— Тя ли е? — попита Балард, когато Бош излезе от патоанатомията.

— Да — отговори той.

— Съжалявам — каза Балард.

Той само кимна. Забеляза, че косата й е мокра и сресана назад. Тя забеляза, че той е забелязал.

— Бях в морето тази сутрин, когато си ми оставил съобщението. Не знам от колко време не бях успявала да покарам сърф веднага след смяната ми.

— Чувал съм, че обичаш сърфа.

— Всяка сутрин, стига да мога.

Тръгнаха заедно надолу по стъпалата към паркинга.

— Погледна ли вестника тази сутрин? — попита тя.

— Не още… Какво има?

— Материал за операцията на СО в Долината. Но понеже всичко се е случило много късно, още не разполагат с подробности. Сигурно днес ще има повече в онлайн изданието, както и в утрешния брой.

— Да. СО правят заглавия. Но всичко ще се забрави след няколко дни. Нещо за Дилон?

— Не и във вестника. Но на мен снощи ми се обадиха детективите от „Долината“.

— И какво ти казаха?

— Искаха някакви насоки по случая Дейзи Клейтън — знаят, че работех по него. Казаха, че са задържали някакъв, за когото смятат, че има достатъчно основания да бъде обвинен за нейното убийство… и за още няколко. Били получили сигнал от „загрижен гражданин“… нещо като Батман, представяш ли си. Анонимен, разбира се.

— Споменаха ли дали имат достатъчно за обвинение?

— Казаха, че записаният разговор не става, но имали достатъчно за „основателна причина“, за да поискат от съдия заповед за обиск на пикапа в склада.

— Това е добре. Да се надяваме, че ще намерят.

— Вече са намерили отпечатъци и ДНК. Ако установят съвпадения с изчезнали жени, това е краят за Дилон. За съжаление може би не за Дейзи. Уви, след толкова много години…

— Според мен важното е, че е изваден от играта.

Балард кимна и продължи:

— Но има нещо странно. Докато били в склада, отпред спряла кола и веднага потеглила пак. Моята връзка, казва се детектив Палмър, изпратил патрула да я преследва и можеш ли да се сетиш кой бил в нея?

— Нямам представа — каза Бош.

— Джордж Бендър и куп биячи от заведението му. Бащата на Сара Бендър, за когото говорихме снощи.

— Странно наистина.

— Още по-странното е, че според него някакъв анонимен мъж му съобщил, че човекът в склада е убил дъщеря му. Претърсили колата му и намерили в нея верижен трион. В багажника. Шибан верижен трион.

Бош сви безразлично рамене, но Балард не беше свършила:

— Което ме кара да си мисля, че Батман е решил да се подсигури от двете страни. Палмър дори ми каза, че онзи, който му се обадил със сигнала, го пришпорил да бърза, понеже имал конкуренция. Такива неща, Хари… Радвам се, че ми се обади днес, понеже исках да те попитам какво, по дяволите, си правил снощи.

Бош спря и се обърна към нея. Сви изразително рамене.

— Виж, следвах плана и изведнъж се замислих за Елизабет, разбираш ли? Защото за мен той все едно е убил и нея, ако те интересува мнението ми. Ядосах се и позвъних. После коригирах грешката си. И в крайна сметка всичко стана както му е редът.

— На косъм — уточни Балард. — Защото можеше и да не стане по правилата.

— И щеше ли да е много лошо?

— Не е в това въпросът. Въпросът е така ли ще правим нещата?

Бош пак сви рамене и продължи към колата си.

— Затова ли искаше да се видим? — попита Балард. — Да ми обясниш защо си се обадил на Бендър?

— Не — отговори Бош. — Всъщност исках да говорим за съвсем друго нещо.

— За какво?

— Мислех си, че се сработихме доста добре. И че… че бяхме добър екип по случая.

Спряха пред черокито.

— Да, бяхме добър екип — съгласи се Балард. — И какво искаш да кажеш?

Бош сви рамене.

— Че можем да продължим да работим по някои случаи. Нали разбираш… ти ги откриваш, аз ги намирам. Аз работя отвън, ти — отвътре. И ще видим какво ще можем да направим.

— И после какво? — попита Балард. — Ти изиграваш батманската си роля и решаваш на кого да се обадим, когато случаят е решен?

— Не, вече ти казах. Беше грешка и я поправих. Това няма да се случи повече. Ако искаш, ти решавай как ще постъпим.

— А заплащането? На мен ми плащат заплата, на теб — не. Делим си моята? Как ще става?

— Не искам нито твоите пари, нито ничии. Освен това пенсията ми сигурно е по-висока от заплатата ти. Просто искам онова, което ти имаш, Рене. Малко хора го имат.

— Не съм сигурна, че те разбирам.

— О, разбираш ме. Знаеш го. Ти имаш онова нещо, което имат един на сто… може би. Ти имаш белези, но никой не ги вижда. Защото в теб има страст. Защото не се примиряваш. Ако не беше това нещо в теб, сега щях да съм в търбуха на някакви кучета. Така че… нека работим заедно. По някои случаи. Със значка или без значка, какво значение има значката? За мен тези подробности са вече в миналото. Не знам колко време ми е останало, но колкото и да е то, искам да го използвам, за да съм в играта и да откривам хора като Дилон. И по един… или друг начин да ги свалям от дъската.

Балард го слушаше с ръце в джобовете. Гледаше в асфалта, докато Бош й казваше тези неща за нея. Неща, които тя знаеше, че са истина. Особено за белезите.

Кимна.

— Окей, Хари. Можем да работим по някои случаи. Но само ще заобикаляме някои правила. Няма да ги нарушаваме.

Бош кимна в знак на съгласие.

— Добре.

— Кога започваме? — Сега вече го погледна.

— Знам ли… Обади ми се, когато почувстваш, че е дошло времето. Аз ще чакам.

— Добре, ще ти дам сигнал.

Стиснаха си ръцете и тръгнаха.

Всеки по своя път.

Обработка The LasT Survivors

Сканиране: skygge, 2019

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2019

За автора

Майкъл Конъли е автор на трийсет и пет романа, сред които бестселъри с номер 1 в списъка на „Ню Йорк Таймс“: „Два вида истина“, „Късното шоу“ и „От погрешната страна на раздялата“. Книгите му, които включват поредиците за Хари Бош и за Адвоката с линкълна, са продадени в тираж над шейсет милиона по света. Конъли е спечелил многобройни награди за журналистика и проза, а освен това е продуцент на филма „Бош“ с Тайтъс Уеливър в главната роля.

1

Сали Райд (1951-2012) — астронавт, физик и инженер, първата американка, летяла в космоса, при това два пъти — Б.пр.

2

Crips и Bloods са улични банди в крайбрежните региони на Южна Калифорния; криповете са предимно афроамериканци и обичат синия цвят в облеклото си, а блъдс (техни съперници, също чернокожи) предпочитат червения — Б.пр.

3

„В почивка“ — Б.пр.

4

RIP (от Rest In Piece (англ.)) — Почивай в мир — Б.пр.

5

Съкратено от La Eme (произнасяне на испански на буквата М, от Mexican Mafia) — високо организирана американо-мексиканска престъпна организация, която има изцяло затворнически произход и се смята за най-могъщата банда в рамките на калифорнийската система на затворите — Б.пр.

6

От vato (мекс. сленг) за момчета, „пичове“ — дума, станала популярна след песента Vato на Снуп Дог — Б.пр.

7

Оджей — от OJ (Орентал Джеймс), съкращение за О. Джей Симпсън (р. 1947) — популярен бивш футболист (американски футбол), спортен коментатор, актьор и пр. През 1994 е арестуван за убийството на бившата си съпруга и нейния приятел, но е оправдан след продължителен добил международна известност съдебен процес. — Б.пр.

8

„Повече не е нужно съдействие“ — Б.пр.

9

Du-Pars — верига ресторанти в Ел Ей; името идва от комбинация на фамилиите на основателите — Джеймс Дън (Dunn) и Едуард Парсънс (Parsons) — Б.пр.

10

Пренебрежително име на измислен град, който е толкова незначителен, че го няма на картата — Б.пр.

11

Думи, изречени от чернокожия Родни Кинг през ТВ камери по време на размириците в Ел Ей през 1991 (Родни Кинг е пребит до смърт от полицаите). — Б.пр.

12

Lavanderia (исп.) — пералня, обикновено работеща е монети — Б.пр.

13

Жаргон за автомобилна врата е панти на задната страна — Б.пр.

14

„Разследвам извън колата“ — Б.пр.

15

Вероятно неточен цитат. Възможно е да бъде от „Псалми, 37:5“: „Предай на Господа пътя си; и уповавай се на Него, и Той ще извърши очакването ти“. — Б.пр.

16

Daisy (англ.) — маргаритка — Б. пр.

17

Анди Уорхол (1928-87) — американски художник, авангарден кинорежисьор и звукозаписен продуцент, представител на течението попарт. В центъра на неговото творчество е най-общо американската култура и неговата представа за американските ценности. — Б.пр.

18

В американското правораздаване Джон/Джейн Доу са служебни имена за многократна употреба, когато истинското име на дадено лице е неизвестно или съзнателно се прикрива — Б.пр.

19

Т.н. SWAT (от Special Weapons and Tactics — англ.) — тежковъоръжени паравоенни единици към правоохранителните агенции — Б.пр.

20

Аудио- или видеоклипове със специализирано (обикновено тематично) съдържание, които могат да се изтеглят по интернет от интересуващите се за офлайн слушане/гледане — Б.пр.

21

Кампанията-движението #МеТоо (с много местни алтернативи) е срещу сексуалното насилие особено на работните места — Б.пр.

22

Grasp (англ.) — хващам; разбирам; улавям, стискам — Б.пр.

23

Geographic Reporting and Safety Program (съкр. GRASP) — Б.пр.

24

Acronym Selection Section (англ.) — Отдел за избор на акроними. Съкратено ASS, което още означава „задник“ — Б.пр.

25

Пълното име е „Грейхаунд Лайнс“ — компания за междуградски автобусни превози (същ. от 1914 г.), обслужваща над 3800 дестинации — Б.пр.

26

Ориг. заглавие Drive (2011, реж. Николас Рефн) — героят (в ролята Райън Гослинг) е мистериозен каскадьор и автомеханик, който приема поръчки и като шофьор на престъпници, но се забърква в неприятности, когато решава да помогне на свой съсед — Б. пр.

27

Eagle (англ.) — произнася се „игъл“ и означава „орел“. Явно прякорът Орела е свързан с фамилното име — Б.пр.

28

USC — от University of South California (Университет Южна Калифорния) — Б.пр.

29

Каньон „Слънчева светлина“ — Б.пр.

30

„LA Angels“ — бейзболният отбор на Лос Анджелис — Б.пр.

31

СМ — съкр. от садомазохизъм — Б.пр.

32

Отдел „Борба с порока“ — Б.пр.

33

Американизъм за VW — „Фолксваген“ — Б.пр.

34

Вж. по-рано бележката за Джон Доу — Б.пр.

35

To Protect and Serve (в малко по-различен словоред) — мотото на полицията в Лос Анджелис, възприето и от управленията в други американски градове — Б.пр.

Content

Майкъл Конъли
Дълга тъмна нощ
Хари Бош #21

Балард

1.

2.

3.

4.

Бош

5.

6.

7.

Балард

8.

9.

10.

11.

Бош

12.

13.

Балард

14.

15.

16.

17.

Бош

18.

19.

Балард

20.

21.

22.

Бош

23.

24.

Балард

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Бош

31.

Балард

32.

33.

34.

Бош

35.

Балард

36.

37.

38.

39.

40.

Бош

41.

42.

43.

Балард

44.

45.

46.

Бош

47.

48.

49.

50.

Балард и Бош

Епилог

Обработка The LasT Survivors

Сканиране: skygge, 2019

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2019

За автора

1