Сара Холанд

Евърлес

Евърлес #1

На родителите ми,

за всичките им разходи

1

Повечето хора намират гората за плашеща, вярвайки в старите приказки за феи, които могат да замразят времето в кръвта ти, или вещици, непочтени колкото и самия Алхимик, които могат да уловят като в капан цяла вечност в едно дихание. Но аз не се боя от феи — гората крие истинска опасност. Крадци, които се спотайват в очакване с груби ножове и алхимичен прах на коланите си, за да източат кръв за закупуване на време от всеки, който се осмели да напусне неприкосновеността на селото. Ние ги наричаме кръволоци. Именно заради тях татко не обича да ходя на лов, ала просто не разполагаме с друг избор.

Но през зимата няма разлистени шубраци, които да скрият крадците, няма чуруликащи птици, които да заглушат стъпките им. Освен това аз познавам тези гори по-добре от всеки друг. Винаги съм обичала природата тук, начина, по който преплетените клони отгоре скриват слънцето и спират хапещия зимен вятър. Бих могла да стоя навън цял ден или просто да вървя безспирно през дърветата, блеснали от фини ледени паяжини, да крача през лъчите слънчевата светлина, процеждащи се като остриета. Довиждане…

Фантазии. Никога не бих оставила баща си сам… и най-вече не, ако той е…

„Той не е…“ — казвам си аз.

Лъжата замръзва в зимния въздух и пада на земята като сняг. Аз ритвам към него с върха на ботуша си.

Татко казва, че някои от дърветата в гората са на хиляда години. Били са тук, преди който и да било от сега живите да се роди, дори и преди Кралицата, дори и преди Алхимика и Магьосницата да обвържат времето с кръвта и метала, ако изобщо някога е имало такова време. Тези дървета ще се издигат нависоко дълго след като вече сме си отишли от този свят. И въпреки това те не са хищници като вълците или хората. Корените под краката ми не съществуват в продължение на векове, карайки другите растения да изсъхват и посивяват. И времето им не може да бъде източено от тях.

Ако можеше само да приличаме повече на дърветата…

Безполезен, старият мускет на татко тежи върху гърба ми. Не съм се натъкнала на дивеч в продължение на километри, а след няколко часа ще мръкне и сергиите на пазара ще съберат сенниците си една подир друга. Скоро ще трябва да вляза в града и да се изправя пред търговеца на време. Надявала се бях, че ловът ще успокои нервите ми и ще ме подготви за онова, което се налага да сторя. Но сега се чувствам просто още по-уплашена.

За Крофтън утре е денят за плащане на рентата. Както всеки месец, семейство Гърлинг ще попълни хазната си с нови запаси желязо от нашата кръв, твърдейки, че им го дължим заради тяхната закрила. Тяхната земя. Миналия месец, когато не можахме да платим, бирникът ни остави на мира само с предупреждение — татко изглеждаше толкова болен, а аз толкова млада — но това не беше в знак на доброта. Този месец ще поиска двойно, дори може би повече. Сега, когато вече съм на седемнайсет и законово ми е позволено да продавам годините си чрез своята кръв, съм наясно какво трябва да направя.

Татко ще побеснее, ако е запазил разсъдъка си.

„Само още един опит“ — отбелязвам наум, когато попадам на малка рекичка, минаваща през дърветата. Ромоленето й е замлъкнало, замръзнала е отгоре, но отдолу, под леда, бързо трепка нещо зелено, кафяво и златисто: пъстърва, която шава и се движи по някакво невидимо течение. Жива, под целия този лед.

Мигом коленича и разбивам леда с приклада на пушката. Чакам водата да се утаи, очаквам проблясването на люспите и от отчаяние отправям мълчалива молба към Магьосницата. Кръвната монета, която тази пъстърва би ми донесла, няма да покрие дори съвсем мъничка част от дълга на татко, ала не искам да отида на пазара с празни ръце. Няма да го сторя.

Съсредоточавам се, пожелавайки си препускащото ми сърце да се успокои.

И тогава, както става понякога, светът, изглежда, се забавя. Не, не изглежда. Клоните наистина спират да шепнат сред вятъра. Спира и почти недоловимото хрущене на снега, който се топи по земята, като че светът е притаил дъх.

Поглеждам надолу към бледия отблясък в калната вода — той също е захванат в диханието на времето. Преди мигът да отлети, нападам и пъхвам голата си ръка в потока. Шокът от студа пролазва нагоре по китката ми и притъпява усещането в пръстите ми. Когато се протягам към нея, рибата остава неподвижна — смаяна — сякаш иска да бъде хваната. Когато сключвам ръката си около хлъзгавото й тяло, концентрацията ми се нарушава и времето наново ускорява своя ход. Рибата, само мускули, се гърчи в хватката ми и аз се задъхвам, като едва не я изпускам. Преди да смогне да се изтръгне на свобода, я издърпвам силно от водата и я хвърлям в торбата си с един-единствен отработен жест. В продължение на секунда наблюдавам с леко отвращение как рибата се мята вътре, карайки зеблото да потрепва. После торбата става неподвижна.

Не знам защо понякога времето така забавя своя ход… напълно случайно. Вслушвайки се в думите на татко — нещо, което пазя в тайна — но веднъж той видял как от един мъж източили кръв, равняваща се на двадесет години, заради твърдението му, че можел просто с махване на ръката си да накара един час време да потече назад. Ако татко ме е научил на нещо, то е, че да държа главата си наведена, означава да бъда в безопасност. Съмнителните, долнопробни вещици, като Кала в нашето село, биват толерирани за забавление на суеверните — стига да си плащат рентата. Обичах да се отбивам при Кала и да слушам историите й за това, как времето се лее на вълни, забавя своя ход, понякога дори причинява пукнатини или трусове в земята, докато татко не ми забрани да ходя в нейния дюкян. Все още си спомням миризмата в него — аромат на подправки, примесени с кръвта от древните обреди.

Мнозина твърдят, че не вярват във вещици и митове, точно както отхвърлят разказите за душата на Алхимика, която се крие в гората и злостно лови малки деца, за да пролее кръвта им и да гледа как времето им се просмуква в земята. Ала същите тези хора все още избягват гората.

Пъхвам ръце под мишниците си, за да ги стопля, и пак се навеждам над реката, мъчейки се да се съсредоточа. Повече не се появява никаква риба и слънцето бавно спуска лъчите си ниско през дърветата.

Тревогата стяга стомаха ми на възел.

Не мога да отлагам отиването до пазара повече.

От години знаех, че в крайна сметка ще се стигне до това, но въпреки всичко проклинам под носа си. Обръщайки се обратно към града, надявам през рамо капещата торба. Отдалечила съм се повече от обичайното и сега съжалявам, тъй като снегът се просмуква през износените ми ботуши, а дърветата запречват остатъците от топлината на деня.

Най-накрая дърветата оредяват и отстъпват място на водещия към града черен път, който е разбит и превърнат в замръзнала кал от стотиците колела на каруци. Крача с мъка по него, потискайки чувствата си преди наближаването на пазара. Преследват ме мисли за ножа на търговеца на време, както и за шишенцата, които чакат да бъдат напълнени с кръв. А сетне и за кръвта, която очаква да се превърне в монети, и за вълната от изтощение, която съм чувала, че следва, когато той източва време от вените на човека.

По-лошо от това обаче е мисълта да се вслушам през тънките стени на колибата, докато татко се мята и върти върху сламената си постеля. Магьосницата знае, че той се нуждае от отдих. През последния месец го видях да се топи пред очите ми като зимна луна. Сигурна съм, че очите му посивяват — знак, че времето на човек изтича.

Ако можеше само да няма толкова просто обяснение за тази сутрин, когато той забрави рождения ми ден.

Татко никога не е забравял рождения ми ден преди. Нито веднъж. Ако можеше само да си признае, че продава време, макар да го молех да не го върши, и да ми позволи да му дам няколко години. Ако можеше само Магьосницата и Алхимика да са истински, а аз да ги заключа и да поискам настойчиво да намерят начин да му въздадат дълъг живот.

Ами ако… не мога да се изправя очи в очи с мисълта… ами ако му остава едва месец или ден живот?

В паметта ми изплува споменът за една стара просякиня в Крофтън, която бе продала кръвта от последната си седмица живот за паница супа и която се препъваше от врата на врата, поздравяваше всеки човек в града и се молеше за кръвни монети, стигащи за един или два дни живот, или дори само за къшей хляб. Най-напред тя забрави имената на хората, после напълно забрави облика на селото и се заскита из полетата, разпервайки ръка, за да почука във въздуха.

Двамата с татко я открихме свита на кълбо в пшеницата, а кожата й беше студена като лед. Времето й бе изтекло. Но всичко беше започнало със забравянето.

Мислейки за нея, се затичвам. Кръвта ми ме подканя да побързам, умоляваща да бъде превърната в монета.

Крофтън напомня за себе си най-напред с няколко вретеновидни стълба дим, а после с мозайка от покриви, които надничат над хълмовете. Тясната пътека, водеща към нашата колиба, свива на изток от главния път доста преди селото. Подминавам я и продължавам да вървя към врявата и пушека на пазара.

Отвътре зад ниската каменна стена, която грубо очертава периферията на селото, редиците къщички се накланят една към друга подобно на скупчена тълпа, сякаш, като са близо, ще съумеят да държат надалече студа или гората, или протяжното изсмукване на време. Хората сноват край мен със скрити под пластове дрехи тела и сгушени в раменете глави, за да се предпазят от вятъра.

Пазарът не е нищо повече от продълговат участък от кални калдъръмени камъни, при които се пресичат три пътя. Претъпкан и шумен е този следобед — рентата се дължи от всички в рамките на утрешния ден, а мястото е препълнено от продаващи хора. Мъже в груби селски дрехи и жени със завързани за гърбовете им бебета се пазарят над топове плат, самуни хляб и кокали от добитък, изобилстващи от костен мозък, без да обръщат внимание на шепата просяци, които се скитат от сергия на сергия, а постоянно повтаряният от тях рефрен — Един час? Един час? — се губи в общото оживление. Въздухът е задимен от пушека на огньовете, върху които се приготвят мазни ястия.

Безкрайна опашка от хора се вие от магазина за търговия с време на Едуин Дуейд; с татко едва ли сме единствените, които всеки месец се борят да свържат двата края. Гледката винаги причинява болка в стомаха ми — десетки хора се нареждат край стените, чакайки от кръвта им да бъде източено време живот, за да бъдат изковани от него кръвножелезни монети. Знам, че трябва да се присъединя към тях, но някак не мога да се заставя да заема място на опашката. Ако татко узнае…

По-добре първо да си намеря нещо за ядене, за да подкрепя силите си, преди да продам своето време. А може да продам и улова си, колкото и да е малък.

Отправям се към сергията на месаря, където приятелката ми Амма стои зад тезгяха и раздава резени сушено месо на група ученички в чисти престилки. Спазъм от смесица между носталгия и завист преминава през мен. Можеше и аз да съм едно от онези деца. Някога бях. След изгонването на татко от Евърлес, имението на семейство Гърлинг, пристъпът на гняв, когато разсъждавам за това, ми е толкова познат, колкото и ударите на собственото ми сърце — той похарчи спестяванията си за книги и хартия за мен, за да мога да ходя на училище. А когато зрението му се влоши, парите за книги и хартия свършиха. Татко ме научи на всичко, което той самият знаеше, но това не е същото.

Отърсвам се от мисълта и махвам с ръка на Амма, когато тя на свой ред ме забелязва. Усмихва ми се, сбръчквайки белега, който прорязва надолу едната й буза — блестяща линия на фона на тъмнокафявата й кожа. Това е следа от нападението на крадци на кръв над родното й село, атака, при която баща й загинал, а майка й останала едва с няколко дни живот в кръвта си. Тя се вкопчила в живота за достатъчно дълго, та да смогне да доведе дъщерите си в Крофтън, преди времето й да изтече напълно, изоставяйки Амма да се грижи сама за малката си сестра Алиа.

На Амма, а вероятно и на много от ученичките, през които с усилие си проправям път, омразата ми към семейство Гърлинг би изглеждала дребнава. Гърлинг пазят градовете си от крадци на кръв и разбойници и контролират търговията. За закрилата, която предлагат, те очакват лоялност и, разбира се, кръвно желязо всеки месец. Безопасността е причината, поради която с татко живеехме на техните земи, дори и след като бяхме прогонени за опожаряването на ковачницата преди всичките тези години. Дори ако това означава, че Лиъм Гърлинг е наблизо. Никой не обича семейство Гърлинг, но всички се страхуват от тях.

Спомням си Евърлес — облицовани с кадифе коридори и блестящи бронзови врати, а обитателите му се носят наоколо в злато, коприна и бижута. Никой Гърлинг не би ви издебнал в гората, за да пререже гърлото ви, но въпреки това те са крадци…

— Чух, че са определили датата за първия пролетен ден — изпада във възторг една от ученичките.

— Не, по-рано е — настоява друга. — Той е толкова влюбен, че не може да чака до пролетта, за да се ожени за нея.

Слушам ги с половин ухо, но знам, че бърборят за онова, което явно е единствената тема в устата на всички тези дни — сватбата на Роан, свързването на двете най-могъщи семейства в Семпера.

„Сватбата на лорд Гърлинг“ — поправям се аз. Той не е палавото момче с редки зъби, което познавах и което често се присъединяваше към децата прислужници за игра на криеница. Щом се ожени за Ина Голд, повереницата на Кралицата, той ще стане толкова знатен, все едно е син на Нейно величество. Кралство Семпера е поделено между пет фамилии, но родът Гърлинг контролира повече от една трета от земята. Сватбата на Роан ще ги превърне в още по-силни. Амма обръща поглед към мен.

— Хайде — подема тя, правейки знак на ученичките да си тръгват. — Стига толкова бърборене!

С пламнали лица, те се втурват като вихрушка от твърде ярки цветове. Амма, която е абсолютна тяхна противоположност, изглежда изтощена с вързаната си плътно назад коса и кръгове под очите. Знам, че сигурно е била на крак още преди изгрев-слънце, за да реже месо. Изваждам мижавата си пъстърва и я слагам върху кантара й.

— Дълъг ден, а? — ръцете й вече сръчно увиват рибата в хартия.

Усмихвам й се, доколкото ми е възможно.

— Ще бъде по-добре през пролетта.

Амма е най-близката ми приятелка на света, но дори и тя не знае колко зле са станали нещата за татко и за мен. Ако знаеше, че се каня да дам кръв, щеше да ме съжали, или още по-лошо — щеше да ми предложи помощ. Не желая това. Има си достатъчно грижи.

Тя ми подава някаква окървавена, едночасова монета за рибата и добавя резен сушено месо като подарък за мен. Когато ги поемам, Амма не отдръпва ръката си от моята.

— Надявах се да наминеш днес — казва ми по-тихо. — Има нещо, което е необходимо да ти кажа.

Пръстите й са ледени, а тонът й е твърде сериозен.

— Какво? — питам аз, стараейки се да запазя гласа си безгрижен. — Да не би Джейкъб най-накрая да те е помолил да избягаш с него?

Джейкъб е местно момче, чието очевидно увлечение по Амма бе тема на нашите шеги от години. Тя поклаща глава и не се засмива.

— Напускам селото — казва тя, все още стискайки здраво ръцете ми. — Ще работя в Евърлес. — И се усмихва несигурно.

Усмивката изчезва от собственото ми лице, а в гърдите ми се разлива студ.

— Евърлес — повтарям вцепенена след нея.

— Джулс, чух, че плащат една година за всеки месец работа — сега очите й светят. — Цяла година! Можеш ли да си представиш?

„Година, която са откраднали от нас“ — мисля си аз.

— Но… — гърлото ми се е стегнало. През повечето време се опитвам да държа спомените за Евърлес и детството си настрана. Но лицето на Амма, изпълнено с надежда, връща всичко това и то ме връхлита като потоп — наподобяващите лабиринт коридори, просторната морава, усмивката на Роан. После споменът за пламъците изгаря всичко друго. Изведнъж долавям горчив вкус в устата си.

— Не си ли чувала слуховете? — питам аз. Усмивката й угасва и аз млъквам, защото не искам да помрача нейното щастие. Ала не мога да взема думите си обратно, така че вместо това продължавам да я обработвам. — Че те наемат само момичета. Хубави жени. По-старият лорд Гърлинг се отнася със слугите като с играчки.

— Явно е риск, който ще се наложи да поема — казва тихо тя. Ръцете й пускат моите. — Талиа също отива, мъжът й пропилява на хазарт времето им — мога да видя гнева в очите й. Талиа й е като майка и Амма побеснява, като я гледа как страда. — Никой няма работа. Евърлес е единственият реален шанс, с който разполагам, Джулс.

Искам да продължа да споря, да я убедя, че съдбата на едно момиче в Евърлес е неблагодарна и унизителна, че всички те се превръщат просто в длъжност без собствено име, ала не мога. Амма има право — тези, които служат на Гърлинг, са добре платени, поне според стандартите на Крофтън, въпреки че монетите кръвно желязо, с които им плащат, са взети — откраднати — от хора като Амма, като мен и татко.

Но аз знам какво е да си гладен, а Амма не споделя омразата ми към семейство Гърлинг, нито пък онова, което знам за тяхната жестокост. Ето защо аз й се усмихвам по най-добрия възможен начин.

— Сигурна съм, че ще бъде чудесно — заявявам, надявайки се, че тя не долавя съмнението в гласа ми.

— Само си помисли, ще видя Кралицата със собствените си очи — изпада във възторг Амма. Татко тайно презира Кралицата, но за повечето семейства тя е едва ли не богиня. Би могла и да бъде — та тя е жива от времето на Магьосницата… Спасила е Семпера от нашественици преди петстотин години, потушила е въстание и оттогава е на власт. — И Ина Голд. Предполага се, че е много красива.

— Е, щом се омъжва за лорд Гърлинг, със сигурност трябва да е — добавям весело аз.

Но стомахът ми се свива при мисълта за лейди Голд. Всички знаят нейната история: сираче като мнозина други, изоставена като бебе на скалистите брегове в близост до двореца край морето на Семпера. Вероятно родителите й са били още по-отчаяни, отколкото са селяните в Крофтън. Тя привлякла вниманието на придворната дама на Кралицата, която я отнесла пред трона, а Кралицата така се разчувствала от съжаление, че осиновила момичето и отгледала Ина Голд като свое дете.

Сега тя е на седемнайсет. На същата възраст като Амма и мен, но ще наследи трона и кралската банка за време и ще живее векове наред. И времето й ще бъде изпълнено с пиршества и балове, с неща, които дори не мога да си представя, и то без да се вълнува особено за мен и всички останали, които изгаряме в своя нищожен живот извън стените на двореца.

Казвам си, че завистта, заседнала в гърлото ми, е заради това, а не защото тя ще стане съпруга на Роан.

— Ти също може да дойдеш, Джулс — изрича тихо Амма. — Няма да е толкова зле, ако сме заедно, за да се грижим една за друга.

За секунда си го представям — тясната столова и всекидневна на прислугата и огромното пространство на моравата, величествените мраморни стълбища. Ала е невъзможно. Татко никога не би го понесъл. Принудени бяхме да избягаме от Евърлес, да избягаме от семейство Гърлинг. Именно заради тях гладуваме днес. Заради Лиъм.

— Не мога да изоставя татко — казвам аз. — Знаеш го.

Амма въздъхва.

— Е, ще се видим, когато се върна. Искам да спестя достатъчно време, за да отида отново в училище.

— Защо пък да спираш дотук? — закачам я аз. — Може някой благородник да се влюби в теб и да те отведе в някой замък.

— А какво ще прави тогава Джейкъб? — отвръща тя и намигва, а аз се засмивам насила. Изведнъж осъзнавам колко самотна ще бъда през дългите месеци, в които Амма няма да я има. Обзета от внезапен страх, че никога повече няма да я зърна, я придръпвам към себе си и я прегръщам. Въпреки дългите часове, които е прекарала в отстраняване на кости и жили, косата й все още мирише на диви цветя. — Довиждане засега, Амма.

— Ще си дойда, преди да усетиш — казва тя. — Пълна с истории.

— Не се и съмнявам — казвам аз. Онова, което не казвам, е, че само се надявам те да имат щастлив край.

Застоявам се с Амма толкова дълго, колкото мога, но слънцето не спира своя ход надолу. С натежал от ужас стомах се отдалечавам към търговеца на време. Промушвам се между сергиите, за да намеря края на все още твърде голямата опашка, извиваща се към вратата на Дуейд с нейния жълто-кафяв знак на пясъчен часовник. Зад нея ще се натъкна на блясъка на острието, както и на праха, който превръща кръвта и времето в желязо.

Държа очите си сведени към земята в опит да избегна погледите на хората, напускащи магазина — бледи, задъхани и малко по-близо до смъртта. Старая се да си внуша, че някои от тях никога повече няма да посетят търговеца на време, че идната седмица, след като си намерят работа, те ще се приберат вкъщи, ще разтворят кръвното желязо в чая си и ще го изпият. Но това не се случва тук, в Крофтън, поне аз никога не съм го виждала. Ние винаги само даваме своята кръв, винаги само продаваме.

След няколко минути някаква суматоха привлича вниманието ми и аз вдигам очи нагоре. Трима мъже излизат от магазина: двама бирници, мъже от Евърлес, върху чиито гърди блести семейният герб, а на коланите им се полюшват къси мечове, и между тях — Дуейд, търговецът на време, когото те държат здраво в ръцете си.

— Пуснете ме! — вика Дуейд. — Не съм направил нищо лошо.

Тълпата се разжужава и чувствам как паниката обзема всички. Със сигурност в магазина на Дуейд редовно се осъществяват немалко на брой незаконни дела, но полицията на Гърлинг винаги ги бе оставяла да минат с намигване, кимване и едномесечна монета, мушната от ръка в ръка. Търговецът на време може да е мазен и алчен, но ние всички имаме нужда от него в един или друг момент. Аз се нуждая от него днес.

Докато Дуейд се бори безполезно с чиновниците, над площада се разнася тропотът на копита. В миг всички притихват, а Дуейд все още е притиснат между ръцете на бирниците, когато някакъв млад мъж върху бяла кобила изниква иззад ъгъла и пристига насред пазара с надяната заради студа качулка.

Роан. Въпреки волята ми сърцето ми подскача. През изминалите няколко месеца, откакто вече бе станал пълнолетен, Роан Гърлинг беше започнал да посещава селата, които семейството му притежаваше. Първия път, когато се появи, едва го познах — слаб и ослепително красив, но сега винаги, когато ходя на пазар, тайно се надявам да го зърна, макар да знам, че той никога няма да ме забележи. Ще ми се да го мразя заради хубавите му дрехи, заради начина, по който се оглежда наоколо с тази лека, благосклонна усмивка, напомняйки ни, че притежава всяко дърво, колиба и камъче по пътя. Ала независимо от това колко се опитвам, спомените ми за Роан се коренят твърде надълбоко, за да го мразя. Пък и бирниците са по-снизходителни, когато той е наблизо. Каквото и да се случва с Дуейд, Роан ще му сложи край.

Когато обаче отново надзъртам към мястото пред магазина, изражението на Дуейд, притиснат между двамата стражи, не разкрива облекчение. А абсолютен страх.

Объркана, аз се обръщам, докато младежът отмята назад качулката си. Има солидни, широки рамене, златиста кожа и тъмна коса. Но в същото време той е и самата строгост — буйни вежди, грубоват нос, високо, аристократично чело.

Дъхът, изчезва от дробовете ми.

Не е Роан. Лиъм е. Лиъм, по-големият брат на Роан, за когото мислех, че е безопасно далеч и изучава история в някоя обрасла с бръшлян академия край океана. Лиъм, който в продължение на десет години бе бродил в кошмарите ми. Сънувала бях нощта, в която избягахме, толкова често, че не съм в състояние да отделя кошмара от спомена, но татко се постара да запомня едно-единствено нещо: Лиъм Гърлинг не беше наш приятел. Лиъм се опита да убие Роан!

Само няколко години по-късно той ни откри с татко в къщичката ни извън Родшър. Боричкането им ме събуди посред нощ и щом излязох от спалнята си, баща ми ме сграбчи за ръката и избягахме за втори път.

Парализирам се, завладяна от усещането, че най-лошите ми сънища са оживели — след всичките тези години той ме намери, намери баща ми… отново. Знам, че трябва да се обърна, но не мога да откъсна очите си от него, не мога да спра да си представям това лице такова, каквото беше преди десет години, вперено в мен с омраза през стената от дим в деня, в който избягахме от Евърлес завинаги.

Чувам гласа на татко в ушите си: Ако някога видиш Лиъм Гърлинг, бягай!

2

Дори на десет години Лиъм беше студен и дистанциран. Той замина в училище с пансион след по-малко от година, откакто бяхме напуснали имението, но татко често говореше за слуховете, които се носеха за него из земите на семейството му. Слугите от Евърлес, които идваха в Крофтън с поръчки, разказваха, че тихото му изражение можело да се превърне в ярост за миг, както и че родителите му се бояли от него и го отпратили надалече. Но онова, което бе подтикнало Лиъм да блъсне брат си към огъня в ковачницата на татко или да ни преследва в Родшър, не беше яростта. А жестокостта. Не мога и да си представя колко би могла да е нараснала злобата му през годините оттогава.

Сега, когато се свивам до най-близкия вход на някаква къща, се чудя как изобщо съм го объркала с Роан. Момчетата са еднакви на ръст, с едни и същи силни тела и черни къдрици, но докато косата на Роан е непокорна, тази на Лиъм е събрана и пригладена назад от лицето му. Устата му е тънка, сурова резка, очите му са хлътнали и е невъзможно да надникнеш в тях. Извисявайки се над тълпата върху коня си, той прилича на статуя, изопнат като струна върху седлото — горд, непреклонен и вечен. Гледа отвисоко към нас — опашката от хората, чакащи да се срещнат с Дуейд.

Твърде късно е, посягам да вдигна качулката си, но погледът му вече е върху мен. Въобразявам ли си, че спира за миг, а очите му обхождат лицето ми? В гърлото ми е заседнал страх, а ръцете ми треперят, докато издърпвам качулката върху косата си. Иска ми се да се обърна, да избягам от опашката, но това само ще ме накара да придобия още по-подозрителен вид.

За щастие, нисшите градски жители явно не привличат интереса на Лиъм. Погледът му минава край мен и той свежда очи надолу към мястото, където стражите му държат Дуейд между себе си.

Старият търговец на време изглежда ужасен. В тази ситуация Роан би наредил на хората си да го пуснат, но всеки може да разбере от изражението в очите на Лиъм, че в него няма нищичко от добротата на брат му.

— Моля ви… — толкова е тихо, че съм в състояние да чуя умоляващия глас на Дуейд от мястото, където стоя. — Господарю, това беше невинна грешка, нищо повече.

— Нарушил си закона. Източил си време от кръвта на дете — гласът на Лиъм сега е по-дълбок, но толкова студен, колкото и когато беше малко момче. — Отричаш ли го?

Навсякъде около мен сенките на незабравена болка пробягват по лицата на някои хора и аз знам, че това са родителите от опашката. Времето на децата е непредсказуемо, трудно е да се измери и да се изиска законно, освен това е лесно да се източи твърде много и случайно да се убие дарителят. Мнозина обаче не са имали избор и затова си представям, че да гледаш как детето ти дава кръвта си, само по себе си е наказание, по-жестоко от всичко, което един Гърлинг е способен да измисли.

— Откъде можех да знам, че тя е още дете? — Дуейд се взира в Лиъм като обезумял, а от устните му едно след друго се ронят безполезни извинения. — Вярвам само на онова, което ми е казано, господарю, аз съм просто един слуга…

Гласът на Лиъм, леден и остър като нож, разсича въздуха:

— Отведете го в Евърлес. Източете му кръв за една година.

Дуейд спира внезапно.

— Цяла година? — в продължение на миг той изглежда просто слисан. После паника обзема цялото му лице. — Лорд Гърлинг, моля ви…

Бирниците повличат Дуейд към една чакаща кола с впрегнати коне. Лиъм помръдва крака си, сякаш се кани да слезе от коня, и стомахът ми се преобръща от гадене. Изведнъж долавям опасността, че може да припадна. Докато вниманието на Лиъм е насочено другаде, аз снишавам глава в раменете си и припряно се отдалечавам от опашката към една алея, по която мога напряко да се прибера вкъщи.

В края на пазара надзъртам назад. И мигом ми се приисква да не съм го сторила. Хората се разотиват от магазина на търговеца на време, но Лиъм е все още там и гледа право към мен. Сърцето ми прескача и за момент, който трае прекалено дълго, замръзвам, впримчена от пронизващия му поглед. Ако ме познае…

Бягай! — чувам гласа на баща си.

Ала той забива пети в коня си и го обръща встрани, обратно към главния път, сякаш няма търпение да се отърве от такова достойно за презрение място като нашето селце. Чувам собственото си накъсано дишане в ушите си, когато аз също се обръщам и забързвам към дома.

Когато излизам от селото и се озовавам в нашето голо пшенично поле, паниката, която помрачава ума ми, леко поизбледнява и се утаява само дълбокият, неизбежен страх в стомаха ми, който Лиъм предизвика с погледа си. Сънувала бях кошмари след нощта, в която бяхме прокудени от Евърлес — изпълнените с дим нощни издевателства, причинени от този пожар, се превръщаха в сънища, в които ме преследваха убийци без лица. Има нещо там, дебнещо иззад ъглите, но единственото, което си спомням от онази нощ, са огънят, ужасът и пронизващата миризма на нажежен метал и горяща слама, която пак ме блъсва в ноздрите, докато си представям очите на Лиъм.

Изминали бяха десет години, откакто ме бе видял за последен път, напомням си отново и отново. Двамата с татко бяхме просто слуги, а аз бях едно седемгодишно момиченце с топчести колене и боне на прислужница. Няма причина той да ме познае.

Едва когато съзирам къщичката ни с издигащата се от комина тънка струйка дим, си припомням, че имах намерение да донеса нещо за вечеря у дома. Резенът сушено еленско месо, което ми даде Амма, ще трябва да ни стигне за тази вечер. Заради татко се надявам, че едночасовата монета, която получих за пъстървата, ще си струва празния корем.

Слънцето потъва още по-надолу. Поглеждам на запад към хоризонта, където небето е обточено със сиво и златисточервено. Още един изживян ден.

Върху задната ни врата виси повехнал венец от вечнозелени клони, а на прозореца се вие орнамент, напомнящ змия, който усуках като дете от тел и пирони. Майка ми очевидно вярваше в тези талисмани. Татко разправя, че тя часове наред връзвала борови клонки с конец или полирала своята древна дървена фигурка на Магьосницата — грациозна осанка с часовник в едната ръка и нож в другата, която седи на прозореца за закрила и дълголетие. Подобна статуя, макар доста по-голяма и не толкова красива, се издига близо до западната стена на Крофтън, където вярващите — или отчаяните — молят за благословия. Въпреки че не го изрича на глас, знам, че баща ми пази тези неща у дома, за да почита паметта на майка ми. Също като мен, и той не вярва в тях. Ако Магьосницата съществува, тя не чува нашите молитви.

Придвижвам се бавно вътре в неосветената кухня, очаквайки очите ми да свикнат с мрака, боейки се от мига, в който ще се изправя пред баща си с празни ръце. Ала не защото татко ще се разстрои заради мен — той никога не го прави — а защото съм болезнено наясно относно изтънялото му, източено тяло и треперенето на ръцете му. Какво ли щеше да е забравил, докато ме нямаше — името ми, лицето ми? В паниката си заради Лиъм Гърлинг и суматохата, която той причини, от ума ми се бе изпарило всичко за рентата. А сега, когато Дуейд бе откаран в Евърлес, за да му бъде източена кръв от търговеца на кръв на семейство Гърлинг, каква надежда имам да му продам кръв, преди бирникът да дойде?

В другата стая се разнася някакъв непознат глас и аз замръзвам. Думите са заглушени от припукващия огън, но мога да различа, че гласът е мъжки. Страхът пак ме пронизва. Дали Лиъм ме бе познал в крайна сметка? Дали бе изпратил някого да ме последва?

Пристъпвам към прага и дръпвам завесата. И спирам.

Отнема ми една секунда, за да проумея сцената пред мен. Събирачът на рентата, мъж от Крофтън, който ходи всеки месец от колиба на колиба, подобно на болест, седи срещу баща ми близо до огнището. Подранил е, или поне е по-рано от обичайното. Върху грубата дървена маса между тях са наредени предмети: малка месингова купа, стъклено шише, сребърен нож. Същите предмети, които се намират върху тезгяха на търговеца на време в магазина му със стъклена витрина. Инструментите, с които източва време.

Татко ме поглежда. Помътнелите му очи се разширяват.

— Джулс — казва той, мъчейки се да се надигне от масата. — Не очаквах да се върнеш, преди да се стъмни.

Сърцето ми трепва, вече е тъмно.

— Какво става? — питам аз, гласът ми е пронизан от сълзи, макар че знам… Бирникът отправя очи към мен, изглежда прекалено едър за малкия ни дом.

Баща ми се отпуска обратно в стола си.

— Плащам рентата ни — казва той спокойно. — Защо не почакаш навън, наслаждавайки се на топлия ден?

Преди да смогна да отговоря, бирникът се намесва:

— Тогава значи четири месеца — тонът му е делови, леко отегчен. — За рентата за този месец и за миналия.

— Четири месеца ли? — аз правя крачка към масата, а гласът ми се извисява: — Татко, не може да извършиш това!

Човекът на Гърлинг ме поглежда за малко, а сетне свива рамене.

— Това е глобата заради факта че сте закъснели — очите му отново ме обхождат набързо, преди да се обърне към инструментите си. — Времето е за изразходване, момиче.

Това е познат израз в селото ни — защо да трупаме време, след като всеки ден е жесток, същият като този преди него и като този, който ще дойде след него? Да чуя подобно нещо от човек, който никога не е узнал що е глад или студ, кара пръстите ми да се свият в юмрук. Но вместо това изваждам от джоба си струващата час живот монета и му я подавам.

— Вземи това, а аз ще…

Бирникът ме прекъсва с кратък, лишен от шеговитост смях.

— Запази си часа, момиче — казва той. — И не се разстройвай толкова. След като времето на баща ти изтече, ти ще наследиш тези дългове. Не бих искал да сме в лоши отношения.

Клетвата, която се канех да изрека гневно срещу него, замръзва в гърлото ми. След като времето на баща ти изтече. Като че той очаква това да се случи скоро. Измерил ли е кръвта на баща ми?

Татко отмества поглед и стисва зъби, докато човекът се протяга за ножа, но баща ми го грабва пръв.

Той прилежно разрязва една линия върху собствената си длан, и то така спокойно, сякаш рисува с въглен върху хартия, а не с нож върху кожата си. Бликва кръв.

— Четири месеца, да — повтаря той като ехо, докато взима някакво стъклено шишенце и го опира в дланта си, улавяйки малката струйка кръв в него. — Имам много за продаване.

И все пак не ми се струва, че си въобразявам начина, по който с всяка изминала секунда лицето му става все по-бледо и по-бледо, а чертите му се врязват все по-надълбоко, или начина, по който той се огъва малко, когато пълното шишенце е взето от ръката му, затворено с коркова тапа и прибрано в чантата на служителя на Гърлинг. Протягам се и сграбчвам китката му, преди да успее да вземе второто шишенце.

— Не — с другата си ръка бутвам ножа настрана, така че баща ми да не може да го достигне. Бирникът ме наблюдава с вирнати вежди и аз се обръщам към него: — Четири месеца заради едномесечна рента? Трябва да има друг вариант.

— Джулс!

Пренебрегвам нежното смъмряне от страна на баща ми и пак се извръщам към бирника. Той изглежда отегчен, което ме вбесява почти толкова, колкото и фактът, че взима от времето на татко. Но аз потискам гнева си и придавам на гласа си медена сладост, доколкото ми е възможно, която допълвам с подобаваща усмивка.

— Нека аз да ви продам от времето си, сър. Може да вземете пет месеца.

За миг в очите на мъжа проблясва интерес и ето че мога да си представя какво мисли той — би могъл да предаде рентата на Гърлинг и да остави допълнителния месец за себе си. Но тогава баща ми се намесва:

— Тя е на шестнайсет.

— На седемнайсет съм — заявявам, мразейки себе си за това, че думите ми карат веждите на татко да се сбърчат от объркване. — Татко, вчера беше единайсетият ден от месеца. Аз съм на седемнайсет.

Бирникът снове с очи между нас, без да е сигурен на кого да повярва, а после изсумтява и тръсва глава.

— Не! Няма да си докарам на главата гнева на Магьосницата, като взема кръв от едно дете.

На Магьосницата или на Лиъм Гърлинг?

— Моля ви — обръщам се наполовина към татко, говорейки и на двамата мъже едновременно. — Никога не съм отдавала време. Мога да го спечеля обратно по-късно.

— Лесно е да кажеш, че ще го спечелиш обратно — изрича упорито татко. — По-трудно е наистина да го спечелиш. Бирник, подай ми още едно шишенце!

— Започвам работа в Евърлес — думите излитат от устата ми още преди идеята да се е оформила напълно в съзнанието ми. Баща ми светкавично извръща глава и се вторачва в мен с предупреждение в очите.

Бирникът не помръдва.

— Е, и?

— И… — примигвам, мъчейки се да си спомня какво ми бе казала Амма на пазара. — Плащат по една година за всеки месец работа. Ако ни опростиш малко този път, ще платя двойно онова, което ти дължим. И ще платя за още два месеца предварително. — Добавям, стараейки се да скрия отчаянието в гласа си.

Подкуп. Привлякох интереса на мъжа. Той ме оглежда от горе до долу, оценявайки ме по начин, който кара кожата ми да настръхне, но аз задържам брадичката си високо вдигната и понасям погледа му върху тялото си. Знам как Гърлинг ценят младостта и красотата. Не съм Ина Голд, но поне съм наследила дългите крака на майка си и блестящата й коса. В различни дрехи бих могла да мина за момиче от Евърлес.

— Джулс! — Баща ми с усилие става от масата и сграбчва бастуна си. Изправен, той стърчи над нас и в един болезнен миг съзирам човека, който той беше преди, достатъчно горд и силен, за да спре всеки приятел на Гърлинг. Надзъртам надолу към масата. Тежи ми да го пренебрегвам по този начин. Ала не знам колко време е продал и колко му е останало.

— Абсолютно не. Забранявам ти…

— Седни — казва нетърпеливо бирникът. — Имам по-приятни неща за правене от това да слушам селски препирни.

Баща ми бавно заема мястото си наново, а челото му е засенчено от гняв и страх.

— Ще позволя на двама ви да се разберете по този въпрос — казва бирникът с отчетливо снизхождение в гласа си, докато се отдръпва от масата. — Ако планираш да отидеш в Евърлес, момиче, утре в зори ще се видим на пазара. Ще проверим дали си годна. В противен случай ще се върна утре, за да прибера другата част от рентата.

— Благодаря за търпението — отвръщам аз. Очите на татко се насочват към мен. — Ще се видим утре.

Бирникът изсумтява нещо уклончиво. Тишината ни обгръща веднага, след като той излиза и вратата се затръшва зад гърба му.

— Колко време ти е останало? — въпросът явно сам излита от устните ми.

Той или не ме чува, или решава да не ме удостои с внимание. Поглежда надолу към покривката, попивайки с кърпа раната върху порязаната си длан.

— Джулс.

— Колко време? — настоявам аз.

— Достатъчно. — Не мога да разбера дали това е отговор или укор. Той си поема дълбоко дъх. — Ти си още дете. Трябва да се върнеш пак в училище.

— Ти трябваше да ми кажеш, че закъсняваме с рентата. Можех да платя. Аз имам това време.

— Не — отсича баща ми и за пръв път гласът му звучи рязко. — Няма да позволя това да се случи.

— Но ти няма да ми позволиш и да работя — ядът, който бях потискала, яростта, която не можех да покажа на бирника, се вихрят и кипят в мен. — Докъде ни води това, къде води теб? Имам нужда от теб, татко… — За свой ужас усещам как от очите ми бликват сълзи. — Помисли ли за това, преди да позволиш на бирника да ти източи кръв?

— Има някои неща за света, които не знаеш, Джулс — спорът ни го е изтощил напълно и той се свлича на мястото си. Пронизва ме чувство за вина: той току-що бе дал кръв, равняваща се на месец живот, и сигурно бе изтощен. — Семейство Гърлинг са зли, водени от алчност хора. — Възроптава той. — Онова момче Лиъм по-скоро ще ни види екзекутирани, отколкото да каже истината за пожара…

Думите му се губят в избухналата кашлица. А следващите му думи са толкова притихнали, толкова немощни, че почти ми се струват въображаеми.

— Няма да им позволя да те хванат.

— Няма да ме хванат. Те дори няма да ме забележат — казвам аз, опитвайки се да скрия раздразнението в гласа си. Уморих се да се крия, да чакам. — И ако спечеля достатъчно време, ще мога да се върна в училище.

— Не — под повърхността на гласа му се долавя стоманена твърдост. — Няма да се върнеш в Евърлес. Забранявам ти!

— Татко, моля те! Никой няма да ме познае — чувам как звучи гласът ми — умолително, детински. Избухването на баща ми ме бе разтърсило. Знам, че мрази семейство Гърлинг, аз — също, но не си заслужава да източи живота си, за да ме държи далече от тях. Толкова ли много страхът бе завладял съзнанието му?

— Аз все още съм твой баща — казва той. — Докато живееш под моя покрив, ще правиш онова, което аз казвам.

Отварям уста, за да оспоря чутото, когато някаква грозна мисъл се промъква в ума ми.

Той не може да ме спре.

Преди десет години, след като вече бяхме избягали от Евърлес, татко ме научи как да лъжа. Как да живеем без нашето минало. Когато селяните узнаеха, че ковачът, изпаднал в немилост пред Гърлинг, е пристигнал сред тях, щяха да повдигат вежди и да задават въпроси: защо татко е напуснал такава висока длъжност, заради тежкия и труден живот в селото ли? И още по-лошо — какво би станало, ако Лиъм ни откриеше и дойдеше да въздаде своето дребно отмъщение? Татко каза, че е по-лесно да измислим някоя глупава, обикновена история. За земеделски стопанин и дъщеря му, които изоставили нивите си, след като били опустошени от вредители. Никой нямаше да се вглежда толкова зорко в нас.

Той не го осъзнава, но ме бе научил твърде добре.

Въздъхвам тежко.

— Амма заминава за Евърлес — казвам аз. — Може би касапинът ще ми даде нейната работа.

Погледът на татко омеква.

— Може би — той се пресяга и слага ръката си върху моята. — Мразя това, че изобщо трябва да работиш. Но поне тук сме заедно.

Усмихвам му се и ми се иска да мога да му кажа истината, че идеята да се върна в Евърлес ме поболява и изпълва с ужас, но ще отида въпреки всичко. Той се засмива облекчено и аз знам, че не вижда онова, което е вътре в мен. Ставам, целувам го по челото и се отправям към кухнята, за да се заема с вечерята.

Когато татко не гледа към мен, взимам фигурката на Магьосницата от прозореца — тази, която принадлежеше на майка ми — и я пъхвам в джоба на роклята си. Може би Магьосницата ще ми донесе късмет. Може би мисълта за нея ще ми даде сила.

На сутринта ще имам нужда и от двете.

3

Лягам си преди татко. Лежа в постелята си до камината под тъничко одеяло и със затворени очи слушам как той драска бележки в тефтера си. Знам, че пресмята времето си, сякаш, проверявайки отново и отново цифрите, изведнъж ще намери начин да плати за всички онези неща, които не можем да си позволим. После вратата на колибата изскърцва, когато той отива да донесе вода от стария кладенец навън, а огънят припуква, щом хвърля още едно дърво в него. Най-накрая той ме целува по челото и се оттегля в стаята си, въздъхвайки, докато крачи натам.

Чакам, докато заспи и дишането му стане равномерно. След това внимателно се измъквам от леглото и събирам нещата си, колкото е възможно по-тихо — няколко малки франзелки черен хляб от шкафа, достатъчни за едно или две хранения. Избирам най-хубавата си рокля, въпреки че синият ленен плат ще изглежда скромно в сравнение с дамите в Евърлес. Запасвам на колана си ловния си нож, прибран в канията, и сгъвам малко дрехи в една раница.

Погледът ми се спира на стената върху рисунка на майка ми, направена от татко. Той обичаше да рисува, преди зрението му да се влоши — един ден намерих рисунката, мушната в дюшека му, скрита от мен, сякаш се бе боял, че няма да понеса спомена за това, което съм изгубила. Хартията е пожълтяла и намачкана с годините, но приликата е изумителна: млада жена с къдрава коса и кафяви очи, която надзърта през рамо и се смее. Протягам ръка и проследявам с пръсти лицето на майка ми. Чудя се дали тя би одобрила избора, който правя. Нейната статуя на Магьосницата все още е пъхната в джоба ми. „Късмет“ — отбелязвам наум, а сърцето ми забавя ударите си.

На гърба на една от хартиите, които той е оставил разпръснати по масата, му нахвърлям бележка — умишлено небрежна: Отивам да се видя с месаря. Ще се върна, преди да се стъмни.

Слагам я върху тефтера му. Надявам се, че татко няма да осъзнае лъжата веднага. Ако разбере, не мога да бъда сигурна, че той самият няма да закуцука към селото, опитвайки се да догони каруците на Гърлинг.

Какво ли ще стори, когато узнае какво съм направила?

Ако разсъждавам твърде дълго за татко, както и за това колко ще се тревожи, нервите ми няма да издържат. Ето защо обувам ботушите си колкото е възможно по-тихо и взимам торбата си. Няма да ме има месец, най-много два, но ще му напиша писмо от Евърлес, за да го уверя, че всичко е наред. Когато се върна у дома, пълната с кръвни монети кесия ще бъде моят реванш за измамата.

Остават два часа до зазоряване, съдейки по просветляващото небе и свежия аромат на въздуха, когато най-сетне се решавам да тръгна. Крача припряно, докато слънчевата светлина облива небето от изток. По-студено е от вчера и суровият вятър ме кара да треперя. Миризмата на гнило, излъчваща се от земята, се издига през снега. Скоро пред мен се извисява село Крофтън, а скупчените му сламени покриви на зазоряване приличат на разкривени гъби. Единствените признаци на живот, освен неспокойната поява на плъховете в някои от тъмните ъгли, са неколцината просяци, спящи по праговете на къщите. Докато наблюдавам всичко това, нечия тънка ръка запалва свещ зад прозорците над пекарната. Не се страхувам, Гърлинг ни пазят поне от външни заплахи, ако не от глад. Но това е зловещо.

На няколко пресечки от пазара чувам врява от гласове. Завивайки зад ъгъла, съзирам най-голямото струпване на момичета на едно място, на което някога съм се натъквала. Трябва да сме поне петдесетина и изпълваме открития площад — всички до една чисти, измити и облечени в най-хубавите си дрехи. Някои от тях познавам — ето я Амма с по-малката й сестра Алиа, дребна и сериозна за своите дванайсет години, както и Наоми, шивачката, за която правех поправки на дрехи преди, когато беше в състояние да ми плаща. Много от момичетата не познавам, може би са дошли от фермите, простиращи се на километри извън границите на нашето село, привлечени тук от възможността да работят в Евърлес.

През тълпата се движат мъже със значки с отличителните знаци на Гърлинг. Те крещят и бутат момичетата, за да ги подредят в дълга редица. Стомахът ми се свива, когато разпознавам един от тях — Айвън Тенбърн, сина на капитана на стражата на Евърлес, който сега язди собствен кон и носи своя собствена значка. Той самият беше зъл като дете и постоянно следваше Лиъм по петите, а всички деца слуги бяха ужасени от него. Веднъж, докато баща му отсъстваше, той накара момчета от конюшнята да се строят в редица и подред удряше коленете им с камшик за езда. Ако някой извикаше, той нанасяше на момчето до него пет последователни удара. И наричаше това играта „изплющяване“. Спомням си потъмнялата синина през пищялите на приятеля ми Там. Задържа се в продължение на седмици. Спомням си също гласа на Роан, който настояваше Айвън да спре.

Страхът преминава през мен — остър като меча, който Айвън носи на хълбока си. Изминали са десет години, но по начина, по който крещи на момичетата да се размърдат, проумявам, че нищо не се е променило.

Насочвам се към мястото, където Амма и Алиа стоят сгушени от другата страна на площада. Амма изглежда несигурна. Собствената й раница е метната на гърба й, а тя е облечена с пелерина за път. Когато ме вижда, върху лицето й разцъфва усмивка на облекчение.

— Не мога да повярвам! — Амма сграбчва ръцете ми и ме придърпва към себе си за мимолетна прегръдка. — Значи в края на краищата си убедила баща си да ти позволи да дойдеш?

— Само за месец или два — послъгвам аз. — Ако изобщо ме изберат.

— Е, сигурна съм, че ще бъде достатъчно доволен, когато се прибереш вкъщи с кръвни монети на стойност две години.

Опитвам се да намеря утеха в думите на Амма, докато тя ме влачи към редицата. Чувствам пулса й, бърз и лек, върху дланта си.

— Радвам се, че си тук. Ще бъде чудесно всички да сме заедно — застанала до нея, Алиа се усмихва нагоре към мен.

Докато заемаме местата си в редицата, Айвън и другите мъже на Гърлинг разговарят приглушено помежду си, преди да се обърнат с лице към редицата момичета. Зад тях три големи, открити каруци за сено, карани от кльощави момчета с щръкнали зъби, които са на не повече от дванайсет години, изтрополяват на площада и спират. В същото време Айвън и хората му обхождат редицата и оглеждат брадички, зъби и ръце, въртейки момичетата като пумпали.

— Какво става? — прошепвам аз на Амма. Тя само поклаща глава.

Тревога се надига в стомаха ми. Чувала съм, че лорд Гърлинг обича слугите му да са млади и красиви — бях казала това на Амма — но никога не съм очаквала, че ще се отнесат с нас така, че ще ни подкарват като добитък и ще ни проверяват като коне дали имаме здрави зъби и крака. Изкушавам се да побягна, но не мога да помръдна нозете си.

По-нататък по редицата един от мъжете оглежда някакво кръглолико, къдрокосо момиче, което не познавам. Той се смръщва и поклаща глава. Устните на момичето се разтреперват. То започва да говори, но мъжът не го удостоява с внимание и продължава към следващото момиче от редицата — стройна дама в началото на двайсетте. Той се усмихва хищно към нея и й казва тихо няколко думи. Лицето й почервенява, тя се отскубва от редицата и забързва към каруцата.

Оценяването продължава по този начин. Около една четвърт от момичетата са насочени към каруцата, а другите са отхвърлени. Кожата ми настръхва всеки път, когато някой от мъжете на Гърлинг погледне похотливо или накара някое момиче да издърпа полата си нагоре, за да се видят по-добре прасците й, но ако искам да спечеля място в Евърлес, не бива да казвам нищо. Амма е станала бяла като снега, все още струпан на преспи по краищата на площада. Стисвам ръката й, за да й вдъхна кураж, както и за да успокоя себе си.

Намират се на пет момичета от мен. Три. Сетне едно. Захапвам вътрешната страна на бузата си, когато служителят на Гърлинг се изправя пред мен, като се надявам отвращението да не се чете по лицето ми. Благодарна съм само, че това не е Айвън. Той се усмихва, достатъчно близо, за да мога да усетя смрадливия му дъх. За мой ужас мъжът хваща брадичката ми с ръка и повдига лицето ми. Аз се отдръпвам, не мога да се сдържа. Той се изсмива злорадо и посяга към гърдите ми.

Рефлексът надделява и виждам всичко на забавен каданс, като че ни възпрепятства нещо гъсто и лепкаво като мед. И това се случва наново — времето спира, дори въздухът не се движи, макар че, изглежда, никой не го знае. Усмивката на мъжа, замръзнала върху лицето му. Потресеното изражение на Амма, ахването, заседнало насред гърлото й. Посягам към ножа в колана си и го издърпвам пред себе си, желаейки единствено да възпра мъжа.

Тогава бръмченето в ушите ми внезапно заглъхва и светът отново забързва своя ход.

Със стража едновременно поглеждаме смаяно надолу към тънката като косъм червена линия, която разсича увисналото му шкембе, а капката кръв, събираща се в края й, изцапва униформата му. Едва съм го одраскала, но все пак съм го сторила. Стомахът ми натежава, когато съзнавам какво точно съм направила.

Настъпва миг мъртвешка тишина, докато той ме зяпа втренчено, а после останалите мъже избухват в смях. Лицето на мъжа се обагря в наситено, яростно червено.

— Малка кучка! — избълва той, притискайки носна кърпа към драскотината. — Ще ти източа десет години кръв…

Отпускам ножа си, в очите ми напират сълзи и понечвам да се отдръпна назад. Глупаво, толкова глупаво… Моментен импулс и бях захвърлила всяка възможност да стигна до Евърлес.

Но тогава…

— Дръж се, Босли! — Айвън, с развяващо се зад него кадифено наметало, се приближава бавно към нас. Устата му потрепва и аз се стягам — ами ако ме разпознае?

Ала тогава си давам сметка, че звукът, излизащ от гърлото му, е смях, а не гняв. Усмивката му е широка, нехайна.

— Тази ми харесва — киска се сподавено той. — Съобразява бързо. Освен това знае как да се оправя сама. Цяло чудо е, че не те намушка като прасе.

Някои от присъстващите мъже се засмиват и мъжът, който се пробва да ме опипа, ми хвърля изпълнен с омраза поглед, но не спори.

Вместо това той насочва вниманието си към Амма.

— Не и с този белег — казва той нагло.

Амма примигва невярващо.

— Ще работя упорито — настоява тя. — Кълна се. — И надзърта безпомощно към мен.

— Не ни липсват упорити работници, момиче — изръмжава мъжът. — А само красиви лица. Отивай си вкъщи.

Очите на Амма се пълнят със сълзи.

— Моля ви, господине… — Но молбата й остава без отклик, а мъжът вече се придвижва към следващото момиче.

Със закъснение осъзнавам, че Айвън все още е вторачен в мен. Но вече не се усмихва. Краката ми се стягат, готови да побегнат.

— Е? Отивай в каруцата!

Надниквам паникьосано към Амма. Дори не бях помислила за възможността да тръгна без нея.

— Сър — моля се аз, — тя е най-добрата ми приятелка. Моля ви, позволете й да дойде!

— Не ме интересува дори да е твоята продаваща кръв майка — казва весело Айвън. — Тя остава тук. Искаш ли да останеш с нея?

— Върви! — примигва Амма, за да прогони сълзите си.

Въпреки че усещам погледа на Айвън върху нас, обвивам ръце около приятелката си и я притискам към себе си.

— Грижи се сестра ми — прошепва тя в косата ми. — Когато не разхлабвам прегръдката си, тя леко побутва рамото ми. — Върви!

Подчинявам се вцепенена и чувствам очите на тълпата върху себе си като бреме. Качвам се в каруцата и сядам сред другите предпочетени момичета — всички млади, хубави, но мълчаливи и изплашени, докато гледаме назад към нашите отхвърлени приятелки, нашите сестри. Редицата вече се е стопила наполовина и тези, които не са били избрани, се отдалечават сред надигащата се мъгла. Едва когато площадът започва да се опразва, съзирам бирника, който се подпира под навеса на бакалина и наблюдава разиграващото се със скръстени ръце. Вглеждам се в него настойчиво и упорито, докато той най-сетне вдига взор и ме забелязва. Кимва ми леко, сякаш слага печат върху нашето споразумение — ще дойде да си вземе дължимото време, когато се върна. Изпускам въздуха, който задържах в гърдите си, и измърморвам още една молитва към Магьосницата.

Закриляй баща ми.

И:

Дано ми прости!

Мъжете се движат между останалите момичета. Тридесетгодишната Наоми е отпратена вкъщи с присмех. Малката Алиа се присъединява към мен в каруцата за сено. Изведнъж си спомням, че като дете попитах баща си защо има толкова много деца в Евърлес. Те работят повече, а им се плаща по-малко — отговори той с треперещ глас. — Нямат къде другаде да отидат.

Щом мъжете приключват, двадесетина момичета вече седят натъпкани в трите каруци. Спечелих мястото си в Евърлес, но изобщо не се чувствам облагодетелствана. Чувствам се така, сякаш Амма е спечелила тази игра, макар тя самата още да не знае това.

Ала е твърде късно да се върна назад. Каруцата потегля напред със силно, внезапно раздрусване.

Каруцата за сено мирише едва доловимо на оборски тор. Вътре сме дванайсет момичета, натикани рамо до рамо върху бали сено. Обгръщам Алиа с ръка — тя плаче мълчаливо, а очите й са вперени в града, който се отдалечава зад нас. От другата ми страна седи жена на име Ингрид, дошла е от ферма, намираща се на няколко километра от нашата. Тя май е решила да остане весела въпреки сутрешния отвратителен начин на подбор и вятъра, който щипе лицата ни, докато се движим по непавирания път.

— Чух, че Евърлес е на петстотин години — изчуруликва тя, докато селото постепенно изчезва зад нас. Отказвам да се обърна и да гледам как се отдалечава. Боя се, че ако го сторя, просто ще скоча от каруцата и ще побягна към дома. — Представяте ли си! Сигурно имат по-нискостоящи магьосници, крепящи стените с магии.

Те всъщност нямат потребност от магия, за да крепят стените си, защото парите вършат също толкова добра работа. Но нямам никакво желание да се присъединя към развълнуваните предположения на момичетата, ето защо се обръщам настрана и се преструвам, че се интересувам от ниския, неравномерно зелен релеф на провинциална Семпера. Преди, когато татко беше по-здрав, понякога взимаше кон от някой свой приятел и ме извеждаше да пояздим извън селото. Трябва да познаваме нашата околност — наставляваше ме той и се чудя, дали не бе планирал някой ден да избягаме от Крофтън, ако наново привлечем вниманието на Гърлинг.

Никой, освен Ингрид, не говори твърде много. Долавям напрежението у останалите, когато равнините отстъпват място на гората — огромни стари борове, извисяващи се над нас. Тази гора е собственост на Гърлинг, но дори и те не ловуват тук, дърветата са плашещи, по-древни от онези, сред които ловувах вчера, а и много по-мрачни.

Алиа най-накрая продумва:

— Кала разправя, че в тези гори има феи — казва тя. Очите й са широко отворени, като мнозина от жителите на Крофтън, и тя не се е скитала на повече от пет километра извън границите му, с изключение на пътуването, което майка й бе предприела, за да я спаси.

— Феи? Наистина! — извиква едно момиче отпред. — Те ще ви примамят с красотата си, а след това ще пият кръв от вените ви. — То очевидно се занася, но в гласа му се таи някаква следа от напрежение.

— Вярно е! — заявява друго момиче, а червената му коса е навита по начин, който може да е само умишлен. — Случи се на леля ми. Изгуби се в гората един ден и се събуди като стара жена.

— По-вероятно е да ви е излъгала и да е продала време — промърморва друго.

— Феите не са най-лошото — това момиче има красива тъмна кожа и ясни сини очи, то бе едно от първите, които избраха. — Гората е мястото, където броди Алхимика. Той все още носи със себе си сърцето на Магьосницата в хартиена торба.

— Не, той е изял сърцето й — поправя го Ингрид.

— Е! — изрича другото момиче и врътва очи. — Той ще вземе и твоето, ако се скиташ между дърветата. Дори Магьосницата няма да може да те спаси.

Алиа изписква тревожно:

— Защо? Защо взима сърца?

— Мрази хората, затова дава времето в сърцата им обратно на дърветата! — подема момичето.

— Не, има повече време в сърцата, отколкото в кръвта…

— Престанете с глупостите си! — прекъсва ги някакво друго момиче. В този момент устните на Алиа се разтреперват и аз се навеждам по-близо към нея.

— Не им обръщай внимание — прошепвам й аз. — Митовете са просто едни истории. Няма защо да се страхуваш от дърветата.

Изправям се, без да довърша мисълта си, не знам за Алхимика, но чудовищата, на които ще се натъкне в Евърлес, са по-опасни от всички феи накуп.

Тогава гората рязко свършва и се озоваваме в Лаиста — малкия процъфтяващ град, обграждащ стените на Евърлес, в който е забранено сградите да са по-високи от един етаж. Спомням си, че татко ми е разказвал, че предците на Гърлинг са подрязвали дърветата и са заравнявали хълмовете на километри около Евърлес, за да могат стражите, обикалящи покрай парапетите, да зърнат всеки, който се приближава. Стените от пясъчник се показват, като всяка от тях е осеяна с десетки стражи. От подобно разстояние приличат на фигурки.

Инстинктивно се привеждам на мястото си, докато каруцата проскърцва по кафеникавите полета към портите. Щом стигаме достатъчно близо, един от стражите най-горе на стената ни заповядва с вик да спрем.

Светът е притихнал, занемял… с изключение на ударите на сърцето ми. Алиа седи до мен с отворена уста, а кичур коса е залепнал за долната й устна. Горе на стената стражите стоят неподвижно с каменни лица. Имам усещането, че целият свят приближава своя край и се срива в един-единствен миг.

Сетне се разнася зверски стържещ шум — дебелите плочи от дърво и метал, обковани с желязо, потръпват и се задвижват — и каруцата ни наново потегля напред.

Над нас преминава сянка и вече сме вътре.

4

Евърлес представлява скупчени нагъсто кули и палисади, огромни прозорци с матирани стъкла и балкони, окичени със знамена в зелено и златисто. Алея с прецизно подкастрени дървета разделя всичко наполовина, включително имението. Единият край на пътеката стига до портата, от която влизаме, и макар да не се вижда оттам, където стоим, знам, че в другия й край е разположено езеро, оградено от стените на Евърлес и потъмняло от отколешен лед и сенки.

Напук на волята си поглъщам цялата гледка — моравата, покрита с блестящ сняг, дърветата — голи и потръпващи. Най-много обичах Евърлес през лятото, когато цветята избуяваха и излизаха от лехите си, а градинарите набираха деца прислужници, за да скубят глухарчетата, развалящи изумрудената повърхност на ливадата. Но бледата зимна светлина прави имението още по-красиво, като изваяно от сребро и кристал.

След като всички слизаме от каруцата и треперейки, заставаме в двора, един по-възрастен слуга с провиснало лице ни отвежда в тесния коридор за прислугата. Стоя с наведена надолу глава, сърцето ми бие учестено, убедена съм, че всеки момент някой ще ме познае, но слугите почти не надзъртат към нас.

Превеждат ни през някакъв полегат коридор, който не съм виждала, към наподобяващата лабиринт мрежа от помещения и спални за слугите. Изведнъж ме връхлита спомен: Роан бе открил, че ако притиснем ухото си до тези стени, понякога можем да чуем как благородниците разговарят в централния коридор отгоре. Повечето от онова, което долавяхме, беше как досадни, живели прекалено дълго аристократи се забавляваха, клюкарствайки за любовните афери на този и онзи или сравнявайки инвестициите си, макар че бяхме твърде малки, за да разбираме какво означава това — купени и продадени векове, изтъргувани по начина, по който с татко разигравахме пари за сладкиши. Понякога Роан ми говореше през стената, когато не можеше да слезе в коридорите на слугите, за да поиграем. Дори тогава гласът му и смехът му караха сърцето ми да бие лудо.

Сега, въпреки че помещенията гъмжат от слуги, ги прекосяваме мълчаливо. Знам, че всички трябва да се трудят усърдно, за да подготвят замъка за Кралицата и сватбата на Роан — или е това, или Евърлес се е променил. От тази идея по гръбнака ми пролазват мразовити тръпки.

Скоро се озоваваме в кухнята — огромно пространство, което би побрало повече от три пъти цялата ми колиба в Крофтън, изпълнено със слуги и звънтящо от разговори на висок глас, различни акценти, сливащи се като музика. Подобно на самата Семпера, Евърлес е приютил хора, чиито корени са от многобройни, различни страни. След като се възкачила на трона, Кралицата — оказала се начело на едно смазано, уязвимо кралство — затворила границите на Семпера за всички, но предложила по сто години на всеки човек, произхождащ от другаде, който пожелаел да се засели в Семпера и да подкрепя управлението й. Хората се стекли към тези брегове и просперирали почти столетие, докато — след като осиновената й дъщеря била убита по време на нападение над двореца — тя не дала власт на петте рода.

До един голям дълбок съд няколко млади слуги с поруменели лица се опитват да разчленят цяла половина говеждо месо. Замислям се за Амма и чувствам угризения. Гледала съм я как реже и суши месо в продължение на години — в сравнение с нейните сръчни ръце тези слуги са бавни. С подобна скорост месото ще се развали, преди да са приключили.

Когато се промъквам по-близо до тях, встрани от моята група, решавайки да им предложа помощта си, едно момче направо ми се озъбва:

— Намери си собствена работа!

Докато се отдалечавам, забелязвам за миг тънката бяла линия, която разсича ръката му — белег от продажбата на време. Дали кръвните монети, които печели, са за него самия, питам се аз, или за някой друг?

Цяла дървена маса е заета от млади слуги, наредени в редица, които режат планини от кореноплодни зеленчуци, а на друга маса побелели, покрити с брашно слуги месят, бият и режат тесто, за да оформят франзели. От две масивни готварски печки се приплъзват пламъчета към стаята, а в десетки казани къкрят, задушават се и хвърлят пръски ястия, изпълвайки помещението с ароматна пара. Миризмите карат главата ми да се замае. Не съм хапвала нищичко, откакто изядох хляба, който взех от шкафа тази сутрин.

Някакво поразително красиво, високо момиче с бухнали къдрици, облечено в цветовете на Гърлинг, влиза в кухнята, носейки сребърна табла, която поставя върху дървения плот. На секундата кухненските прислужници с кафяви бонета го запълват с чинии със златисти сладкиши, с малък бронзов чайник и украсени с орнаменти прибори. Докато чака, момичето взима парче връв от масата и бавно връзва косата си назад с него.

— Лорд Гърлинг ме дръпна настрана тази сутрин — казва то, а тъмните му очи светят. Силните му ръце са покрити с лунички. — Иска да прислужвам на Кралицата, когато тя пристигне. Лейди Вериса е съгласна.

Друго момиче изсумтява:

— Всички знаем защо е така — казва то, без да откъсва очи от лука, който кълца.

Една сивокоса жена в красиво избродирана престилка пресича кухнята, а няколко слуги подтичват след нея като патета след майка си.

— Ади — казва тя на високото къдрокосо момиче. — Все още прислужваш на Вериса, а не на Кралицата! — Сопва й се. Момичето — Ади — светкавично вдига таблата. — А сега се махай!

Възрастната жена ми изглежда позната: лицето й поражда у мен чувство на топлина и сигурност, макар да не мога да си спомня името й. Тя поздравява всяко новодошло в Евърлес момиче с няколко бързи въпроса, след което ги насочва да отидат на едно или друго място.

Когато идва при мен, тя спира. За момент се намръщва. Дали и тя ме познава? Ала след това примигва веднъж, два пъти и мимолетното й изражение на колебание изчезва.

— Как се казваш? — пита тя.

Наумявам си да съобщя фалшиво име, но после си припомням първото правило на татко за лъжата — говори предимно и само истината.

— Джулс — казвам аз. — От Крофтън. — Това е достатъчно често срещано име.

— Джулс — повтаря тя след мен. — Била ли си на служба и преди? Трябва ми някоя, която може да сервира табли в стаите на лордовете и дамите, но без да се суети. И, в името на Магьосницата, имам нужда от момиче, което няма да нервничи и да изпуска таблата си.

Една от слугините зад нея се изчервява до уши. Определено прилича на нервния тип и определено е склонна да изпуска таблата си. Поклащам глава. Когато тя сбърчва вежди, добавям:

— Но аз се уча бързо. И не се смущавам лесно.

Стягам се за още въпроси. Вместо това жената ме оглежда за последно и кимва.

— Да те пробваме тогава, Джулс от Крофтън — и с вдигнати вежди тя се обръща и си тръгва.

Когато бях дете, в Евърлес живеехме с татко в три стаи до хижата на ковача. Подобно на придворните дами, иконома и неговите заместници, и ние разполагахме със собствени помещения. Те бяха малки, но наши, и можехме да ги изпълним с мънички парчета метал и миризмата на дим…

Сега разбирам, че сме имали късмет. Спалното помещение на слугините представлява дълга стая, пълна с подредени като в пчелна пита легла, поне двеста според мен. Набутани са толкова близо едно до друго, че ако легнем в тях, можем лесно да се протегнем и да хванем ръцете си.

Радвам се, че се оказах права — явно никой не ме разпознава, дори и слуги, които си спомням от едно време. Десетте години глад и студ ме бяха променили, пропъдили бяха всяка мекота от мен, затова се съмнявам, че някой би ме разпознал като дъщерята на ковача, освен ако той самият не е до мен, с десет години по-млад и облечен в престилката си. Никой няма време да ме изучава и аз съм щастлива, че мога да се слея с новодошлите слуги, които са се изсипали в Евърлес за сватбата. След като се настанявам на едно от тесните легла и се обличам в обикновена кафява униформа на домашна прислужница, се завързвам обратно към кухнята.

Лора, главната готвачка с бродираната престилка, изрича скорострелно своите въведения и инструкции. Пристъпва така, сякаш се носи нагоре и надолу по невидими океански вълни. Левият й крак е отрязан до коляното — има дървен крак, фино издялан и спретнато изрисуван с червена обувка, която сега е потъмняла от петната от зеленчуци. Родена в някакво село на юг, тя дошла в Евърлес още като момиче, за да спести достатъчно време и за да живее по-дълго от трийсетте години на майка си и баща си. Въпреки че не е трудно да забележа, че не питае голяма любов към семейство Гърлинг, все пак се е справила добре, обслужвайки ги.

Лора спира внезапно и започва да цъка с език.

— Изглеждаш така, като че ще се строполиш на земята — казва тя. Измъква някаква малка твърда кифла, обсипана с капчици лой, както и голяма ябълка от една купчина върху масата.

— Хайде, хапни — казва ми мило. — После занеси останалото на момчетата в конюшните. Можеш ли да намериш пътя дотам сама?

Кимвам, мъчейки се да се противопоставя на нахлуващия спомен — миризмата на конете, мокрото сено, Роан, който се смее, докато тича между отделенията за конете, подканяйки ме да го хвана, след като знае много добре, че едва ли бих могла да уловя дори края на кадифеното му наметало, което се развява край ъглите.

— Добре — потупва ме по бузата тя.

Изгълтвам хляба и ябълката край масата, без да си правя труда да седна. Все още има новодошли, които биват разпределяни — безкраен поток от момичета, отвеждани, за да станат шивачки, перачки, камериерки в очакване на стотиците гости, които ще започнат да пристигат за сватбата. Най-хубавите момичета са избрани да бъдат придворни дами на благородниците — Ади от кухнята е сред тях — и аз потръпвам, докато ги наблюдавам как се отдалечават. От красивите помощници в Евърлес се изисква също така да са на услугите на благородниците, докато пируват.

След като излапвам хляба и ябълката, грабвам таблата и, провирайки се покрай другите, излизам от кухнята. Всичко изглежда по-миниатюрно и по-странно, отколкото си го спомням, сякаш не крача в действителност през Евърлес, а през някакъв чудновато изкривен сън за него. Ето. Тук се криех зад един реликварий и търкалях маслинени костилки в коридора, опитвайки се да препъна стария иконом Джиролд. Ето. Тук издълбах инициалите си в камъка заедно с Роан, когато един следобед стояхме приведени на същото място, криейки се от Лиъм, след като той ме бе наричал с обидни имена. Някой впоследствие ги бе изтрил, но все още мога да различа, макар и доста слабо, призрачните букви.

Докосвам ги с ръка и се усмихвам, а сетне бързо се отдръпвам. Илюзия. Тези години, тези щастливи спомени са загладени също като камъка. И сега не са нищо повече от осезания.

Въпреки това притискам ухото си към стената в коридора на прислугата за съвсем кратък миг и се ослушвам за гласа на Роан Гърлинг.

Завивайки зад един ъгъл, се натъквам на някакво малко момче — може би на девет — което също носи табла, но тя е сребърна, а не калаена и е отрупана с месо, сладкиши и един порцеланов чайник. Момчето седи на стъпалата в дъното на стълбището, водещо наляво, и изглежда така, сякаш ще заплаче.

— Изгуби ли се? — питам, без да се замисля.

То скача, като едва не преобръща таблата, а след това се отпуска, когато установява коя съм.

— Лейди Сида не позволява на никого да се качва горе и да я вижда, освен на Харлоу — изрича задъхано то. — Но Харлоу сега е вкъщи и се напъва да роди бебето си, така че аз трябва да занеса това горе. Само че тя не обича момчетата. Том казва, че тя ще ми отхапе ушите. — То потреперва и поглежда към пода.

Харлоу, предполагам, е прислужницата на лейди Сида. Оставям очите си да обходят тъмното, тясно стълбище зад момчето, преценявайки накъде води. Благородниците имат традиция — най-възрастният от тях живее на най-високото място в замъка. А лейди Сида е заела това място още преди аз да се родя. Никой не знае точната й възраст, но децата, Гърлинг и прислугата шепнеха, че тя е на повече от триста години — от мисълта за нея кожата ми настръхва. Сигурно се приближава към горната граница на възрастта, до която кръвното желязо може да поддържа човешкото сърце — с изключение на Кралицата, чийто изключително дълъг живот, разправят, е дар от Магьосницата, преди тя да изчезне. Когато кръвното желязо се разпространило по тези земи преди около пет века, нашественици от цял свят идвали, за да се опитат да заграбят това, което тогава вероятно е напомняло на невероятен дар. Кралицата — по онова време само способен млад военачалник — повела армията на Семпера към победата.

Какво ли е видяла лейди Сида за своите три века? Обзема ме болезнено любопитство. Навеждам се пред момчето.

— Това трябва да се отнесе в конюшните — казвам му, поставяйки таблата си върху стъпалата. — Искаш ли да се сменим?

То примигва.

— Не те ли е страх?

Винаги, когато бях тъжна или уплашена като дете, татко ме разсейваше с някоя шега или история, докато не забравех страха си. Никога не съм притежавала подобно умение, но предлагам на момчето ръката си.

— Аз съм Джулс. Ти как се казващ?

— Хинтън. — И то разтърсва ръката ми, изглеждайки някак разколебано.

— Не се страхувай от възрастните, те са безобидни — казвам аз, макар самата аз да се боя от тях, всъщност винаги съм се бояла. Малцина от възрастните в рода Гърлинг са над четиридесет години, но мнозина от тях са по-близо до сто и четиридесет. Човек никога не би познал, ако само ги погледне, не и докато не се приближи достатъчно, за да забележи сините вени, пулсиращи под кожата им, или начина, по който мисълта им убягва по средата на изречението. А когато някои от тях живеят в продължение на векове, като лейди Сида, хората говорят, че не оставали напълно човеци, макар това да е просто удобен слух, тъй като никой от нас никога няма да го узнае докрай. — Но аз все пак ще кача таблата вместо теб, ако искаш.

— Благодаря ти — облекчение се разлива по лицето на момчето. Докато вдигна таблата, той вече е изчезнал.

Изкачвам стълбите в мрака, пожелавайки си ръцете ми да не треперят. Лейди Сида е Гърлинг не по кръв, а чрез брак — по-възрастните слуги твърдяха, че майка й била долнокачествена вещица и че съпругът й я е довел в Евърлес, за да изучи тайните на времето. Като дете я бях виждала само много отдалече, когато слизаше от кулата си в празничните дни. Лейди Сида винаги искаше странни, сложни, старомодни храни — медено вино, захаросани розови листенца, печени пойни птици. А ако човек си навлечеше гнева й, се носеха слухове, че можела да открадне година от кръвта му с един-единствен поглед и да я погълне цялата.

На върха на стълбището има дървена врата, върху която е резбована богато украсена звезда с четири лъча — символ на столетие, така както луната символизира месец, а слънцето — една година. Повдигам медното чукче и го пускам в центъра на звездата.

За момент наоколо се възцарява тишина.

— Влез! — обажда се глас, но толкова приглушено, че едва го чувам. Отварям вратата с рамо и влизам, държейки таблата пред себе си като щит.

Стаята е голяма и сенчеста, осветена само от слабия огън в огнището и бледата дневна светлина от прозореца. Претъпкана е с мебели — кресла с плюшена тапицерия и копринени възглавници, рафтове за книги, провиснали под напора на томове с кожена подвързия, както и тоалетна масичка, отрупана с накити със скъпоценни камъни и сребърни гребени. Но голяма част от нея е покрита с дебел слой прах, сякаш лейди Сида не бе позволявала на слугите си да докосват нищо от години.

— Донеси таблата.

Старицата седи оградена като в рамка от светлината на прозореца, загледана отвисоко към покритата със сняг морава на Евърлес. На ръст е висока, елегантна, но някак безкръвна. Кожата й е потъмняла и изтъняла с възрастта, косата й е дълга, някога черна на цвят, а сега бяла като кост. Очите й са с цвят на блудкав, воднист чай. Облечена е в рокля с права кройка, каквато никой не носи от век, дантели са бухнали около китките и шията й, и се питам, дали не знае каква е модата, или просто вече не я е грижа да я следва.

— Ти не си Харлоу — обявява тя. Гласът й е дращещ като стара вълна. Но остър. — Какво е станало с Харлоу?

— Харлоу си е у дома, за да ражда, милейди — казвам аз. Внимателно се приближавам към нея, пристъпвайки около възглавничките, и поставям таблата на една помощна масичка.

С ръце, прибрани в скута й, тя ме оглежда, без да продума. Може би е прекарала целия ден, като просто се е взирала през прозореца. Пробожда ме гняв. Живяла е повече от годините на всички ни в Крофтън, взети заедно. Години, платени с данъци върху земята, като тези, които бирникът източи от кръвта на баща ми вчера, а тя ги прекарва по този начин? Гледайки през прозореца към замръзналата морава на Евърлес!

— Това лайка ли е? — тя надниква към каната с чай върху таблата. — Харлоу е наясно, че не я пия. Лайката носи лош късмет, нали знаеш?

Нямам представа.

— Не, мадам — казвам аз. — Затрихме я специално за вас.

Челюстта й се движи, сякаш дъвче, преди да заговори.

— Какви новини носиш?

— Н-новини ли, милейди?

— Безполезно момиче! — изрича ядосано тя и махва с ръка, като че иска да прогони муха. — Колко дни остават още до идването на Кралицата?

— Два дни, милейди — отговарям аз, след като вече бях чула обезумелите прислужници долу да споменават датата. Има месец на разположение, в който Кралицата и лейди Голд ще могат да се подготвят за сватбата, а след това Роан ще се ожени преди настъпването на пролетта.

— А момичето? Момичето на Роан?

— Ще пристигне заедно с Кралицата, милейди — Момичето на Роан. Гърдите ми се стягат при думите й. Чувствам как лицето ми пламва и се надявам, че лейди Сида е твърде сляпа, за да го забележи.

Напомням си, че не мога да имам претенции към Роан, абсолютно никакви — та аз бях едно от дузината деца прислужници, които го следваха, когато ни повикаше: всички го обожавахме и искахме да му помогнем във всяка игра или план, който измислеше.

— Никое от другите деца, които Нейно величество осинови, не живя достатъчно дълго, за да седне на трона, нали? Какво подтикна Роан да си науми, че това момиче ще е различно? — промърморва тя и извръща взор към прозореца.

Колебая се, защото не съм убедена дали би трябвало да подмина мърморенето й, или да й отговоря. Вярно е, че Кралицата е осиновявала деца и преди. Според историческите сведения едно от децата умряло от чумата, върлувала тук преди десетилетия. Друго — при нападение в двореца. Трето се удавило. Всичките — преди аз да се родя. Не ме е грижа много за кралското родословие или за каквото и да било, свързано с двореца. Татко винаги казваше, че историята и разказите няма да ни нахранят, ала ме заинтригува намекът за обвинение, скрит зад думите на старата Гърлинг — че Кралицата никога няма да умре и да завещае трона си на друг. Лейди Сида присвива очи към мен и усмивка като масло се плъзва по лицето й.

— Казвам ти, че тя яде сърцата им, за да остане млада.

Думите й увисват във въздуха. Не изпитвам истинска любов към Кралицата, но безумното обвинение все още причинява сърбеж по кожата ми, сякаш съм в очакване на удар. Това понамирисва на лудост, независимо че лейди Сида не изглежда луда — тя е стара, но гласът й е твърд, а умът й е непокътнат. Сигурно ми се присмива. Хинтън с право се страхува. Слагам колкото се може по-бързо таблата върху масичката до нея и чакам да ме отпрати.

Тогава обаче тя върши нещо, от което се смразявам още повече.

Изважда нещо лъскаво от джоба на гърдите си. Отнема ми мъничко време, за да разбера, че това е монета, равняваща се на година живот, широка почти колкото дланта ми и блещукаща като злато. Една година живот. Налага се да мобилизирам всичките си сили, за да не я грабна от повехналата й ръка, втурвайки се обратно към колибата ни и към татко.

Чудя се колко далече бих стигнала, преди Айвън да ме залови.

— Разтвори това вътре — казва тя нетърпеливо. — Побързай, преди чаят да изстине.

Протягам се колебливо. Ръката ми трепери, докато поемам монетата — чувствам пулса в собствените си пръсти така, сякаш идва от вътрешността на монетата… целия живот, който това миниатюрно нещо би могло да ми даде. Да даде на татко.

Целия живот, който тази монета вече е струвала на някой друг.

Ала монетата, толкова тежка и неизменна в ръката ми, се разтваря като мед, когато я пускам в чашата с чай. Лейди Сида допира повехналите си устни до чашата и бавно отпива продължителна глътка. Не мисля, че ми се привижда цветът, който се връща по бузите й.

Без да дочакам да ме освободи, се покланям и припряно излизам от стаята, разтърсена от гледката как гърлото на старицата се движи, докато годината време прониква в кръвта й. Сега, повече от всякога, долавям ускореното си сърцебиене при споменаването на Роан като предателство — към мен самата, към Крофтън, към татко. Как мога все още да изпитвам чувства към Роан, който идва от семейство, отнасящо се към една година от живота като към бучка захар? Семейство, което е унищожило моето и толкова много други?

5

В момента, в който се строполявам върху разположеното си отдолу легло същата нощ, крайниците ми вече са натежали от изтощение. Ала щом затворя очите си, виждам хартиеното лице на лейди Сида, а странните й думи ме държат будна. Някои хора са достатъчно глупави, за да разпространяват слухове за Кралицата, и то винаги шепнешком, но не очаквах подобно нещо от една представителка на Гърлинг.

И все пак… Думите на Сида не изглеждат толкова абсурдни сега, когато ги превъртам в съзнанието си. Да допусна, че е получила като дар живот от Магьосницата, е по-абсурдно. Никога не съм се интересувала особено от мисълта за Кралицата — не и когато двамата с татко бяхме заети да оцеляваме. Но…

— Джулс — прошепва нечий глас. На няколко метра от мен Алиа е провиснала отстрани на леглото си на горния ред. Дори в тъмното съзирам, че очите й са разширени от страх, макар вече да изглежда изтощена от работния ден в пералното помещение, където е назначена. — Едно момче ми каза, че Алхимика наистина броди из тази гора. — Подема тя: — Заяви ми, че той живял тук някога. То каза…

Съседката й от долното легло, една по-голяма на възраст шивачка, я смъмря нежно да пази тишина.

— Скъпа, ако ти разкажа истинската история, ще престанеш ли да бърбориш и ще ми позволиш ли да спя? — в гласа на жената се долавя палава нотка, но не и злоба. Алиа кимва. Жената се усмихва и ме поглежда многозначително. — Никой не знае откъде са дошли — две деца, които се скитали заедно из Семпера преди кръвното желязо… без никога да се разделят и да остаряват. Алхимика превръщал земята в олово и оловото в злато. Магьосницата карала цветята да цъфтят през зимата.

Усмихвам се на себе си, мислейки си как Амма ще мърмори, ако знае, че Алиа стои до късно будна, за да слуша приказки. Трудно е да се повярва, че е съществувал друг свят преди кръвното желязо. Още по-лошото е, че няма полза от това, докато сме приклещени в капан с онова, което имаме. Но докато слушам разказа на шивачката, съзнавам, че ми липсва този свят, ако изобщо някога е бил реален.

— Но един жесток господар, който живеел в това имение, както ти е казал твоят приятел, започнал да им завижда. Затова ги затворил тук и им заповядал да открият начин да го превърнат в безсмъртен, както бил виждал Магьосницата да прави с цветята и дърветата.

Тя е прекрасна разказвачка и приказката й ме залюлява като песен. Изоставили бяхме книгите си, когато ни преследваха от Евърлес, а татко не си бе давал труд да прикрива презрението си към историите след това. Не можеш да си позволиш главата ти да хвърчи в облаците — ми каза веднъж той, след като го бях помолила да ми разкаже някоя приказка, докато лежах в студеното си легло в Крофтън. Никога повече не пожелах.

— Дълбоко в горското му имение, точно върху тази земя, Магьосницата, заключена в малка стаичка единствено с груби инструменти, вплела времето в кръвта, а Алхимика намерил начин да свърже кръвта с желязото, така че лордът можел да краде време от своите поданици и да го изяжда сам. — Вече и други момичета в стаята я слушат. Дори и да не мога да го видя, мога да го усетя. — За известно време господарят бил доволен. Скоро обаче забелязал, че очите му стават безцветни, а паметта му започва да му изневерява. Смъртта пропълзявала в тялото му. Изпълнен с ярост, той поискал от тях да намерят начин да живее вечно.

Алиа сяда в леглото, притискайки колене към гърдите си.

— Един ден те обявили, че са сторили невъзможното: Алхимика казал, че бил преобразувал твърда буца олово в чисто време. Всичко, което господарят трябвало да направи, било да го изяде.

— Но Алхимика е бил умен — чувам шепота на Алиа.

— Правилно — отвръща шивачката, а в гласа й се долавя задоволство. — Злият господар бил отровен и умрял, което позволило на Алхимика и Магьосницата да избягат. Пътищата им се разделили и скоро открили, че магията е толкова мощна, че се просмуквала в кръвта на хората.

— Но защо пътищата им се разделили? — пита Алиа.

— Алхимика не бил казал на Магьосницата, че магията, която сътворили, за да създадат кръвно желязо, имала голяма цена — безсмъртието на Магьосницата. И тя побесняла от предателството му. — В гласа на шивачката прозвучава звънлива, трагична нотка. — Макар и да си отивали цели поколения, докато един-единствен косъм от нейната тъмна коса посивее, все пак тя остарявала. За разлика от Алхимика, тя обичала този живот и този свят и не искала да ги напусне. Най-накрая тя укротила гнева си и се върнала при своя стар приятел, пожелавайки обратно безсмъртието си. Алхимика й казал: „За да те направя безсмъртна, е нужно да ми дадеш сърцето си да го пазя“. Затова тя преобразила цялото си сърце в една дума, която прошепнала в ухото му. Гърлото му се раздвижило, сякаш той я погълнал. После й подал шепа камъчета и й казал да ги изяде, след което щяла да живее вечно.

Очите ми потрепват и се затварят, а аз си представям какъв ли вкус би имал камъкът.

— Но Магьосницата си спомнила как Алхимика измамил богатия господар. Подозирайки още едно предателство, тя решила, че Алхимика трябва да изяде насила малките камъни — общо дванайсет на брой — а след това да бъде удавен. И тя сама извършила това.

Алиа ахва.

— Но се случило нещо любопитно — прошепва театрално шивачката. — Магьосницата видяла някаква сребриста сянка да се издига от отпуснатото тяло на Алхимика и да се понася над земята прекалено бързо, за да бъде преследвана. Вътре в среброто нещо проблясвало нажежено, тъмночервено и пулсиращо, нещо, което призовало Магьосницата към болезнената дупка в гърдите й, където трябвало да бъде сърцето й. Ала било твърде късно… Магьосницата научила, че Алхимика наистина я е измамил, той бил откраднал сърцето й.

— Може ли да си го върне обратно? Сърцето си? — любопитства Алиа. Но аз не чувам отговора на шивачката. Вече потъвам в спокоен сън, засенчен от кошмари, които не си спомням на сутринта.

След като съм прекарала два дни в имението, Лора ми съобщава, че ще работя по време на малка сбирка на благородници в едно от най-красивите и безполезни места в Евърлес — един затворен градински двор, отопляван целогодишно от огнище, подклаждано с разтопено кръвно желязо. Времето кара пламъка да гори ярко и дълго. Опитвам се да не повърна от идеята за това.

През целия ден тя ни обучава заедно с няколко други кухненски прислужници в изкуството на себеобезличаването; ролята ни, пояснява тя, е да накараме членовете на Гърлинг да си мислят, че храната им просто се е материализирала. Моята задача е да поддържам чашите им за вино винаги пълни.

От мазето, водещо нагоре до опасаните със стени градини, долавям аристократичния, мелодичен смях на представителите на рода Гърлинг, както и звънтенето на наздравици. Толкова много гласове — приятели и роднини, други благороднически семейства, свързани чрез времето, са се стекли в Евърлес през седмиците преди сватбата. Вероятно всички искат да се похвалят, че са сред първите, които ще се радват на общуването с Кралицата и нейната наследница. Аристократите са се разраснали от обичайните трийсет души — четиримата от семейство Гърлинг и техните баби и дядовци, прапрародители и най-почитани роднини — до почти двеста души. Всяка вечер те изпълват трапезарията докрай, ослепителни в своите коприни, пера и бижута. Нервите ми се изопват, когато си представя, че ще се движа сред тях, знаейки, че татко ми казваше никога да не стъпвам в имението отново.

Ами ако видя Роан? Дали той си спомня за нещастния случай, дали обвинява татко, или брат си, или мен?

Дали изобщо ме помни?

— Хайде, хайде, стига вече с обезличаването — сръчква ме с лакът Лора, докато се носи край мен с внушителна торта в ръце, украсена със захарни нишки. — Тази вечер те ще бъдат твърде заети с виното си, за да забележат, ако направите някоя грешка.

— Или просто по-бързо ще се разгневяват — изтъквам аз, но Лора вече е изчезнала, а на нейно място се е появил иконом, който нарежда на слугините да отиват в градините.

Преглъщам и стисвам толкова силно гарафата с вино в ръцете си, че се боя, че ще се счупи. Сресала съм косата си напред, за да прикрия лицето си, и макар вече да не съм кльощавото момиче с топчести колене от моето детство, съм ужасена, че Лиъм ще си спомни за мен. И съм ужасена, че Роан няма да го стори.

Закритата градина, малка в сравнение с величествените представителни помещения на Евърлес, трепка от светлината на факли, поставени в аплици от ковано желязо. Димът се издига към звездите отгоре. Върбите се полюшват леко от бриза, а опияняващите аромати на цветя и вино се носят с него. Сякаш съм попаднала в пролетта, въпреки че звездите над главата ми все още излъчват зимен студ. Отвъд стената виждам знамената на Евърлес, които потръпват на ледения вятър, но тук той се превръща в лек, прохладен бриз, укротен от огъня, поддържан с време.

В средата на градината огънят — горещ до бяло и висок колкото мен — припуква и искри в едно бронзово ограждение, разпращайки топли вълни наоколо. Красиво е, но мисълта за пропиляното време за подклаждането му кара вътрешностите ми да пламтят от ярост. Бързо отмествам поглед.

Благородници се разхождат безцелно из градината — жените сияят в рокли от кадифе и коприна, а мъжете са върлинести и внушителни, с тъмни или сребристи коси. Златни пръстени проблясват върху десетки пръсти. Музикално трио изпълва градината със сладникави акорди.

Инстинктивно се оглеждам за Роан. За мое нещастие първият Гърлинг, когото виждам, е Лиъм. Той се е облегнал върху обраслата с лоза стена в отсрещния край на градината и разговаря с майка си — лейди Вериса.

За миг се чувствам така, сякаш съм се смалила и отново съм се превърнала в дете. Лиъм винаги стоеше встрани от нашата малка тайфа от приятели, безшумна и бдителна противоположност на дружелюбния Роан. Понякога се появяваше на вратата, тих като сянка, и наблюдаваше как играем. Тогава се пазех от него, от спокойствието му и от очите му — толкова тъмни, като че поглъщаха светлината. Роан обаче го обожаваше.

Сега това ме кара да скърцам със зъби, сещайки се за добротата, която Роан му показваше — добротата, която Лиъм предаде. Но за да предадеш някого, първо, трябва да го обичаш. Съмнявам се, че Лиъм Гърлинг изобщо познава това чувство.

Със сигурност не и от студената си майка лейди Вериса. Тя вероятно е на петдесет или шейсет години, макар да изглежда на трийсет, сияеща в изумрудената си сатенена рокля, която оставя ръцете й голи. Красива е по отблъскващ начин — с остри като стъкло скули и големи синьо-виолетови очи.

Избягвам ги, когато започвам обиколката си.

Нивото на виното в моята гарафа бързо спада — друг чудесен начин да прекараш толкова много векове, като го изпиеш до дъно, макар да предполагам, че с това безкрайно време за прахосване подобно нещо няма значение. Тъкмо се каня да се върна в кухнята, когато една жена щраква с пръсти към мен.

— Ей, ти, ела тук!

Обръщам се с наполовина сведени очи. Непозната мургава аристократка, върху чието колие стои гербът на Реналди — танцуваща мечка — се взира в мен и вдига очаквателно чашата си за вино. Тя е само на няколко крачки от Лиъм и Вериса.

Знам, че ако откажа да й налея, единствено ще привлека внимание, затова забързвам към нея и се надявам, че бонето ми на слугиня ще скрие лицето ми, както и че тъмнината и влиянието на времето ще свършат останалото. Изведнъж обаче гласът на лейди Вериса достига до мен, независимо че тя очевидно прави всичко възможно, за да говори тихо. И аз замръзвам.

— Дъщерята на лорд Скайлър е тук — казва Вериса. — Запознай се с нея.

— Ти не знаеш името й, но знаеш, че ще бъде добра съпруга? — Гласът на Лиъм е язвителен.

— Това едва ли има значение… — тя спира рязко, а сетне додава по-спокойно: — Не може да наследиш Евърлес, без да се ожениш.

— Достатъчно, глупачке! Не разбираш ли кога една чаша е пълна? — сопва се жената от рода Реналди и аз светкавично се отдръпвам от нея. Тя се завърта и си тръгва, пускайки нещо малко и блестящо във виното си, докато върви.

Аз все още се бавя в сенките, любопитна пряко себе си да чуя остатъка от разговора между лейди Вериса и Лиъм. Изпитвам удоволствие да си представям, че Лиъм е принуден да стори нещо, което не харесва, въпреки че ми дожалява за горкото момиче, на което ще се наложи да се омъжи за него.

— Нека Роан наследи имението. Той ще се радва на това повече от мен.

От гласа му по врата ми пролазват тръпки. Със сведен поглед не мога да видя лицето на Лиъм, но мога да си представя свирепия му взор.

Лейди Вериса нервничи.

— Знаеш не по-зле от мен, че Роан…

Думите му са заглушени, когато празнуващите надават шумен пиянски поздрав. Автоматично се озъртам за източника му и почти ахвам. Виждала съм Роан Гърлинг няколко пъти в последно време, когато посещаваше Крофтън. Винаги обаче съм го зървала само отдалече, наблюдавайки изпод навеса на някоя сергия, докато той обикаляше с коня си.

Но това е различно. Застанал до портите на градината заедно с баща си — лорд Никълъс, Роан е само на няколко метра от мен. Облечен е в елегантен черен костюм, а златно шалче обгръща шията му. Сините му очи блестят на светлината от огъня като парченца лятното небе.

Забравям всичко, когато го виждам — факта, че семейството му е причина за нашето разорение и бедност, факта, че той е сгоден и ще се ожени за момиче, чиято красота, казват някои, е доказателство, че магията все още съществува. За миг няма друго място, на което бих искала да бъда, освен в тази градина, в тази нощ, гледайки как Роан се усмихва.

В следващия момент страдалчески вик се вклинява сред шума от разговорите. Някакъв благородник с почервеняло лице държи друго прислужващо момиче за китката. Беа — разпознавам я от кухнята по-рано. Върху синия му жакет се разпростира петно от вино, а в треперещата ръка на момичето стои гарафа с вино.

— С-съжалявам — заеква то.

— Глупаво момиче! — изръмжава той. — Ще ти източа един месец кръв и може би тогава ще внимаваш с ръцете си. — Думите му са неясни, очите му са изцъклени от ярост. Той издърпва малък нож от колана си. Времето сякаш се стопява, втечнява се бавно като ледена висулка, огряна от слънцето.

И тогава, докато трае един удар на сърцето, Роан е вече зад гърба му, протяга ръка, за да хване рамото му, като междувременно предпазливо отстранява ножа му.

— Лорд Болдуин — казва той с тихичък смях. — Няма нужда да плашите бедното създание. Във всеки случай ризата е грозна. Би трябвало да й благодарите, че ви е направила услуга.

Всички се засмиват. Мъжът примигва и сякаш някаква магия е развалена: той освобождава Беа, която хвърля изпълнен с благодарност поглед към Роан. Той взима гарафата от нея и тя се шмугва в тълпата.

— Ето — Роан потупва Болдуин по гърба и сам му налива вино от гарафата. — Виното оправя повечето беди, нали? Пийте с мен, приятелю!

Несъзнателно съм се приближила до тях, привлечена от гласа на Роан, от усмивката му, от добротата му, така както голата твърда луковица под земята е привлечена от слънцето през пролетта.

И тогава очите на Роан срещат моите. Аз оставам без дъх, парализирана, впримчена в погледа му. Той вдига чаша. Намига ми. Сетне изпива чашата с вино под одобрителни викове. Само Лиъм, забелязвам аз, все още гледа смръщено в ъгъла.

Когато музиката засвирва наново и хората започват да танцуват, Роан е изтласкан навътре в тълпата. Сърцето ми бие лудо. Страхът се просмуква и в мен, подобно на тъмния, виеш, се дим от огъня.

Роан ме позна. Убедена съм в това.

6

Тази нощ най-накрая ми се отдава възможността да напиша две писма — едно на Амма и едно на баща ми. В деня, в който трябва да пристигнат Кралицата и нейната свита, през Петнайсетте минути, в които се налага да изям твърдото си парче хляб и сиренето, изтичвам до конюшните, надявайки се да хвана някой от куриерите, които всекидневно обикалят на кон селата

Написах истината на Амма, макар и само частица от нея — че Лора май ме харесва, колкото и да го показва по необичаен начин: товари ме с работа от сутрин до вечер, така че докато стане време за лягане и стигна до леглото си, едва успявам да разплета косата си, преди да заспя.

Не й казвам, че нови монети кръвно желязо дрънчат в кесията ми, която никога не свалям от колана си, нито пък че Айвън гледа злобно и се размотава, когато ни ги раздава в края на всеки ден. Понасям всичко това заедно с другите и съм благодарна, че не Лиъм е този, който разпределя надниците. Винаги за кратко се чудя от кой ли беден мъж или жена са ги източили семейство Гърлинг, припомняйки си опашката от хора, чакащи да пролеят часове, дни, години от своята кръв… и как тя се виеше през пазара.

Стоях будна с часове, свита над една свещ в леглото си, мъчейки се да намеря точните думи за всичко, което трябва да кажа на татко.

Спрях се на думата съжалявам. Тя не се доближава до чувствата ми, защото не съжалявам за онова, което сторих. Тук съм от три дни и вече съм спечелила три седмици. Ако някой вече ме бе познал, то поне не ме закачаше. Една-единствена мисъл преминава през всичко: скоро ще имам достатъчно, за да платя рентата, която дължим, а след това ще дойдат пролетта и по-добрият лов. Преди месецът да изтече, ще се върна в Крофтън със задоволително количество кръвни монети, за да мога да възстановя това, което бирникът вече взе от татко.

Броя парите наум. Те ще се окажат само малка част от онова, което са взели от нас, от Крофтън. Ала преглъщам гнева си, оставям го да се разтвори в мен както кръвното желязо в чая. Заради татко.

За сега.

В конюшнята някакъв широкоплещест младеж подковава коня на куриера. Кожени торби, пълни с писма, са вързани за седлото. Чувайки, че се приближавам, младежът се обръща.

— Там! — извиквам, без да се замисля.

Твърде късно осъзнавам; че съм се издала. Но не ме е грижа. Старият ми приятел е син на страж в Евърлес, но като деца и двамата с него искахме да сме ковачи като татко. Той се мотаеше около ковачницата, докато баща ми не го повикваше вътре, след което заедно прекарвахме часове там, а краката ни се люлееха от работната маса на татко, наблюдавайки как обработва нажеженото желязо.

Той присвива очи към мен, стараейки се да се сети коя съм. Свалям бонето си.

— Аз съм аз… Джулс — и докато той все още изглежда объркан, аз му се усмихвам и посочвам към предните си зъби. — Виждаш ли? Казах ти, че ще пораснат отново.

В продължение на цели четири месеца той ме наричаше „лалугер“, след като и двата ми предни зъба паднаха едновременно.

Лицето му се променя. А щом се усмихва, то светва така, сякаш под кожата му гори фенер. Прегръща ме и аз потъвам в познатия аромат на метал и пушек.

— Работиш като ковач — отдръпвам се аз, за да го погледна. Той е едър, поне с двайсетина сантиметра по-висок от мен, но лицето му е същото, красиво и сериозно. — Не мога да повярвам, мина толкова време! — Думите бликват от мен и аз осъзнавам, че се смея. — Как си? За ковачницата ли отговаряш сега? Ета и Мерил още ли са тук?

Но Там поклаща глава към мен. Засмива се някак тъжно и прави странен жест — допира пръстите на едната си ръка до устните си и след това я отдръпва. Поклаща глава, повтаря жеста и аз проумявам: той не може да говори.

Радостта ми изчезва за миг.

— Какво се е случило? — изстрелвам аз, но той не може да отговори. Взираме се един в друг безпомощно и чувствам как нещо в мен се разнищва. Пред погледа ми светкавично преминават образите на Там и Роан в една от битките им наужким, гонещи се с дървени мечове навсякъде из Евърлес.

Там се протяга и стисва рамото ми. Разбирам, че се опитва да каже, че се радва да ме види. И макар да се усмихва, очите му са пълни с болка, а устните му са стиснати плътно.

— Ще дойда отново — казвам неуверено аз. Изведнъж сърцето ми започва да блъска в гърдите ми като молец, който се удря в светещ прозорец.

Той пак стисва рамото ми, а сетне с усмивка поема писмата ми. Почти съм забравила за тях. Там обръща широкия си гръб към мен и без да промълвя и дума, аз се запътвам към кухнята.

Какво ли е станало, чудя се аз, с гласа на стария ми приятел?

В кухнята цяла редица слугини, покрити с брашно, месят тестото така яростно, сякаш самата Кралица ги наблюдава. Понечвам да се присъединя към тях, когато Лора ме хваща за ръката.

— Имам нужда да отидеш бързо до мазето с кореноплодните зеленчуци — казва тя. — Донеси ми толкова лук, колкото можеш да вземеш в кошницата.

Аз се вторачвам в нея. Вече съм напълнила килера тук, горе, със сплитове лук и дебели венци чесън — повече, отколкото може да са й необходими. Кимвам й, но се забавям малко.

— Има един младеж в конюшните, който не говори — казвам аз, като се старая гласът ми да звучи небрежно. — Какво се е случило с него?

— О, Там. — Усмивката на Лора изчезва от лицето й, докато оформя една топка от тестото и започва да я удря, с което ми дава да разбера, че съм сбъркала, защото само когато е разстроена, тя се захваща за работата сама, вместо да поръча на някого от нас да я свърши. — Горкото момче… той… — Тя се отнася в мислите си и внезапно ми изглежда далеч по-стара. — Той обиди младия капитан и изгуби езика си заради това. Вече няма да направи такива неща.

Ледена тръпка пропълзява надолу по гръбнака ми, докато си спомням студените очи на Айвън и стоманеното острие на ножа му. Знаех, че е жесток, но това отива отвъд всичко, което мога да си представя… и чувствам прилив на омраза към него.

Лора се взира в тестото, сякаш срещу нея е Айвън.

— Сега се погрижи за собствената си работа — казва ми тя с най-резкия тон, който съм чувала да използва. — И тя ще се погрижи за теб.

Преди да успея да я помоля за повече информация, момчето, което толкова се страхуваше да занесе таблата с вечерята на лейди Сида, се втурва в кухнята, заобикаля готвачите и забавяйки ход, се спира пред нас.

— Хинтън Карстеърс — изрича строго Лора. — По-бавно!

— Току-що пристигна пратеник за лорд Гърлинг — той диша тежко, а лицето му е почервеняло. — Свитата на Кралицата ще бъде тук скоро! — А ето че вече и пищи: — Кралицата идва!

Едно от момичетата изпуска точилката си, а друго притиска набрашнена ръка към гърдите си, ахвайки. Въпреки че обикновено не се вълнувам много за Кралицата, кожата ми настръхва при мисълта да видя жената, която е извела Семпера до победа срещу завоевателите и управлява в продължение на стотици години оттогава, жена, за която се говори, че е благословена от самата Магьосница и дори е вървяла редом до нея.

Думите на лейди Сида смразяват мислите ми: Казвам ти, че тя яде сърцата им, за да остане млада. Аз потрепервам. Нелепо.

— Да, да, знаем, че Кралицата идва — измърморва Лора и стрелва укорителен поглед към ошашавения кухненски персонал. После хваща рамото на Хинтън. — След колко време?

— Един час — отговаря той, все още дишайки тежко. — Може би и по-малко.

Около нас в кухнята се възцарява глъч. Ала Лора смръщва дълбоко вежди. Тя отпраща Хинтън и се обръща към мен.

— Мазето за кореноплодни зеленчуци — напомня ми тя. — Веднага!

— Но… — започвам аз.

— Заеми се! — сопва се тя и аз ни най-малко не съжалявам, че имам извинение да напусна кухнята — във въздуха се прокрадва нов прилив на необуздана енергия, която ме кара да се усещам неспокойна.

Докато слизам към мазето, чувствам хладния въздух по лицето си като облекчение след непоносимата жега в кухнята, но тъмнината и близостта на тези подземни помещения усилват тревогата ми. Или може би просто се дължи на това, че са пусти, след като бях свикнала с гъмжилото от слуги около мен през целия ден и през нощта. Взимам една факла от стената и я държа високо над себе си, за да ми свети.

Завивам към мазето със зеленчуците и минавам покрай бъчвите с ябълки, от които се разнася слаба, кисела миризма. Има нещо, което не би трябвало да е тук, нещо ново — някаква тъмна маса в ъгъла. Пристъпвам напред и крехката, трептяща светлина разкрива фигурата на мъж, сгушен върху мръсния под, потръпващ под едно старо наметало. Още преди очите ми да свикнат напълно, го разпознавам.

— Татко! — гласът ми се изтръгва като шепот, докато той с мъка се изправя на крака, хващайки се за един рафт за опора. Устремявам се към него и обвивам ръка около кръста му, за да го задържа изправен. Той изглежда ужасно — блед и измършавял, лицето му е изцапано с мръсотия, а очите му са хлътнали. Усещам ребрата му под наметалото му.

— Как… защо… какво правиш тук?

Той се засмива, звукът е като едва доловимо боботене в гърдите му и той веднага започва да кашля.

— Трябваше да те видя.

— Не бива да си тук… в Евърлес, татко — той е изнемощял, толкова изнемощял.

— Това не спря теб — казва той. Въпреки отпадналостта му гласът му продължава да е закачлив. Усмивката ми е мимолетна и напрегната, отчаяна.

— Тогава бях дете. Никой не познава лицето ми. Как можа, кой знае какво ще се случи, ако те забележи някой Гърлинг? Ти каза…

— Никой няма да ме види — отвръща той и дори в думите му се таи изтощението от пътуването. — Убедих един фермер, производител на пшеница, да ми позволи да се скрия в неговата кола. Няма да остана тук дълго.

— Можеше да ми изпратиш съобщение, татко. Щях веднага да се прибера у дома. — Идеята как с мъка крачи отстрани на пътя през целия ден, приведен от изтощение, ме поболява от чувство за вина.

Той се усмихва, но в погледа му се крие изражение, което не разбирам.

— Не можех да чакам някой вестоносец или пък да проявя доверие към някого — той слага ръка върху лицето ми. Пръстите му са безкрайно студени. — Джулс. Моето оправно момиче. Казвам ти отново: трябва да се върнеш у дома.

— Татко, всичко е наред — отговарям сковано аз. Умът ми вече гъмжи от планове как да го върна в селото. Мога да наема кола с кръвното желязо в кесията ми. Лора е разбрала кой е татко, така че е наясно какъв риск е поел той, за да дойде тук. Не мога да я помоля за помощ, но вероятно ще мога да платя на Хинтън, за да го заведе, или пък на Там. — Само още няколко седмици и няма да е потребно да се тревожим за плащането на рентата месеци наред. Не виждаш ли? Всичко ще се нареди. Никой не ме познава.

Това е най-неподходящият момент да си припомня намигването на Роан, ала не мога да се боря, защото споменът стопля гърдите ми. А и не желая…

— Не — гласът на татко е приглушен, настоятелен. — Това място е опасно за теб.

За миг отново съм на седем и стискам ръката му, докато той ме влачи надалече от Евърлес, а димът все още не изчезва от дрехите ни.

— Парите ни трябват — казвам непоколебимо, внезапно ядосана и на него самия, и на упоритостта му. Вече не съм седемгодишна и той няма право да ми казва какво да върша.

— Аз ще намеря парите — той взима ръцете ми и ги събира в своите. Дланите му са ледени, а пръстите му — кокалести.

Светлината от факлата превръща чертите на лицето му в по-дълбоки, а сенките под очите му — в наподобяващи синини. — Моля те! Напусни това място.

— Не мога, ще забележат, ако си тръгна — казвам аз, като не съм сигурна дали това не е поредната лъжа. Вината се преплита с гнева ми, но аз ги потискам. Той ме защитава от седемнайсет години, сега аз съм тази, която ще го пази, и то без значение колко е болезнено. — Свитата на Кралицата ще пристигне тук всеки момент — казвам аз. — Околността ще гъмжи от стражи и благородници, дошли да наблюдават идването й. Налага се да си тръгнеш сега, преди да са пристигнали.

— Ти също, Джулс — ръцете му описват раменете ми, а очите му се впиват в моите. — Не можеш да позволиш на Кралицата да се доближи до теб. Тя ще те познае. Не е безопасно.

— Кралицата ли? — впивам поглед в него аз. — Може би искаш да кажеш Лиъм, татко?

Той като че ли не ме чува.

— Тя е крадла — думите му излитат на един дъх, останал е почти без въздух и едва когато вдигам факлата, виждам колко пламтящи са очите му — от треска или нещо още по-лошо. — Ще ти обясня по пътя. Но трябва да се махаме оттук…

— Татко, не! — прекъсвам го аз. — Ако не се върна към задълженията си в кухнята, наказанието ще е сурово.

Той продължава да дърпа ръката ми, макар и по-слабо. Въпроси и страхове ме разкъсват, смазвайки ме с тежестта си — баща ми полудява.

— Чакай тук! — заявявам му аз. — Ще намеря някого, който да те придружи до къщи. — И тогава, долавяйки, че той се кани да спори, добавям: — Утре ще се прибера у дома.

Баща ми сбърчва вежди.

— Ако се закълнеш.

Отварям уста, за да произнеса обещанието, но нещо го секва в гърлото ми.

Никога не се кълни, ако действително не го мислиш, в противен случай, като се кълнеш, изпращаш Алхимика за душата си.

Старо, напевно предупреждение, което изричахме като деца.

Надявам се само, че не е вярно. Защото истината е, че не мога да напусна Евърлес утре. Татко изглежда с единия крак в гроба, повече от всякога той се нуждае да възстанови времето си. Още по-лошото е, че частица от мен — малка, но неоспорима — иска да провери дали Роан отново ще ми се усмихне.

— Кълна се — лъжата преобръща стомаха ми. — Обичам те!

Той се навежда напред и ме целува по челото, сключвайки ръцете си около мен. За момент се облягам на него и вдишвам миризмата на метал и слама от дома ни.

— Обичам те — прошепва татко в косата ми. — Винаги помни това.

— Ще се видим утре, обещавам — казвам аз. Изричайки лъжа, се чувствам така, сякаш се мъча да удържа змиорка в стомаха си: истината напира да се изплъзне навън.

Ала вече съм привикнала с усещането.

7

В кухнята се оглеждам наоколо за Лора и я намирам в другия край на стаята да остъргва люспи от една риба с дълъг нож. Тя среща погледа ми и бързо свежда очи надолу със сбърчени от тревога вежди. Ще трябва да я намеря, преди да си тръгна, за да й благодаря, че ме изпрати при татко.

Но първо се налага да изведа татко навън. Озъртам се из стаята, докато не забелязвам Хинтън, клекнал в един ъгъл, играещ на някаква игра с пръчки, докато зад него тенджера със супа бълбука, без някой да я наглежда.

Когато съзира, че се втурвам към него, той събира пръчките на купчина и застава пред тях с виновно изражение. Но аз почти не обръщам внимание, тъй като ръцете ми вече вадят монети от кесията на колана ми. Ще ми се да имах време да помисля, да скроя по-добър план. Но щом Кралицата се появи на видимо разстояние от Евърлес, портите ще се затворят, стражите ще бъдат поставени на палисадите и ще претърсват всяка кола, която влиза и излиза. След това няма да мога да изведа татко оттук.

Грабвам някаква малка дървена купа и сипвам черпак супа в нея. Хинтън ме зяпа с широко отворени очи, докато изваждам от колана си две големи медни монети на стойност една седмина и ги пускам в димящата супа.

— Не може да вземеш тази супа. Тя е за…

— Знам — отвръщам и коленича пред него. Той ме оглежда предпазливо, ето защо отварям кесията си и я протягам към него. Още една наскоро изсечена седмична монета — от платената ми снощи надница — ни намига отвътре. Очите му се ококорват и за кратко си спомням какво бе, когато бях на дванайсет: как един ден изглеждаше като подарък, а цяла седмица — почти колкото завинаги.

— Имам нужда от услуга — подемам аз. — Преди Кралицата да пристигне. Можеш ли да ми помогнеш?

Той се колебае. Но монетата е твърде изкушаваща, за да откаже.

— Ще се опитам.

— Можеш ли да стигнеш до мазето за кореноплодните зеленчуци? — следва кимване с глава. — Вземи тази купа. Там ще откриеш един мъж, който чака. Накарай го непременно да изпие това. Той е моят… моят баща. — Препъвам се в думите… толкова съм свикнала да крия тайните си от всички, но сега това няма значение. — Той трябва да напусне Евърлес, но е болен. Не може да излезе сам.

— Защо трябва да си тръгне? — пита Хинтън недоверчиво.

— Дълга история — казвам аз. — Има някаква… вражда между него и командир Айвън.

Това е нормалното обяснение, което мога да дам. Хинтън кимва разбиращо, и той се страхува от Айвън като всички останали.

— Какво искаш да сторя?

— Изведи го оттук — казвам аз. — Сега. Заведи го в Крофтън, ако можеш. Знаеш ли къде се намира? — Той кимва наново и аз натискам монетата в ръката му. Усмихвам му се, надявайки се, че напрежението не се чете по лицето ми. Ако това не се случваше наистина, можех да се посмея над идеята да поверя живота на баща си на едно деветгодишно момче. Но всъщност съм отчаяна.

Той завърта монетата, след това я допира до зъбите си и я захапва замислено.

— Тази вечер има пратка кожи за Крофтън. Ще накарам момчетата от конюшнята да го скрият в колата.

И двамата се стряскаме от дълбокия и ясен звън на камбаната. Оживената кухня замлъква, докато стените около нас бучат и вибрират от силата на звука. Временно омаяна, за кратко забравям страха си. Като дете бях слушала много от камбаните на Евърлес — биеха за сватби и смърт, за Нова година и кралски прокламации. Никога преди обаче не съм чувала Камбаната на Короната, запазена единствено за Кралицата.

От всички камбани, които си спомням от детството си в Евърлес, тази песен е най-дълбоката и най-красивата. И означава, че трябва да се съберем за пристигането на Нейно величество.

Освен това означава, че нямам време.

— Не можем да чакаме — казвам му аз.

— Сега ще отида — отговаря Хинтън, вдигайки брадичката си. — Ще излезем от южната порта.

— Бъдете внимателни! — едва смогвам да изрека думите, толкова мощно бие сърцето ми.

Камбаната зазвучава отново, а към нея се присъединява още една, но с по-висок тон, и още една, и още една, докато всичките дванайсет камбани не запяват над Евърлес. Пристъпвам в коридора и се вливам в потока слуги, стичащ се към портата. Момичетата повдигат полите си и тичат, дори и по-старите камериерки и прислужници бързат заедно с върволицата хора. Глъчта им отеква в коридорите, извисявайки се над звъна на камбаните. Врявата достига до мен като през стъклена стена. Страхът за баща ми шуми в ушите ми и замъглява зрението ми.

Ала всячески се старая да го пропъдя навътре в съзнанието си. Баща ми е силен в своята същност. Той измина целия този път, нали? И ако има шанс и късметът е на негова страна, ще се прибере у дома до падането на нощта.

Възможно най-скорострелно се присламчвам към групата момичета в един ъгъл на централния коридор. Лора се движи между тях, изтрива брашното от лицата им и пооправя роклите им.

— Джулс — казва тя напрегнато, когато ме вижда. — Чакахме те.

Аз снишавам глава в раменете си.

— Съжалявам, госпожо.

Лора посяга с ръка към косата ми, там, където няколко кичура са се измъкнали от вързаната на тила ми коса и висят край лицето ми. Тя ги пъхва зад ушите ми и започва да цъка с език, когато те отново изскачат.

— Няма начин да се оправи — мърмори тя, а после повишава глас: — Излизайте навън, момичета, бързо!

На моравата се събират стотици слуги, за да се подредят в редица край пътя, водещ от портите на Евърлес към фоайето — малка армия, облечена в зелено и златисто, цветовете на Гърлинг. Сред друга група от деца прислужници съзирам Алиа, надигаща се на пръсти, за да види пътя. Стражите, начело с Айвън, обхождат пътеката от време на време, а ръцете им лежат върху украсените със скъпоценни камъни дръжки на мечовете им. Това е най-голямото струпване на хора, на което някога съм била свидетел, и то ме кара да се чувствам толкова малка.

„Колко ли време — мисля си, — трябва да има сред нас? Векове наред. Десет хиляди години… или повече. И въпреки това всеки един Гърлинг разполага с поне толкова, колкото десетина от нас.“

В купом всички от рода Гърлинг се изсипват като от фуния през централните врати на Евърлес и се разтичат наоколо като красиво, леещо се богатство, като пламтящо разтопено желязо. Лорд Гърлинг е обграден от жена си и синовете си. Зад четиримата са наредени дузина роднини, сияещи в рокли от коприна и кадифе. Потрепервам, щом разпознавам жената, стояща зад лейди Вериса — херцогинята, лейди Корин, едва ли изглежда по-стара от дъщеря си, макар да е поне на сто и петдесет години. Наблюдавам я, докато измъква нещо от собствената си кесия и го пъхва в устата си.

Гневът се надига в мен, като си представям как часът се топи върху езика й. Отправям взор нагоре към прозореца на кулата, където знам, че лейди Сида би трябвало да седи и да наблюдава случващото се с онези свои странни, бледи очи. Улавям се, че имам желание да видя изражението й, да послушам клюките й, когато зърне Кралицата.

Лиъм стои малко по-встрани от семейството си с полупритворени очи, сякаш тази тържественост го отегчава. Обзема ме познатата смесица от страх и гняв, когато си спомням как го забелязах да бута собствения си брат в буйния огън. Колко извратен трябва да е този младеж, който има всичко, за да позволи два невинни живота да бъдат съсипани, и то само за да прикрие собствената си жестокост.

Но Роан.

Роан.

Възрастните хора в селото разправят, че във вените на Гърлинг тече древна кръв, кръвта на лудия господар, който затворил Магьосницата и Алхимика преди толкова много векове и чиято алчност ги принудила да обвържат времето с кръвта, обричайки всички нас на тежък живот. Те със сигурност разполагат с достатъчно кръвно желязо, за да е вярно това. Лесно е да се повярва, че Гърлинг са зли до дъното на душата си, че в кръвта им се таи нещо, което ги прави такива. Но като погледна към Роан — тъмносините му очи, усмивката му, която спира времето — не разпознавам нищо, което да се доближава до злото.

Той смушква брат си с лакът в знак на някаква тайна шега и предлага галантно ръка на своята баба с празния поглед. Облечен е с безупречна тъмнозлатиста жилетка, но косата му, както обикновено, стърчи във всички посоки. Мисля си за спора, който вероятно е имал с майка си заради тази коса, същия спор, който съм чувала толкова много пъти като дете, и напук на това ми се налага да потисна усмивката си.

„Глупаво“ — укорявам себе си аз. Да, Роан е красив. Той ще бъде красив и когато аз се превърна в стара жена, ако живея достатъчно дълго, за да остарея.

Портите изскърцват, докато се отварят, и откъм събраните слуги се разнася почтителен шепот. Откъсвам поглед от Роан, за да го насоча към пристигането на свитата на Кралицата.

Блестящите карети идват една след друга. Наброяват пет и са теглени от великолепни бели коне. Неколцина стражи крачат покрай тях — немного по численост, но всяващи страх — и мечовете им блестят на следобедното слънце. Пулсът ми се ускорява, когато главната карета се доближава достатъчно, за да видя жената, която седи вътре.

Първоначално Великата Кралица изглежда просто като бледо петно сред алено поле. А сетне приближава. Подобно на намиращите се до мен, не мога да не затая дъх. Тя е висока, силна, лицето й е гладко и без бръчки, макар да съзнавам, че е изглеждала така още преди баща ми да се роди, и преди неговия баща, и неговия… Мъничка усмивка подръпва устните й, когато отправя очи към тълпата и помахва, а аз долавям напълно неуместното си желание да се изсмея или да запляскам с ръце… или и двете.

Момичето в съседство се накланя към мен.

— Бях чувала, че е красива, но това… — замълчава тя. — Никога не съм очаквала такова нещо.

— Майка ми казва, че някаква вещица се грижи за нея — намесва се нечий висок глас. Давам си сметка, че това е Беа.

Иска ми се Лора да е тук, за да ги накара да млъкнат. Ако Айвън ни чуе да разговаряме, кой знае какво ще направи с нас за назидание на останалите.

Друга карета пристига след нея, по-скромна, но не по-малко величествена. Щом преминава, надзъртам за първи път към Ина Голд, бъдещата булка на Роан. Тъмната й коса е късо подстригана — едва докосва меката част на ушите й, очертавайки сърцевидното й лице. Толкова е прекрасна, че почти разпръсква светлина. Съвършената й усмивка е насочена право към Роан, а лицето и ръцете й са притиснати нетърпеливо, към прозореца на каретата, сякаш очаква стъклото да изчезне, за да може да изтича към него. Сърцето ми се свива, когато забелязвам, че той й се усмихва в отговор. Отмествам погледа си обратно към каретата на Кралицата и съзирам дълбоките бразди в дървото, като че е била нападната със стрели. Странно.

И двете карети спират. Когато Кралицата слиза по тесните, обсипани с перли стъпала, а червената й мантия се разстила на щедри дипли около нея, семейство Гърлинг коленичат и свеждат глави. Слугите ги последват, а всички ние се снишаваме към земята. Росата намокря полите ми.

След дълго проточил се миг лорд Гърлинг се надига и ни дава знак и ние да се изправим.

— Ваше Величество — избоботва той. — Каква изключителна чест е да ви приема в нашия дом!

Кралицата кимва отсечено и оглежда лорд Гърлинг, преди да отмести взор. Дори от разстояние виждам как той трепери под погледа й.

— Благодаря ти, Никълъс.

Гласът й звучи някак отдалече, като че говори от края на дълъг и тъмен тунел. Тя е красива, някак свръхестествена, висока и елегантна, излъчваща сила. Една тъмнокоса придворна дама държи нависоко червения водопад на пелерината й. Докато Кралицата оглежда Евърлес, странните думи на татко — Не позволявай Кралицата да те види — отекват в главата ми.

Какво ли изобщо е искал да каже с това? И къде е той сега?

Пристъпвайки напред, Роан поема ръката на лейди Голд и я целува, тя отмята глава назад и се засмива. Звукът изпълва въздуха, ясен и отчетлив като звъна на камбаната.

— Джулс — изрича Беа твърде гръмогласно. — Зяпаш втренчено.

Сепвам се и откъсвам очи, а лицето ми почервенява. Вместо към Роан и лейди Голд поглеждам към потока мъже и жени, слизащи от каретата, която пристига след тази на лейди Голд. Кралският антураж, както разбирам, облечен в цветовете на Кралицата — мъжете в жилетки, а жените в рокли с дълги ръкави и шапки, и всички до един в тъмночервен и виолетововинен цвят. Много по-малко на брой са, отколкото бих предположила, и в тях има нещо необичайно. Когато слизат от каретата, израженията на лицата им варират от предпазливост до облекчение. Някаква жена стиска здраво в ръце обикновен ленен шал, изпъстрен в червено и увит около нея, а роклята й отдолу виси странно, сякаш е разкъсана. Зад нея един мъж накуцва.

И тогава заставам мирно, тъй като лейди Вериса дава знак с небрежно движение на ръката си да пристъпим напред.

Айвън се движи сред нас, подреждайки слугите в някакъв вид фаланга. Кралските слуги, облечени в червено, отиват отпред и поемат най-ценните вещи на Кралицата: вази от продухано стъкло, огромни книги, подвързани в кожа, чиито страници са обточени със злато по края, шишенца със спирт и парфюми. Айвън хваща нетърпеливо Ади за ръката и я завежда отпред. Косата й е вързана отгоре на главата във формата на роза, канеща се да разцъфне. Още няколко слуги от Евърлес пристъпват напред, запълвайки празните места в кралската процесия. Споглеждаме се с Ингрид, която стои до мен; тя е също толкова объркана от нетипично малката група.

— Виж! — прошепва тя. — Не са довели достатъчно хора, които да носят нещата й.

Щом антуражът заема мястото си, Айвън крясва към нас:

— Наредете се в редица! — и ние бързаме да се подчиним. Изблъскват ме напред и се озовавам точно зад кралските слуги, а в ръцете ми натикват кадифена кутия за шапки. Около мен други слуги взимат кожени куфари и увити в хартия рокли, маслени картини, загърнати в плат, дори столове и възглавници — прекалено големи за носене. „Кралицата на посещение ли идва, или се нанася да живее тук?“ — мисля си злобничко аз.

Най-накрая се заизнизваме като мравки към входа, по петима на ред — малка армия, предназначена единствено да прислужва, да прислужва и да прислужва. Колко ли струват нещата, които носим? Колко години държим в ръцете си точно сега?

Сещайки се за татко, ме обзема внезапно желание да захвърля тази кутия за шапки на пода. Ала ако го сторя, ще съм мъртва за секунда, съдейки по изражението в ястребовите очи на Айвън.

Точно след като прекрачва прага на вратата, Кралицата спира заедно със семейство Гърлинг до нея, за да наблюдава шествието на слугите с присвити очи.

— Предполагам, че ще имам ескорт до покоите си? — пита тя, а гласът й се носи из цялото фоайе.

От началото на колоната Айвън веднага се провиква да спрем. Оставам на място вкупом с другите, а кожата ми настръхва. Твърде дисциплинирани сме, за да издадем звук, но мога да усетя как вълнението и тревогата едновременно обземат групата на слугите. Макар че се намира на няколко души от мен, съм способна да се закълна, че долавям аромата на мента и лимон от косата на Ади.

Лейди Вериса изглежда смутена, но след миг поклаща глава.

— Разбира се, Ваше Величество — казва тя и кимва към Ади, която се приближава към нея превзето, въпреки че забелязвам колко силно стиска декоративната кутия за бижута в ръцете си. — Ади ще ви прислужва. Тя познава Евърлес и персонала. Ще следи да се грижат добре за вас.

Кралицата се взира в Ади, но не казва и дума. Ади се усмихва нервно и свежда поглед към пода.

Сетне лейди Вериса се обръща към синовете си:

— Роан, Лиъм, придружете лейди Голд до апартамента й.

Докато тя говори, Кралицата се понася плавно към някакво място в началото на нашата колона. Една тъмнокоса прислужница отива да прошепне нещо в ухото на Ина Голд. Съзирам, че придружителите на Кралицата, тези в кралските цветове, се покланят и правят реверанси, докато тя минава; миг по-късно слугите от Евърлес схващат случващото се и се заемат да вършат същото. По дланите ми избива пот. Докато тя минава на няколко крачки от мен, нещо като че ли се задвижва на вълнички около нас, сякаш дори — почтителен — самият въздух се обръща към нея. Навеждам се автоматично за поклон и снишавам главата си. Не позволявай да те види — бе казал татко.

Въпреки думите му нещо в мен копнее тя да ме забележи.

Докато се изправям, надзъртам нагоре, а очите на Кралицата, светещи като стъкло, са впити в мен. Някакво чувство припламва подобно на искра в гърдите ми. Подобно на разпознаване, макар че не мога да го определя с точност.

След това нещо се обърква. Недоумявам как започва — може би кракът на Кралицата се закача в нещо — но тя пада, политайки напред със сковавани крайници, а високата й фигура изглежда неестествено грациозна. Ади се мушва, за да възпре строполяването й, а Кралицата се стоварва върху нея, докато Ади потъва в море от червен завихрен плат. Кутията, която преди това е в ръцете на Ади, тупва върху твърдия под и се отваря, разпръсквайки навсякъде скъпоценности. Някакъв тъмночервен скъпоценен камък се изтърколва чак до върха на ботуша ми.

Минават едва няколко секунди, докато Ади и Кралицата се изправят. Ала вместо да се отдръпне, Ади замръзва, а ръката й е все още върху китката на Кралицата, върху голата й кожа. После тя я отмества така внезапно, сякаш е докоснала нажежен камък.

Над процесията се разстила гробна тишина. Никой не диша, а Кралицата се надига с яростно лице. Очите на момичето са широко отворени и уплашени, има поглед на човек, който току-що е понесъл удар. Тя слага ръката си, ръката, с която бе докоснала Кралицата, на гърдите си. Треперещите й пръсти се свиват над сърцето й.

Не докосвайте Кралицата! Не бях обърнала особено внимание на инструкциите на Лора, защото не вярвах, че ще я доближим достатъчно, за да имат значение. Ади сигурно не бе получила същото предупреждение. Никой, дори и кралските слуги не са помръднали.

„Не я гледай!“ — ще ми се да изкрещя. Ала момичето, което сякаш се е вкаменило, просто не откъсва взор от Кралицата на Семпера.

Нетърпелива да сторя нещо, коленича на земята и започвам да събирам скъпоценностите. Не след дълго се сдобивам с цяла шепа рубини, сапфири и изумруди, инкрустирани в злато, всеки от които, мисля си аз замаяна, трябва да струва година или повече. Вдигам кутията. Капакът, изваян с формите на заострени листа и горски плодове, виси настрани със счупена панта. После две женски ръце се протягат към мен и издърпват кутията от ръцете ми. Жената се навежда, а косата й пада като завеса между мен и сцената с Кралицата и Ади. Поглеждайки нагоре, установявам, че това е тъмнокосата прислужница. Косата й мирише на зима.

— Държа я — казва ми тихо тя със съчувствена усмивка върху хубавото й, тясно лице. Пускам бижутата без колебание и тя ги поставя в кутията, която затваря и пъхва под мишница. С грациозно движение ме подканва да се изправя и да се върна в редицата на момичета от Евърлес.

Ади най-накрая помръдва от мястото си, опитвайки се да се мушне в редицата заедно с мен.

— Каро, доведи я при мен — казва Кралицата.

Слугинята — Каро — хваща Ади за ръката.

— Ваше Величество — подема лейди Вериса, но с поглед Кралицата я принуждава да замълчи. Айвън се е приближил на няколко крачки зад тях. Презрителната му усмивка ме плаши най-много — сякаш надушва кръвта. Потискам треперенето си. Погледът на Кралицата гори от гняв и е насочен към Ади.

— Как се казваш? — пита Кралицата.

— Ади, Ваше Величество — казва тя с едва доловим глас.

— Кажи ми, Ади — гласът на Кралицата е дълбок и кънтящ, като нещо материално той заема пространство в стаята. — Нима се осмеляваш да вдигнеш ръка срещу своята Кралица?

Момичето трепери.

— Ваше Величество… просто се опитах да помогна…

— Млъкни! — сопва се Кралицата. Роан, Лиъм и лейди Голд са спрели на място и наблюдават от отворената врата. Лейди Голд хапе долната си устна, а Роан е поставил ръка на кръста й. Лиъм обаче се взира съсредоточено в Кралицата с присвити очи.

— Отведете я! — заповядва Кралицата. — Не желая повече да я виждам в имението.

Устата на Ади увисва и аз усещам мълчаливия шок, преминаваш през групата на слугите.

— Моля ви! — в гласа й ясно се чете отчаянието й. — Нямах лоши намерения!

Ала преди да смогне да каже още нещо, Айвън вече е там и сключва пръстите си около ръката й. Скоро цяла фаланга стражи ги заобикаля, скривайки и двамата от поглед.

Чувам я как ридае, докато я отвеждат. Като всички нас…

— Поднасям ви извиненията си, Ваше Величество — казва лейди Вериса на Кралицата. Дори тя изглежда поразена, а лицето й е по-бледо от обикновено. — Уверявам ви, че момичето ще бъде наказано подобаващо.

— Тя ще бъде прогонена — Кралицата не полага усилия да понижи гласа си и той се понася над тълпата слуги, смразявайки сърцето ми. — Сетне й вземете по една година живот за всеки път, в който протестира.

Вериса се поколебава за малко, но след това казва:

— Ще бъде сторено — тя си дава кратък, почти недоловим миг, за да се окопити, и кимва на Лиъм. Той се отдръпва от мястото си до Ина и Роан и се устремява напред в настъпващата зад гърбовете ни вечер. — А вие сигурно сте изтощени. — Продължава Вериса, възвърнала трелите в гласа си. — Нека ви покажем стаите ви!

Докато се придвижваме напред, все по-навътре в имението, по коридора се разнася последно слабо ридание. Прекъсва го звукът от портите на Евърлес, които се затварят с трясък.

8

Тази нощ, все още мислейки за Ади и баща ми и копнеейки за дома, аз се унасям в мрачни сънища.

Има някаква гора — дълбока и черна. Голи дървета се издигат, високи колкото кулите. Клоните им са живи, протягат се, гърчат се… разкъсват косите ми, дрехите ми.

Бягам. Страхът прогаря гърлото ми.

А после зад себе си виждам криволичеща кървава диря, червени стъпки върху тъмната земя. Те са мои. Аз съм ранена, трудноподвижна. Не мога да избягам. Светът започва да се тресе и всички дървета разперват нагоре ръцете си, убивайки ги в позната форма…

Очи. Чифт очи.

Моите собствени очи се отварят светкавично и мога да се закълна, че за миг в студеното и мрачно спално помещение усещам треперенето на земята под мен, сякаш част от съня ми се е пренесла в реалния свят. След това различавам нечия сенчеста фигура, надвесена над мен, и отварям уста да закрещя. Веднага една ръка затиска устата ми.

Ръка, която мирише съвсем слабо на чесън.

— Тихо! — шепне Лора. — Това съм аз. Ставай, дете!

Изправям се седнала в леглото и примигвам, докато очите ми свикнат. Лора стои до мен, облечена в халата си. Навсякъде около мен в своите възтесни легла другите слугини похъркват, потреперват или смотолевят нещо в късната нощ, изтощени от готвене, сервиране и чистене след първия пир в чест на Кралицата.

— Твърде рано е — казвам аз все още объркана и полуоплетена в странния си сън. От кого бягах? Вече не мога да си спомня.

— Джулс — Лора ме хваща за ръката, а пръстите й се впиват в кожата ми. Тя снишава с една идея гласа си: — Баща ти.

Думите й разсичат сънливостта ми като най-острия й нож за месо. Грабвайки роклята си от мястото, на което виси до леглото ми, аз се измъквам треперейки изпод завивките и я навличам върху ризата си. Скачам твърде бързо и почти губя равновесие. Жената до мен промърморва в съня си, когато Лора ме хваща, дърпа ме покрай спящите слугини и ме отвежда в коридора.

Щом затваря вратата зад гърба ни, аз понечвам да отворя уста, докато стотици въпроси се препират върху устните ми.

Точно тогава го съзирам — Хинтън, на когото платих, за да върне баща ми в Крофтън. Облечен е в същите дрехи, макар че сега те са разкъсани и изпоцапани с кал. Изглежда така, сякаш е плакал, и докато се отърсвам от последните остатъци от съня, си давам сметка, че Лора също е плакала. Бузите й са целите на петна, очите й са зачервени.

Изстивам.

Тя слага ръка на рамото на Хинтън.

— Кажи й — подтиква го нежно, а сетне, когато той се колебае, продължава: — Хайде! Разкажи й!

Хинтън се взира в ботушите си, отбягвайки погледа ми.

— Кажи ми! — нареждам му аз, но думите звучат далечни, като че са изречени от някой друг.

— Намерих баща ти в мазето, както ти каза — той трепери. Косъмчетата по ръцете и врата ми настръхват. — Изведох го нагоре точно когато Кралицата трябваше да влезе, затова никой не ни обърна внимание. Но щом отидох да взема кола и кон, той… той… изгубих го. — Хинтън ме стрелва умолително. — Той не изчака. Казах му да почака. Съжалявам. Исках да ти кажа, но Кралицата…

— Всичко е наред — отвръщам аз, искайки ми се той да спре дотук.

— Търсих го навсякъде, а след това един страж ме спря и започна да задава въпроси. Когато луната се показа, най-накрая открих баща ти точно извън южния вход край езерото. Беше ранен.

Беше. Беше. Беше.

— Ранен ли… Как? — задушавам се аз.

— Паднал е — казва приглушено Хинтън. — А ръцете му бяха оцветени в пурпурно.

— Пурпурно ли? — примигвам, сновейки с очи между Лора и момчето. — Не разбирам…

— Миришеше ли странно? — пита Лора.

Хинтън кимва отривисто.

— Малко. На кисело. Като на развалени плодове.

— Мава. — Боята от плода се използва за проследяване. Стражата на Кралицата намазва оръжията си с нея, в случай че някой им избяга. — Тя замлъква, а погледът й се насочва към мен. — Трезорът в Евърлес също е боядисан с мава. Така че, ако някой се помъчи да влезе, бива белязан.

Завива ми се свят.

— Да не би да твърдите, че се е опитал да открадне нещо? Той никога не би… — Гласът ми заглъхва, като си спомням смътното, отчаяно изражение в очите му на светлината на факлата.

Лора не казва нищо, макар че лицето й е изпълнено със съжаление.

Отнема ми известно време да проумея, че Хинтън отново заговаря:

— Пробвах да го кача на каруцата, но той не искаше да тръгне.

Думите му са станали по-тихи и се налага да се приближа до него, въпреки че всеки инстинкт у мен ми крещи да бягам, да се заровя в леглото си и да се преструвам, че това е само още един ужасен сън. Ала приглушеният глас на Хинтън ме задържа на място.

— Той започна да вижда разни неща. Да говори с хора, които не бяха там.

— Джулс, с колко време е разполагал? — гласът на Лора е ласкав и съзнавам за какво говори тя: че времето на татко е изтекло, че е полудял, че се е опитал да се вмъкне в трезора на Гърлинг за… за какво?

Оставам въпроса й да виси във въздуха. Бих дала всичко, което имам, за да не повърна.

Хинтън е толкова блед, че кръговете под очите му изглеждат като синини.

— Постарах се да доведа помощ, но той не ми позволи. Помоли ме да поседя с него вместо това, заявявайки, че нищо не мога да направя.

— Той е упорит — прошепвам аз. Чувам какво ми казва Хинтън, чувствам огромната, мрачна и ужасна истина, оформяща се пред мен. Ала не мога да я изрека на глас сама… все още не. Поглеждам го и го чакам да продължи. Пълните му със сълзи очи гледат умоляващо.

— Поседях с него, както той ме помоли. Мислех си, че спи. После разбрах… — сълзите потичат по бузите на Хинтън. — Не знаех какво друго да сторя.

Ръката на Лора стисва рамото му.

— Така си отиде и моята майка. Бяха свършили всичките й дни, но тя не каза на никого. Легна си рано и в даден момент през нощта времето й свърши и сърцето й спря. — Тя описва часовник, като завърта два пръста в кръг над тялото си, а после се размърдва, сякаш да ме прегърне, но аз се отдръпвам, треперейки като ранено животно.

— Той имаше останало време — смогвам да кажа най-накрая. — Той… имаше останали поне няколко седмици…

Двамата просто ме гледат: лицето на Хинтън е изкривено от мъка, лицето на Лора е натежало от това ужасно съжаление.

— Познавах баща ти, Джулс — казва тя. — Не добре, но знам, че беше разумен човек. И все пак, ако е ходил до трезора… А и последният месец живот отлита бързо. — Додава тя грубо. — Знаеш, че е така. Разсъдъкът изтича от вената, както и годините.

Често срещана поговорка в Крофтън. Твърде често. Когато човек се раздели с времето си, се разделя и със здравия си разум. Извръщам се настрани от тях и слагам ръка върху устата си, долавяйки, че може да повърна.

— Покрих го колкото можах по-добре. Колата за кожите мина край нас и хората казаха, че ще се погрижат за него. Ще ти покажа, ако искаш. — Главата му клюмва. — Има разбойници по пътя, които биха изтръгнали зъбите от устата на човек, за да ги продадат по-късно. — Хинтън звучи абсолютно нещастно, нещастно и виновно, и въпреки мъката ми някак ми е жал за него, толкова е малък, а вече е видял толкова много. — Той носеше това у себе си…

Въздухът изчезва от дробовете ми. Хинтън държи нарисувания с въглен от татко портрет на майка ми.

Тялото ми се разтърсва от сухи конвулсии, но аз не помръдвам, за да взема нещата от Хинтън. Това не може да е истина. Не може. И все пак, взирайки се в тях двамата, знам, че е така.

Обръщам се и побягвам.

Когато нозете ми вече не ме държат, небето от черно е станало мътно сиво като цвета на мечовете. Озовала съм се на една скалиста издатина в северния край на езерото на Гърлинг. В полумрака то прилича на огледало, отразяващо единствено мъглата, която се стеле над повърхността му, а самото имение, наблюдавано отдалеч, наподобява на нещо, което би могло да бъде отнесено с вятъра.

Свличам се на колене пред водата. Бегло съзнавам, че все още съм боса, а краката ми са порязани и толкова измръзнали, че не ги усещам. Умът ми е изпълнен с гъста мъгла, а отвъд нея зее ужасна бездна от скръб, заплашваща да ме погълне.

Нещо проблясва между камъчетата пред мен. Машинално се протягам към него и за една блажена секунда мислите за баща ми избледняват, докато се вглеждам изумена в бляскавото нещо върху дланта ми.

Монета. Златна и сияеща, и голяма колкото слива, с дванадесет прореза около ръба й.

Година живот.

В гърлото ми се надига безрадостен, полуистеричен смях. Само един Гърлинг е способен да изпусне нещо толкова ценно. Но какво е една година, ако разполагаш с векове?

И защо… защо… не съумях да я намеря вчера, за да я дам на татко и да го спася?

Представям си безличния Гърлинг, който е изпуснал тази монета, който е усетил, че коприненият му джоб олеква, но не си е дал труда да погледне назад. На негово място щях да ровя и дращя на колене в калта толкова дълго, колкото е потребно. Щях да копая сред камъните, докато пръстите ми не започнат да кървят. Докато не се оголят до кост.

Щяха и мен да нарекат луда. Ала щяха да сгрешат.

Отказвам да повярвам, че татко е — е бил — луд. Той знаеше нещо за Кралицата. В противен случай нямаше да ми каже да стоя далече от нея и нямаше да прекара сетния си ден, опитвайки се да се промуши в трезора на Гърлинг като крадец. Но петната, които Хинтън описа, откъде другаде можеше да са се взели? Стискам монетата в ръката си толкова силно, че почти очаквам да прокърви. Изражението в очите му, когато се разделихме — луд, да. Но полудял от скръб, от сбогуването.

Осъзнатата истина натежава в мен. Баща ми се сбогува с мен в мазето.

И сега вече действително ми се гади.

Не й позволявай да те види! — чувам отново аз.

Той не би захвърлил живота си за нищо. Трябва да е имал причина за това, причина да ми каже какво е направил.

Причина да умре в снега… извън стените на Евърлес.

Риданията ми най-сетне се изтръгват, докато удрям с юмрука си скалите, а пръстите ми се сключват около монетата. Изправям се, невиждаща от сълзите, и я захвърлям с всичка сила далеч от мен. Тя очертава дъга в утринта — мъничка златна светкавица — и изчезва в тъмната вода.

Мъглата в миг се разнася от ума ми, оставяйки единствено студена ярост.

Баща ми умря тук. Ще разбера защо и тогава ще накарам виновните за смъртта му да платят за болката от загубата ми по всеки възможен начин, на който съм способна.

Кълна се!

9

Имаше един човек в селото ни, когото наричахме Призрака, тъй като винаги трепереше и свеждаше очи. Като комарджия той почти бе източил цялото време от самия себе си и от малкия си син и бе победил Едуин Дуейд в играта на „Отровна ръка“, спечелвайки двеста години — достатъчни, за да възстанови прахосаното време, че и да остане още и за двамата. Когато обаче се прибрал вкъщи с тежката кесия с кръвно желязо на колана си, момчето лежало сгърчено на пода. Сърцето му било спряло. Въпреки целия късмет, който имал с картите и монетите, Призрака бил преценил грешно — източил бил прекалено много от времето на сина си в преследването на богатството.

Сега той спи по улиците, изживявайки всеки час от своите нечестно спечелени два века на показ пред хората — като самоналожено наказание — като предупреждение за всички, които го виждат.

Отписала бях това като една от поучителните истории на татко, докато не зърнах Призрака на някаква малка уличка с наредени на нея пивници и кръчмари, които биха източили безжалостно и последния час кръв на човек в замяна на пиене — тела, сбити в канавката всяка седмица. Злочестият, окаян мъж надникна нагоре към мен, докато минавах, а очите му, хлътнали като очите на възрастните представители на Гърлинг, ме накараха да замръзна насред крачката си. Те бяха видели прекалено много, а в съчетание със сивкавата му кожа и кокалесто тяло той наистина приличаше на призрак.

И скръбта. Скръбта по лицето му заплашваше да ме погълне цялата. Никога не стъпих отново на тази уличка.

Чувствам, че очите му ме преследват и сега, докато се взирам в непознатия каменист таван. В продължение на цял един щастлив миг, след като се събудих, не си спомних къде съм или защо. Бях доволна от дебелия матрак под гърба ми за разлика от обичайния ми сламеник върху пръстения под на колибата.

После, подобно на бавно пролетно наводнение, всичко се върна — как Лора бинтова краката ми и ме заведе в собствената си стая, умолявайки ме да си почина. Как риданията ми отекваха в схлупеното пространство, докато не се строполих върху юргана на Лора, ухаещ на тесто, и не потънах отново в кошмари. Как лицето и гърлото ме болят от плач, как изгарят краката ми и как тази болка бледнее в сравнение с бездната, която вече зее в гърдите ми.

Лора се смилява над мен и ми позволява да остана в стаята й, където прекарвам първия ден и нощ след смъртта на баща ми. Сгушена в твърдото легло, слушам веселото мърморене на слугите от другата страна на стената, разговорите за печенето на птици, за предпочитанията на Кралицата относно билките. Моят свят е разрушен, докато всичко, което вълнува имението на Гърлинг, е сватбата на Роан и дъщерята на Кралицата.

Кралицата. Когато бърборенето в общата спалня замлъква и вятърът навън утихва, мога да се закълна, че чувам как тя крачи из залите над мен.

В един момент — не съм сигурна колко е часът — ставам от леглото си с неясното желание да ходя. Механично надявам халата си и тръгвам да бродя по коридорите, като се придържам към тези на слугите, за да не се засека със стражите, които патрулират из Евърлес нощем. Усещам се по-добре, като се движа, като се концентрирам върху движението и студа, а не върху мислите за татко.

По-рано Лора бинтова порязаните ми ходила, но ето че превръзките се разхлабват и върху белия плат избиват червени петна. Сядам до стената, за да ги навия отново, ала не успявам. Ръцете ми треперят твърде много. Чувствам каменните стени и пода ледени през нощницата си. Дали на татко му е било толкова студено, когато е умрял?

— … избити? Всички ли? — шепне някакъв глас. Озъртам се нагоре и надолу по коридора, но той е мрачен и празен, осветен единствено от примигващи газени лампи. — … съсечени на пътя като кучета… — Обажда се пак гласът. Мъжки и някак познат. С изненада съзнавам, че съм се свлякла точно до онова, което Роан наричаше „шепнещата стена“, мястото, където поради някаква особеност на архитектурата можеш да стоиш в коридора на слугите и да шепнеш на някого в централния коридор.

И смятам, че това от другата страна е гласът на Роан.

— Да, но Кралицата не желае никой да знае — настоява умоляващо женски глас. — Роан, да бе зърнал само как ни преследваха! Крадците на кръв щяха да ме убият, да убият всички ни, ако не беше Каро. — Гласът й звучи разстроено. — Стрелите, беше толкова ужасно. О… — Замлъква тя за миг и аз долавям набързо изреченото, приглушено „довиждане“ и „лека нощ“.

Захласната, притискам ухото си към стената, ала пак настава тишина. Гласът можеше да принадлежи единствено на Ина Голд… и тя говореше за смърт. Не, за убийство. Умът ми работи, чудейки се какво би искала да каже с това. Сетне си спомням браздите по каретата на Кралицата и пропитите с кръв подгъви на дрехите на кралските слуги. Има само едно заключение, което може да бъде направено: Кралицата е била нападната по пътя й към Евърлес.

Колко души са били убити? Какви ужасии носи със себе си Кралицата наред със смъртта на татко?

Заливат ме картини на смърт и насилие и споменът за смъртта на баща ми ме помита като приливна вълна. Болката се завръща отново, долавям я като нещо материално, сякаш нещо вътре в мен се е счупило. Притискам колене към гърдите си и започвам да плача, заравяйки глава между краката си, за да заглуша риданията си.

— Здравей! — прошепва някой. Роан.

Би трябвало да се върна в общата спалня, но поздравът му е като въже, хвърлено на удавник. Тънко и може би водещо доникъде, но не мога да не го сграбча.

— Здравей! — прошепвам в отговор, а гласът ми се дави от сълзи.

— Защо плачеш? — пита той.

Не мога да говоря за татко, пък било то и на един безплътен глас през стената. Все още не. Ето защо му споделям друга версия на истината:

— Сърцето ми е разбито.

Надявам се Роан да си помисли, че съм някаква нещастно влюбена прислужница, плачеща за някой ухажор, останал в селото й. Искам само да чувам гласа му.

— Съжалявам — отвръща Роан. Притихва, а после добавя: — Разбирам.

— Наистина ли? — питам аз, а гласът ми трепери. — Но вие сте… — Спирам по средата на изречението. Глупаво. Честно казано, не проумявам как Роан — как някой Гърлинг — би могъл да иска нещо или да разбере едно разбито сърце, особено след като ще се жени за дъщерята на Кралицата.

— Не, продължи! — настоява той от другата страна. — Какво съм аз?

— Един… Гърлинг — скалъпвам, запъвайки се. Всеки би могъл да го каже според акцента си. Не съм се издала, изричайки това. Надявам се.

Той се засмива тихо. Ще ми се да мога да се потопя в звука, да го обвия около себе си като одеяло.

— Виновен съм, признавам си! — заявява той. — Но знаеш ли, и ние от семейство Гърлинг имаме сърца?

— Понякога не изглежда така — отговарям едва-едва аз.

Роан въздъхва, а звукът от въздишката му се стича по стените към мен като малък водопад.

— Знам — казва той най-накрая. — Беше много по-лесно, когато бяхме по-малки. Тогава нямаше такова нещо като разбити сърца или смърт, или каквото и да било лошо…

„Така е“ — мисля си аз. Сърцето ми бе разбито, когато Лиъм ни принуди да избягаме от Евърлес. Ала не казвам нищичко.

— Звучиш като едно чудесно момиче. Мога ли да сторя нещо, за да се почувстваш по-добре?

На устните ми мигновено се появява усмивка. Гласът на Роан е като мехлем.

— Просто продължавайте да говорите — прошепвам му в отговор. — Какво искате да кажете с това, че е било много по-лесно, когато сте били малък? — Добавям последната част, жадна да узная, че не ме е забравил.

— Хмм.

Мога да си представя лицето му точно сега — бавна, закачлива усмивка, докато се рови в спомените от буйното си детство. Нашето детство.

— Е, животът беше само игри. Предимно кръстосвах из имението с децата прислужници. Родителите ми сложиха край на това след пожара. — Внезапно уплашено, сърцето ми се свива, но той допълва: — Играехме на война, и „Улови едноседмичната монета“, и „Лисица и змия“. Такива неща.

Думите му се захващат за спомените ми.

— „Лисица и змия“? — прошепвам аз. — Какво представлява?

— О! — смее се той. — Игра, която измисли едно от момичетата прислужници. Един човек играе лисицата, а другият — змията. И лисицата гони змията навсякъде.

Кожата на ръцете ми настръхва.

— Какво се случва, когато лисицата хване змията?

Роан млъква.

— Боя се, че вече трябва да вървя — казва той, а гласът му изведнъж става припрян, може би дори уплашен. — Някой идва и няма да е добре да ме види, че говоря на стената. Но се надявам, че сърцето ти ще се оправи, и то скоро.

— Аз също се надявам — промълвявам аз, макар онова, което той изрича, да е невъзможно. — Лека нощ! — Додавам, но той явно си е тръгнал, а сетне коридорът за пореден път потъва в тишина. Капка сладост се смесва със скръбта в мен. Това е само капчица в морето, но в този момент ми изглежда като всичко.

10

Когато на следващата сутрин пристигам с неуверени стъпки в кухнята, облечена в обикновена черна рокля, която Лора е извадила за мен, Хинтън ме намира веднага. Той носи поднос с хляб и сирене и чаша чай. Сядам с него на една странична маса и се храня мълчаливо. Сетивата ми са притъпени — клюките на кухненската прислуга са като монотонно, далечно бучене, а храната на Лора има вкус на пепел в устата ми.

— Баща ми също бе убит — проронва Хинтън след известно време. Гласът му е тих, очите му са взрени в спираловидните извивки по дървения плот на масата. — Казваше се Кормър. Подковаваше конете на лорд Лиъм… преди.

Поемам си дъх, което кара Хинтън да ме погледне косо. Познавах Кормър — обран човек с твърда ръка, с почти магическа способност да успокоява всеки кон и винаги имащ насреща някоя шега или измислена история. Лиъм ли го беше убил?

Въпросът — яростта — вероятно се четат върху лицето ми.

— Капитан Айвън! — Очите на Хинтън се връщат към масата, но в гласа му се появява гневна нотка. — След като баща ми се бе погрижил за неговия впряг коне, той изгуби в надбягването с колесници от лорд Уистън от изтока. Това не му хареса. Ето защо баща ми плати за случилото се.

В ума ми изниква една от старите клюки в Крофтън — за мъж, който подковавал конете на Гърлинг, но след загуба в някакво състезание бил прикрепен към карета и бил влачен до смърт. Никога не го бях свързвала с човека, когото познавах. За секунда собствената ми скръб остава на заден план, докато гледам ужасена момчето.

Винаги съм знаела, че животът в Евърлес може да е жесток и деспотичен — ако надживееш времето, в което си полезен, ако остарееш или се разболееш, или загубиш някой крайник, Гърлинг ще те изритат на часа. Но езикът на Там, бащата на Хинтън — мястото изглежда далеч по-мрачно, отколкото съм го познавала като дете. Навеждам се и за кратко обвивам ръцете си около него.

— Толкова съжалявам!

След малко Хинтън се разтриса, като че така може да прогони спомените.

— Беше отдавна. Както и да е, исках да ти кажа: просто продължавай да работиш. По-лошо е, ако се озовеш сама. — Той протяга ръката си към мен. Монетата, която му дадох преди два дни в замяна на безопасното преминаване на татко, блещука върху дланта му. Забелязвам как ръката му трепери.

Вместо да взема монетата от него, аз се пресягам и сгъвам мъничките му пръсти около нея.

— Стори толкова много за мен — казвам, пъхвайки един стърчащ от косата му кичур зад ухото му. И говоря искрено.

Той поклаща глава. В очите му — все още толкова невинни след всичко, което е изгубил — разцъфват сълзи.

— Съжалявам, Джулс — заявява той, оставяйки главата му да клюмне върху гърдите му. Знам какво си мисли: Вината е моя. Чета собствените си мисли върху лицето му. Притискам го към мен.

— Не си направил нищо лошо. Той сам е взел решение за действията си — ако знаех нещо за баща ми, това беше то. — Нищо, което ти би могъл да кажеш или предприемеш, нямаше да го отклони.

Ако вината за смъртта му е нечия, тя е моя. Моя, защото не си тръгнах, когато ме молеше. Моя, защото го излъгах и зарязах, защото изобщо напуснах Крофтън.

— Направи ми още една услуга — гласът ми заглъхва на последната дума. Вадя още две седмични монети от торбичката на кръста си — надницата ми от вчера — и подавам парите на Хинтън. Спестявах това кръвно желязо за татко, ала за какво ми е то сега? — Вземи това. Изяж го, вкарай го в кръвта си, за да не го похарчиш. Някой ден може да се измъкнеш оттук.

Хинтън се поколебава, после кимва. Сълзите му спират и лицето му се прояснява. След като премества монетите от моята кесия в своята, той ме прегръща и ме целува бързо по бузата. Той също е изгубил баща си, но все още е усмихнат, мил и се старае да бъде добър.

Наблюдавайки го как се промъква през масите на прислугата и поздравява хората, докато крачи, знам, че никога повече няма да бъда толкова безгрижна.

През другата част от деня аз се потапям в работата: късам ароматни листа от бодливи стъбла, осолявам месо, бия сметаната, докато се превърне в масло. Останалите слуги повечето време ме избягват. Може би съзират страданието, изписано на лицето ми, по осанката ми. Нямам нищо против, не желая да говоря с никого. Не желая да чувствам.

Когато вечерта се насочвам с усилие към общата спалня, виждам неколцина прислужници и едно момче, скупчени около някаква врата, при която коридорът за прислугата се свързва с централния. Разпознавам сред тях Беа, както и облака тъмна коса на Алиа, затова се забързвам към групичката, за да разбера какво се случва. В сивите си дрехи от пералнята Алиа изглежда още по-дребна, отколкото я помня. Вина и тревога пронизват скръбта ми. Обещах на Амма, че ще се грижа за малката й сестричка, но почти не съм се сещала за нея, и то отпреди пристигането на Кралицата в Евърлес.

Беа се е облегнала на рамката на вратата, заобиколена от слуги с широко отворени очи. Заставам до Алиа.

— И заловили ли са крадците на кръв? — пита я някакво луничаво момиче.

Крадци на кръв? Чувствам как Алиа се разтреперва до мен. Тя ме дръпва за ръкава, а когато се навеждам, ми прошепва:

— Разбойници са нападнали Кралицата по пътя й за насам. Беа е чула, че над двайсет от камериерките и стражите й са умрели, Джулс.

Стомахът ми се обръща. Значи е вярно.

— Някои от крадците на кръв били убити при нападението — ни пояснява тя. — Другите все още не са. Но Каро, придворната дама на Кралица, ни каза, че е само въпрос на време.

— Надявам се, че Кралицата им е източила толкова кръв, колкото заслужават — промърморва мрачно някой.

Но аз не мога да понеса да слушам за още смърт, не и сега. След като въпросите на другите заваляват отново, описвам рамото на Алиа и се обръщам към спалнята, бързайки с наведена глава.

Там, простряно върху леглото ми, заварвам онова, което Хинтън се опита да ми даде по-рано. Портрета на майка ми. Грабвам рисунката — най-напред с намерението да я скрия на дъното на сандъка си… или да я изхвърля с кухненските отпадъци, за да не ми се налага да я гледам. Не искам да си спомням.

Нещо обаче ме спира. Вместо това се настанявам на леглото и се свивам в сенките, така че никоя от другите жени да не може да зърне сълзите в очите ми. Взирам се надолу към онова, което е останало от баща ми.

Хартията е омекнала с времето и миризмата, разнасяща се от нея, незабавно спира сърцето ми: вдишвам дима от слама и дървесина, задържал се по хартията, заедно с острия мирис на олово. На изображението майка ми наднича през рамо, уловена толкова майсторски, че не бих се учудила, ако отвори уста и се засмее.

Слагам хартията с лицевата част надолу върху покривката на леглото, преди болката в гърдите ми да стане още по-мощна, и спирам, защото опаката страна на рисунката не е празна.

Вдигам я отново, завъртам я към светлината на свещите и се вглеждам по-отблизо. Покрита е с текст, въпреки че буквите са избледнели с годините, сякаш е била откъсната от някоя много вехта книга. Самият език също е дребен — някакъв остарял, изискан семперански, ако съдя по онова, което различавам; език, който Кралицата може би е говорила, когато е била момиче. Макар че някои думи и букви са непознати, мога да разчета достатъчно важни за смисъла засукани букви, за да проумея, че това е приказка за Магьосницата и нейния враг Алхимика.

Засмивам се за първи път от дни — естествено, че баща ми би пожертвал страница от тази книга за портрет на майка ми. Татко мразеше всякакви суеверия.

Но още по-странно от текста е онова, което е надраскано на ръка в полетата: изписани бележки с детски почерк. Мастилото е толкова избледняло и зацапано, а почеркът е така нечетлив, че мога да разпозная едва откъслечни думи.

лисица

към гората

змия

от олово

Лисица, змия, гора, олово. Играта на Роан. Думите извикват на повърхността спомен: свити пред огъня в ковачницата, татко ми чете от някаква книга с кожена подвързия за лисица и змия, които били най-добри приятели.

Не съм сигурна дали думите, или пък миризмата на дома ни, разнасяща се от страницата, е това, което се разраства болезнено в мен, притискайки отвътре ребрата ми.

Нечий тих глас прозвучава до лакътя ми и ме кара да подскоча.

— Какво е това, любовно писмо ли? — изчуруликва той.

Напрягам се, но се оказва просто Беа — сега далеч не е треперещото момиче, което разля вино върху жилетката на благородника. Вместо това цялото й тяло сякаш се усмихва, а увереността й се е възвърнала, докато утешава другите момичета. Тя се тръсва на леглото до мен.

— Нищо интересно — казвам почти недоловимо и пъхвам рисунката под възглавницата си. Хрумва ми един въпрос. Защо баща ми е донесъл със себе си нарисувания от него портрет на майка ми — за късмет, тоест поради същата причина, поради която аз донесох със себе си фигурката на Магьосницата?

— Ще кандидатстваш ли за мястото на Ади? — пита Беа. Веселото й настроение е дразнещо. Аз поклащам глава, но тя продължава, без да ми обръща внимание. — Лейди Вериса е объркана. Първо Ади, а след това Кралицата е отпратила всяко момиче, което Вериса се е опитала да постави на нейно място. Подложила ги е на някакъв тест.

В мен започва да се оформя идея.

— Какъв тест?

Беа врътва очи.

— Нямам представа, предполагам, че не желае да й прислужват провинциални момичета. Вериса изпрати много момичета на събеседване, но те всички са били отхвърлени, след като отговорили грешно на въпросите й. Смятам, че са го направили нарочно.

— Защо? — интересувам се аз, макар че вече знам отговора.

— Заради това, което се случи с Ади, разбира се. Кой иска да бъде изгонен? Или убит? — казва Беа и потръпва. Тя накланя главата си настрани, преценявайки ме. — Обзалагам се, че Кралицата би харесала теб обаче, ако го пожелаеш, ти си хубава. Освен това скоро няма да остане никой друг.

Без да ми каже довиждане, тя припряно се изправя и закрачва през стаята към собствения си дюшек. Преди да си легна, спуснатата руса коса на Ингрид и надменното й лице се появяват, висящи от леглото над мен. След съвместното ни пътуване в каруцата по пътя към Евърлес тя се е заела да ми предлага непоискани съвети.

— Това момиче е твърде дръзко — казва тя.

Предложението на Беа се загнездва в съзнанието ми. Никога няма да се приближа до Кралицата в кухнята, ако бях момиче за сервиране — може би, но дори и тогава щях да съм късметлийка, ако дочуя някой неин прошепнат разговор между чашите вино.

Искам ли да узная какво е търсил баща ми в трезора и какво общо би могло да има то с предупрежденията му за Кралицата, ще ми бъде от полза да съм по-близо до нея. Тихичък гласец вътре в мен ме предупреждава, че поемам в точно обратната посока на желанията на татко, но мога ли да избутам настрана неизвестните, които бяха започнали да гризат сърцето ми? А освен това — какво имам за губене?

Прехвърляйки в ума си подобна идея, аз се пъхвам безшумно между одеялото и дюшека, като нож в кания.

11

След като ми предложи стаята си през онзи първи ден, след като татко умря, Лора не ми прави никакви други отстъпки. Изглежда, тя също като Хинтън вярва, че усърдната работа е като противоотрова за скръбта. Старая се да се запилявам нанякъде, но всеки път, когато свитата на Кралицата поиска нещо от кухнята, аз сама изявявам желание да го занеса лично, като се натъквам единствено на затворена врата и стена от стражи със стоманени лица. Колкото обаче да се трепя през деня, мъчейки се да задоволя Лора и да получа благоразположението на Кралицата, нощем сънят ми се изплъзва с часове. Дните ми минават като в мъгла и всеки един се слива със следващия. Не мога да кажа кой ден от седмицата е, когато Лора се приближава до мен в кухнята със загрижено лице.

— Уредила съм да си вземеш почивка днес следобед — прошепва тя. Когато стоящата до мен Ингрид вдига любопитно поглед от храната, която реже, Лора я срязва: — Гледай си работата!

Тя ме издърпва в коридора и се навежда към мен.

— Ще се върнеш с кола и кон в Крофтън и… и… ще прибереш нещата на Пер от търговеца на време — завършва тя, потупвайки ме с набрашнената си ръка.

Докато отивам към конюшнята, се чудя какво ме очаква при търговеца на време — баща ми имаше само дългове. Ще ме накарат ли да гледам как събарят колибата, керемида по керемида, дъска по дъска? Дали Дуейд ще ми източи кръв в магазина си, за да погася онова, което баща ми може би е дължал? Тази мисъл се разтваря в скръбта ми, подобно на кръвното желязо в чая. Потребно ми е да свикам цялата си сила, за да правя крачка след крачка.

Както обеща Лора, конят и колата ме чакат в конюшните, а старият ми приятел Там държи юздите. Той ме прегръща силно за миг — вероятно чул какво се е случило. Сетне ме сграбчва за рамото, прикрепяйки ме, докато се качваме в колата, а в отговор аз се облягам върху грубото му вълнено палто и ми се ще да мога да поема частица от издръжливостта му.

Денят е необичайно топъл. Снегът се е превърнал в кал около нас и няколко птици чуруликат смело срещу вятъра, а боязливото слънце блести в кишата в бяло и кафяво. Почти е красиво.

Изминала е седмица, откакто напуснах Крофтън, но тя ми се струва като години. Когато най-накрая минаваме през счупената порта, съм поразена колко жалка е ниската каменна стена от двете страни. Не би могла да спре дори крава. Съдейки по улиците, градът изглежда смален, миниатюрен, притихнал и сив. Питам се плахо какъв ли би бил животът ни — на татко и моят — ако не бяхме дошли в това село след бягството ни от Евърлес. Ако бяхме заживели в един различен свят, в който Кралицата никога не бе отделяла Семпера от другите кралства, за да запази тайната на кръвното желязо. Свят, в който бихме могли просто да крачим, докато достигнем морето, а сетне да се качим на кораб и заминем другаде. Знам, че трябва да има някакво другаде, място без крадците на кръв или Кралицата. Ала фантазията, достигаща границите на познанието ми, се разтваря в мъгла.

Щом влизаме в града, Там връзва коня за някакъв стълб близо до месарницата. Подвоумявам се дали да не изтичам при Амма, но всъщност нямам сили да й кажа… Дали и тя вече е научила?

Махвам с ръка на Там, който четка козината на кобилата. Благодарна съм му, че разбира, без да ми се налага да обяснявам, че имам нужда да остана сама.

Пристигам в магазина на търговеца на време и замръзвам с ръка върху дръжката на вратата. Най-горното копче на черната рокля, дадена ми от Лора, изведнъж започва да ме стяга прекалено на шията. След като съм получила надниците, дори и след подареното на Хинтън, разполагам с повече пари в кесията си, отколкото съм имала в продължение на години, но бих заменила Евърлес и всички в него за възможността да върна последния момент, когато стоях на този площад. Никога нямаше да тръгна към пазара и чакащата каруца. Щях да разреша на татко да продаде няколко месеца или щях да го убедя да ми позволи аз да го сторя. Щяхме да оцелеем. Както винаги сме го правили.

Съвземам се и влизам в магазина — минавала съм хиляди пъти покрай него, надничала съм хиляди пъти, но никога не бях влизала в него. Вътре е тясно, пропито с миризмата на бакър, а пръстеният под е опръскан със стара кръв.

Трепереща въпреки топлината от огнището, се отправям към тезгяха с високо вдигната глава. Двама по-възрастни мъже с гърбове, превити от твърде много работа и твърде малко години, са се привели над малка маса в ъгъла, като се редуват да прорязват взаимно дланите си, оставяйки кръвта да изтича в празни шишенца. Чудя се дали не заделят време за децата си. Докато се приближавам, те ме наблюдават с любопитство и съжаление. Предполагам, че все още изглеждам твърде млада за подобно място.

— Баща ми умря преди четири дни — казвам на Едуин Дуейд, надявайки се, че гласът ми няма да затрепери. — Тук съм за вещите му.

Очите му се стрелват към моите, а после се връщат към тефтера със сметките му.

— Цялото му име, както и твоето.

Няма думи на утеха, няма нищо. Забелязвам червената линия, разсичаща дланта на Дуейд — коричка за спомен. Още едно припомняне, че едва преди няколко седмици всичко бе различно, когато Лиъм поръча да източат кръв от Дуейд и това беше достатъчно, за да ме разтърси.

— Пер Ембър — този път гласът ми наистина ми изневерява. — А аз съм Джулс.

Дуейд изчезва в задната стая, а една сълза — две сълзи — се прокрадват от очите ми и се стичат по бузите ми. Избърсвам ги бързо, когато той се появява, носейки само някакво писмо и платнена торбичка, голяма колкото двата ми юмрука, торбичка, която, както мога да позная от разнеслия се при тупването й върху тезгяха звук, е пълна с кръвно желязо.

— Печелиш повече от половин килограм, момиче — заявява той. — Дълговете му са платени. На бирниците.

Аз примигвам объркано.

— Но… от кого?

Смехът на Дуейд е неприятен.

— Всичко е платено точно и честно. Това е единственото нещо, което трябва да те интересува.

Възможно ли бе Лора да е платила? Но по-важното…

— Къде са останалите ми неща?

Той вдига глава към мен.

— Това е всичко.

Примигвам.

— Какво искаш да кажеш? — Замислям се за колибата ни, за дома ни. — Имахме колиба. И рисунки по стените. — Макар и не твърде много… — А един счупен джобен часовник. Взел ли си го?

Той пак се подхилва подигравателно и замахва с ръката си във въздуха, сякаш съм муха, която прогонва.

— Онези неща не са за теб.

— Какво… — сълзите ми заплашват да рукнат наново. Поемам си дълбоко дъх и се съвземам. — Трябва да е станала грешка. Каза, че дълговете му са платени, което означава, че собствените му вещи ми принадлежат сега. — Вкопчвам се в тезгяха. — Нямаше си никой друг. Аз бях всичко, което имаше.

Дуейд въздъхва.

— Останалото принадлежи на Гърлинг, сладурче! Казваш, че Пер Ембър е твой баща? Е, не разполагам с документ, в който да го пише. Нямам никакво сведение за теб изобщо.

Тишината зазвънтява, нарушавана единствено от двамата мъже, които се размърдват, изпразнени от годините си. Гласът ми звучи едва:

— Няма… документ?

Той кимва към плика върху тезгяха.

— Само това — съобщава той. — Не мога да направя нищо повече за теб.

Веднага, щом магазинът му се изгубва от погледа ми, аз се мушвам под някакъв вехт навес на магазин и оглеждам писмото. Името ми е изписано отпред на плика с внимателния почерк на баща ми. Ръцете ми треперят, докато го отварям с един пръст и измъквам бележката отвътре. Масивът от гъсто изписания текст се размазва пред очите ми… изтривам сълзите си, за да го прочета.

Джулс,

Тази сутрин тръгвам за Евърлес, за да те върна. Надявам се, че ще се прибереш у дома с мен и че утре по това време ще хвърля писмото неотворено в огъня. Евърлес е опасно място, а сега — повече от всякога. Така че нямам друг избор, освен да се изправя пред възможността да не се прибера обратно.

Ако нещо подобно се случи и четеш това, Джулс, бих искал да можех да ти дам повече от настоящото писмо, моето момиче. Ти заслужаваш много повече. Ала се боя, че сега това е всичко, което съм способен да ти предложа.

Към този момент може би си започнала да подозираш истината — че аз не съм твой баща по кръв или закон. Помолих Дуейд, ако може, да ти предаде вещите ни въпреки това, но знам, че той няма да го стори. Законът си е закон, както светът толкова обича да ни напомня. Винаги съм мислел за теб като за моя дъщеря — ти си моя дъщеря, затова никога не съм казвал обратното на никого. Моля те да направиш същото, Джулс. Запази нашата тайна. Животът ти ще бъде малко по-лесен с фамилно име, пък било то и като моето.

И ще ти кажа това, когато те зърна, но ако живея толкова дълго, за да го изрека само веднъж, позволи ми да се повторя и тук: Стой далече от Евърлес. Стой далече от Кралицата.

Не мога да ти го обясня, не и в писмо, което може да попадне в ръцете на всеки, но ти не си в безопасност там. Моля те, знам, че сигурно имаш толкова много въпроси, Джулс, но ми повярвай сега.

Преди да заминеш за имението, ти каза, че се нуждаеш от мен, но сгреши. Ти си силна, смела и добра, знам, че ще продължиш напред, когато вече няма да ме има. Всеки ден, всеки час, който съм дал, си е струвал повече от достатъчно. Просто ми се иска да можех да видя жената, която ще станеш.

Моето момиче, ти си моя дъщеря, а аз — твой баща… по всякакъв начин, освен чрез кръвта ни. Никога не забравяй това. Пази нашата тайна и бъди в безопасност. Обичам те!

Татко

Бродя из задните улички на Крофтън като обезумяла, избягвайки централния пазар, въпреки че копнея да видя Амма. Там може да поостана още малко с колата. Студът хапе, нищо, че слънцето е увиснало върху безоблачното небе, но от идеята да се вмъкна в някой магазин или кръчма и да се държа така, като че всичко е наред, ми прилошава.

Вместо това нозете ми, излекувани само наполовина от деня, в който тичах боса до езерото, се плъзгат по мръсния, топящ се сняг. Няколко души ме поглеждат, докато преминават край мен, но извръщат очите си, отбягвайки ме. Мога да позная, че се боят от мен по същия начин, по който аз някога се страхувах от Призрака. Навярно съзират същото безнадеждно безумство върху лицето ми и как скръбта е покосила всичко човешко в мен.

Ръката ми стиска писмото на татко. Редовете наново се връщат към мен, сякаш са рефрен от песен: Аз не съм твой баща по кръв или закон. Аз не съм твой баща по кръв или закон… И образите, както ги описваше Хинтън — петната върху ръцете на баща ми, празният му поглед, пресушен от липсата на време.

Думите му, така изпълнени с истина, не са думи на човек, който губи разсъдъка си.

Чувствам ръцете му върху раменете си, сграбчват ме здраво, разтърсват ме, а той настоява да си тръгна, докато не съзнавам, че това са моите собствени ръце, моите собствени пръсти се вкопчват в някаква плът. Треперя, ала това няма нищо общо със студа.

Торбичката с кръвно желязо виси като оловна тежест на хълбока ми. Още една загадка. Може би Дуейд греши и татко е събирал това кръвно желязо, но защо не го бе използвал, за да се спаси?

— Джулс! — вика ме някой.

Познавам гласа. Амма. Обръщам се.

Амма бърза по уличката към мен, проправяйки си с рамене път през хората, вървящи с наведени глави и загърнати във вдигнати до бузите им палта. Опръсканата й с кръв месарска престилка е навита под мишницата й. Тя спира на две крачки от мен с протегнати за прегръдка ръце, но после се отдръпва. Изучава лицето ми.

— Джулс — промълвява тя. — Какво? — Цветът се оттегля от собственото й лице. — Случило ли се е нещо в Евърлес?

Не мога да говоря, а съчувствието в очите й кара сълзите ми да рукнат отново. За секунда тя се вторачва в мен ужасена. Сетне ме хваща за лакътя и ме отвежда към някаква врата наблизо, където се сгушваме. Прегръща ме и ме притегля към себе си. Гласът ми все още е слаб, затова й подавам писмото, за да го прочете.

Очите й припряно се плъзгат по него и се изпълват със сълзи.

— Той сигурно е продал времето си — прошепва тя смаяно. — Толкова съжалявам, Джулс.

Гласът ми, пресипнал от плач, пресеква, когато заговарям.

— Има нещо повече от това — казвам аз дрезгаво. Но следващите думи засядат в гърлото ми. Как мога да обясня на Амма истината, че е прекарал последните си часове в пътуване до имението, а след като пренебрегнах молбите му да се прибера вкъщи, се е помъчил да влезе в трезора на Гърлинг… и аз не знам защо? Че заради това е умрял извън стените на Евърлес и само Хинтън, един чужд човек, е бил до него…

Страхувам се, че тя ще ми каже същото като Лора: Разсъдъкът изтича от вената, както и годините.

— Имам нужда от него — изричам аз вместо това, а думите ми се смесват с риданията ми.

Амма ме приласкава към себе си. Сега, когато е по-близо, долавям миризмата на животинска кръв върху нея, но това няма значение — точно сега тя е като ивица суша, а аз съм удавникът. Ридания ме разкъсват наново, отеквайки по тясната уличка, докато накрая се оказвам прекалено изтощена, за да плача повече. Амма все още ме прегръща и ме придържа изправена, а селото около нас постепенно потъва в мрак.

— Какво иска да каже той за Евърлес и за Кралицата? — пита най-накрая тя.

Изтривам очите си.

— Никога не е харесвал нито нея, нито семейство Гърлинг. — И си имаше сериозна причина за това — нямаше да мизерстваме, ако не беше Лиъм. Но писмото в ръката ми тежи неимоверно и крещи нещо повече. — Все пак опасност… Не знам какво е имал предвид.

Истината за това ме измъчва — не знам, не знам…

Амма замлъква за момент, а след това казва:

— Джулс, може би не трябва да се връщаш там.

Аз потрепервам.

— Не. Само че нямам друг избор. — Това е наполовина вярно. Мисълта за Евърлес, за топлите му кухни и буйни огньове носи утеха, но идеята за Гърлинг и Кралицата вътре е като отрова. Опасност… според думите на баща ми. Ала ако напусна сега, никога няма да разбера защо.

Амма потупва торбичката с кръвно желязо на колана ми.

— На мен това ми изглежда като избор.

Думите й увисват във въздуха пред нас. Изведнъж усещам торбичката с монети много по-тежка, когато те придобиват нов смисъл, а може би и ново бъдеще… Какво ли бих могла да сторя с годините в нея?

— Не е необходимо да се връщаш там — казва Амма. Лицето й светва от тази възможност. — Алиа ми писа, че иска да се прибере у дома. Просто мрази мястото. Спечелила е достатъчно пари, за да изкараме няколко месеца. — Тя притихва, а гласът й е толкова плътен. Чудя се дали Алиа все още се страхува, че духът на Алхимика може да я преследва из коридорите на Евърлес, или е нещо друго. — Не бях права, Джулс, Евърлес не си заслужава. Каква полза от годините, ако трябва да ги прекараш така?

Възможности се въртят и в моето съзнание, а блясъкът им е помрачен от скръбта. Мога да се върна в Крофтън, да наема нова къща, да използвам парите, за да се сдобия с някоя малка ферма. Мога да се върна в училище и да изуча някой занаят. Бих могла да пътувам, да опитам късмета си в някой от процъфтяващите градове по крайбрежието на Семпера и най-накрая да зърна океана.

Или бих могла да се върна в Евърлес. Да работя максимално усърдно, понякога да се ослушвам в коридорите, както правехме с Роан преди, и да се надявам, че нещо може да ме отведе до истината от писмото на татко. След като лейди Голд се омъжи, Кралицата ще се оттегли в двореца си край морето. Ако не действам сега, ще пропилея шансовете си.

Къщата би била празна и безполезна без татко. Цялото село ще бъде такова. И не мога да си представя да замина където и да било, без да приключа въпроса за последните действия на баща ми. Трябва да науча защо е предприел онова, което е сторил. Всъщност ледена тръпка пролазва надолу по гръбнака ми, тъй като проумявам, че вече знам първата си крачка. Да заменя Ади в свитата на Кралицата. И ако също ме прогонят… е, преживяла съм го и преди.

— Не трябва да се връщам — казвам аз едва доловимо, а гласът ми е сипкав. — Но пък искам да го направя.

Свалям торбичката с кръвно желязо от колана си, изваждам шепа монети, за да ги пусна в джоба си, и подавам останалата част на Амма.

Очите й веднага стават сурови.

— Джулс, не!

— Вече нямам потребност от тях — казвам аз. — Вземи ги заради Алиа, ако не ги искащ за себе си.

Именно това е, което я подтиква да приеме парите. Познавам Амма пределно добре, за да знам, че тя е като мен — горда, но не и прекалено горда, за да не се възползва от онова, което е добро за семейството й. Моето семейство вече го няма. Нейното обаче е тук. Тя затваря очи и оставя сълзите да се стичат по бузите й.

— Благодаря ти — прошепва, заравяйки лицето си в рамото ми. — Благодаря ти, Джулс.

Леко опирам главата си в нейната. Толкова ми се ще това да е достатъчно и да мога да изпълня желанието на татко. Да загърбя въпросите, погребани между каменните плочи на Евърлес — да си останат там или да отлетят като късче коприна с вятъра. Бих могла да продължа живота си тук, в нашата колиба и градина, в училището, с приятелката ми.

Но загадката с предупреждението на татко, с боядисаните му ръце и смъртта му ще ме подлуди.

Ще се върна там. Трябва.

Имам работа с Кралицата.

12

Когато с Там стигаме до портите на Евърлес, той ме оставя край конюшните, с кафяв хартиен плик в ръце, пълен с твърди медени сладки от пекаря.

Общите спални са празни, с изключение на някаква жена, която лежи в леглото си до далечната стена, увита в одеяло и дишаща едва-едва — вероятно болна, иначе Лора би слязла тук, за да я събуди. Нужна ми е цялата ми воля, за да не се пъхна под тъничкото си одеяло, изключвайки света наоколо. Чудовищните тайни на татко ме теглят към себе си, завладяват ме. Пренебрегвайки варианта да блъскам по вратата на Кралицата и да настоявам за отговор, нямам никаква представа какво да правя. Единственият ми избор е да се опитам да издържа глупавия й тест, ако въобще мога да се добера до нея. Ако го сторя, може би ще ми позволят да й служа.

А този ден, освободен от задълженията ми в кухнята, е подарък. Ако искам да науча нещо за Кралицата, преди да се приближа до нея, трябва да започна сега.

Вместо кафявите, дълги до коляното рокли, които носим в кухнята, обличам най-хубавата си рокля от синя вълна с дълги ръкави. В допълнение с бонето ми на слугиня се надявам да ми позволи да мина за домашна прислужница. Грабвам една работна престилка и кърпа за бърсане на прах от шкафа с провизиите за почистване и поемам към библиотеката. Знам, че ако ме намерят там без разрешение, може да бъда ступана. Или по-лошо.

Казвам си, че ако имам късмет, никой няма да ме забележи, мъча се да не мисля за факта, че никога не съм била особена късметлийка.

Когато с татко живеехме в Евърлес, той имаше разрешение да използва библиотеката — казал им беше, че трябва да проучва някакви ковашки техники, а вместо това ме вмъкваше там нощем, за да чета книги с приказки на светлината на свещите. Това беше една от любимите ми стаи — рафтовете, издигащи се на две етажа, подът от тъмно, блестящо дърво, инкрустирано със златни нишки, блажената тишина, нарушавана единствено от прелистването на страниците и шепота от собственото ми изумление.

Сега библиотеката е почти празна, а залата е осветена от дългите лъчи и още по-протяжните сенки, хвърляни от залеза отвъд гледащия на запад прозорец. Неколцина благородници седят, разпръснати по масите и фотьойлите, и четат или пишат писма. Някакъв едър мъж дреме в едно твърде натруфено кожено кресло. За разлика от времето, когато бях малко момиче, тишината не таи в себе си обещания за истории, които чакат да бъдат разказани; няма и искрици вълшебство във въздуха, блещукащи като мъгла на слънце след дъжд.

Но, за щастие, подредбата ми е все още позната. Голямото, отворено централно пространство е опасано от входове към коридори и кътчета, чието съдържание е изписано върху месингови табели над вратите. Докато ги преглеждам, осъзнавам, че нямам идея откъде да започна. В училището ни в Крофтън слушахме предимно почтителни хвалебствия за Кралицата — за невероятната й красота, за бунтовниците, които е унищожила, за мъдростта й като владетел. Нищичко, което би могло да обясни, защо татко би се страхувал от нея.

Проучвам табелите — Популярни, басни, Имението Евърлес, Икономика — докато накрая съзирам История на отсрещната стена на библиотеката. Изглежда добро място за начало. Движа се в края на стаята, давайки си вид, че имам цел, докато все още не бия на очи, и се плъзвам леко по пътеката.

Книгите ме заобикалят от двете страни, а златните им заглавия проблясват на слабата светлина. Изваждам една тънка книжка, наречена „Семпера: хроники“, и започвам да чета от средата на страницата.

По сведения на командващия офицер от Кралския военноморски флот — пише там — Кралицата на Семпера сама прерязвала гърлата на бунтовниците с острие, за което казват, че поглъщало магията от кръвта им и й било подарено от Магьосницата. Разполагала със свой търговец на време — жена с тъмна качулка, която крачела на бойното поле до нея, източвала кръвта на мъжете още на мястото, на което лежали, превръщайки я в желязо, докато падналите били принудени да гледат и да чакат своя ред.

Затварям книгата и я притискам до гърдите си, треперейки от студ независимо от топлината в стаята. Татко никога не ми е разказвал много за нашествията и бунтовете, случили се през първото столетие от епохата на кръвното желязо, след като магията на Магьосницата и Алхимика се разпространила за първи път по цялата земя. Но дядото на Амма твърдеше, че един от техните предци е воювал в армията на Кралицата. Аз често ходех до къщата на Амма и сядахме пред стола на стареца, докато той разправяше истории за крадци, които биха източили кръвта на човек през нощта, за изгубени крайници и търкалящи се глави… докато Амма не го помолеше да спре. Нашествениците, казваше той, щели да убият всички в Семпера и да отнесат кръвното желязо отвъд морето. Вместо това обаче Кралицата заповядала на войските си да погълнат кръвното желязо на падналите и така да придобият мощ.

Все още стискайки книгата в ръце, се оглеждам наоколо за място, на което мога да седна и да почета. И тогава го виждам: Лиъм Гърлинг, настанил се зад бюро на балкона над главата ми, приведен над някакви подвързани страници.

Замръзвам, а сърцето ми бие лудо. Ако само надникне надолу, ще ме види през полираните дървени пръчки на парапета на балкона. Бавно, за да не привличам внимание, се отдръпвам назад в сянката на висок книжен шкаф.

Разкъсвана между възможността да избягам или да се заема с делата си, аз го изучавам предпазливо. Дори и да не разпознае лицето ми, би могъл да забележи някаква прислужница, която чете, вместо да забърсва прах. Ала явно той изобщо не забелязва нищо около себе си. Челото му е сбръчкано от съсредоточаване, а кракът му потропва нетърпеливо, сякаш всичко, което чете, го разочарова. През няколко минути се мръщи, надрасква нещо в бележника си, а сетне се завръща към четенето.

При вида на острите му черти, които толкова дълго са обект на кошмарите ми, гневът в мен се надига стремглаво, подобно на пламъците в кухненското огнище. Споменът за прогонването ни от Евърлес се завръща като разпилени образи, взривове от звук и топлина.

Спомням си как Лиъм размахваше меча си, как бутна Роан в огъня. А после огънят, бушуващ в пещта като нещо живо, пламъците, стрелкащи се из въздуха… Страхът в очите на Роан.

Затварям бавно очи, прогонвайки спомена, а след това наново ги отварям. Каквото и да чете Лиъм толкова погълнато, неминуемо трябва да е важно. Завръщайки се от академията в края на лятото, той бе взел активно участие в управлението на богатствата на Гърлинг, както и на делата в Евърлес като цяло, поне така бях разбрала от дрънкането на слугите по негов адрес. Дали обаче семейството му щеше да го приеме с такава охота, ако беше наясно какво се бе помъчил да стори с Роан? А дали и Роан си спомняше досега си със смъртта?

Някакъв слуга — Стефан, ако не ме лъже паметта — минава безшумно край мен, долавям аромата на одеколон. Той ме поглежда през рамо и подозрително присвива очи. Дъхът засяда в гърдите ми, но Стефан продължава да крачи по пътеката, а след това се изкачва и по стълбите в края й. Приближава се до бюрото на Лиъм и го докосва по рамото.

Лиъм рязко вдига глава с изкривени от раздразнение черти, а слугата му промърморва нещо. Той въздъхва и отваря едно чекмедже, поставяйки книгата и бележника си вътре, преди да го затвори и заключи.

Каня се да се обърна, когато нещо друго привлича погледа ми — петно със странен цвят, когато Лиъм се изправя. Дланите му са боядисани, сякаш ги е потопил във вино.

Думите на Хинтън изплуват в съзнанието ми. Ръцете му бяха оцветени в пурпурно. Ръцете на татко.

Преди да го обмисля по-добре, краката ми тръгват сами. Отпускам надолу книгата и проследявам Лиъм и слугата от разстояние, докато вървят към изхода на библиотеката с Лиъм начело.

Старая се да остана поне на половин коридор разстояние зад тях, докато те преминават през залите, като не губя от поглед пешовете на дългото палто на Лиъм. Движим се по един от централните коридори на Евърлес, а салоните са пълни с господа и дами, оттеглящи се след вечерята в стаите си — бляскави в тоалетите си от коприна и кадифе и олюляващи се след изпитите питиета. Вървя с наведени надолу очи и се надявам никой да не ми се развика. Лиъм пренебрегва поздравите на всички.

В крайна сметка коридорът се стеснява и опустява и аз изоставам по-назад зад двамата мъже. От нерви дланите ми се потят и стават хлъзгави. Мъжете пред мен завиват зад един ъгъл и няколко секунди по-късно чувам, че стъпките им секват. Аз също забавям крачка и рискувам да надникна иззад ъгъла. Спрели са се пред голяма врата от резбован махагон. Озъртам се наоколо — тъканите по стените са по-малко луксозни, отколкото навсякъде другаде в Евърлес, но и по-старинни, и по-елегантни, със сложно преплетени геометрични фигури. Дишането ми се ускорява. Никога преди не съм била тук. Изобщо не трябва да съм тук. Ако ме хванат…

За да се успокоя, вдишвам бавно и дълбоко, задържайки дъха си, както ме учеше баща ми, когато се събуждах изпотена от кошмарите в детството ми. Умение, което практикувам доста често през последните няколко дни. Два стари, повтарящи се кошмара изникнаха отново, откакто се върнах в имението: единият е за нощта, когато с татко бяхме прогонени, а другият, по-странен — за някакво момиче, което ме преследва с нож, а лицето му винаги остава в сянка.

Лиъм и Стефан разговарят с други двама мъже в коридора — единия от тях разпознавам като бирник, почти неразличим от онзи, който ни посети с татко в колибата ни.

Това трябва да е… трезорът на Гърлинг, мястото, на което държат богатството си. Винаги съм си представяла, че поглъщат цялото време на Крофтън на едно хранене всеки месец, подобно на прасета, ядящи от копанята. Разбира се, един Гърлинг би трябвало да присъства, когато прехвърлят събраните данъци в трезора. И не би трябвало да се изненадвам, че това е Лиъм. Роан не прилича на човек, който може да изпита удоволствие да прекара следобеда си в броене на пари в някоя изложена на течение кула.

Отдръпвам се зад ъгъла и се напрягам да доловя гласовете им, дрънченето на кръвното желязо. След това разговорът спира за миг, разнася се мощно скърцане и тежко стъргане на вратата по пода.

— Качвай се горе! — заповядва Лиъм и както винаги аз се стряскам колко е нисък гласът му. — Ще се видим след малко.

Притискам гръб към стената, а ударите на сърцето ми подтикват този някого да се качи горе, горе, горе, за да мога да открадна поглед към трезора. Мисълта за влизане вътре ме привлича, изпълвайки ме със смесица от ужас и интерес.

И тогава Лиъм се появява зад ъгъла и ме хваща, а очите му ме пронизват.

Достатъчно далече съм, за да съумея да избягам, ако въобще мога да помръдна, но шокът смразява крайниците ми. Струва ми се, че само след един-едничък удар на сърцето ми той вече стои пред мен.

— Ти ни следващ още от библиотеката — обявява. Гласът му е спокоен, противоречащ на гнева, който стяга кожата около очите му. — Защо?

Отварям устата си, но нищо не излиза оттам. Все още стискам безполезно книгата в ръката си. Сега, когато той наистина ме гледа, страхът, че може да ме разпознае, изплува наново. Наново нахлуват спомени — блясъкът от разтопен метал и собственият ми писък в ушите ми, лютивият дим. Дори и да не ме познава, намирам се на място, където не би трябвало да бъда. Ето го и Айвън — неговото острие. Бях глупава, толкова глупава да го последвам.

И все пак се насилвам да срещна погледа на Лиъм, искайки ми се лицето ми да бъде гладко, и безизразно, и без намек за страх. Протягам ръка към кесията на кръста си и изваждам първата монета, която пръстите ми докосват — един месец кръвно желязо от парите, които ми даде Дуейд в Крофтън. Старият инстинкт ми крещи да не се разделям с тях, но аз се протягам и пускам монетата в ръката на Лиъм — дланта му е бинтована, а върховете на пръстите му са оцветени в пурпурно.

— Видях ви да изпускате това — казвам аз. — В библиотеката. — А сетне с фалшиво любопитство питам: — Имате ли нужда от нещо за ръката си, милорд? В кухнята разполагаме с хамамелис.

Лиъм присвива очи. Затяга юмрука си около монетата и я пъхва в джоба си, без да откъсва взор от мен.

— Сигурен съм, че знаеш къде се намираме — казва той.

За момент се подвоумявам пак да излъжа, но като се замисля по-сериозно, съм убедена, че Лиъм ще долови измамата в гласа ми.

— В трезора на имението.

Доволен, той додава:

— И си чувала истории за това място. Прав ли съм?

Кимвам бавно, като не съм сигурна какво цели той. Гласът му е безгрижен, но преплетен с отрова.

— Е — подема Лиъм. — Какво си чувала?

— Ако някой друг, освен Гърлинг, се опита да влезе, вратата ще изсмуче цялото му време през пръстите му.

Той се изсмива — звукът е дрезгав, все едно в гърлото му има нещо бодливо.

— Щеше ли да опиташ въпреки всичко? — настоява той.

— Не — казвам аз твърдо и скоропостижно, макар че не знам дали това е лъжа.

— Наистина отнема от времето ти при влизане и никога не се знае колко ще е то — казва Лиъм. — Може да е един ден или петдесет години. И когато източи кръвта ти, механизмът на вратата боядисва ръцете ти по този начин. — Той протяга собствените си ръце. — Смисълът е да покаже кога някой е проникнал в трезора на Евърлес или се е помъчил да го стори. Ала това е най-малкото, за което да се тревожиш… капитан Айвън би се заел с по-лошото, ако те открие на място, на което няма какво да търсиш.

Почти не чувам предупреждението — умът ми работи, мислейки за петната върху ръцете на татко. Значи е вярно, че трезорът отнема от времето ти. А на баща ми почти не му беше останало време. Това би обяснило защо бе дошъл в имението само за да умре край стените му… защо супата, която му дадох, не можеше да спаси живота му.

Но не! Извън обстоятелството колко отчаян е бил баща ми, той не би откраднал кръвно желязо или скъпоценности. Каквото и да се е пробвал да вземе отвътре, то си е струвало да умре за него.

— Как се казваш? — пита Лиъм.

— Джулс — промърморвам аз, все още разсъждавайки за боядисаните ръце на татко. Сетне стомахът ми се свива, щом проумявам какво съм издала.

Поглеждам нагоре към Лиъм. Достатъчно близо съм, за да видя, че бялото на очите му е оградено с червено. „Джулс е често срещано име — мисля си отчаяно, — той няма да направи връзката с нещо, което се е разиграло преди десет години. “

— Ти беше и в библиотеката — казва той. — Още едно място, на което не би трябвало да бъдеш.

Тонът му е небрежен, сякаш не го изрича като заплаха, а просто като факт. Отнема ми малко време, за да анализирам опасността в него.

— Аз… аз търсех една книга — заеквам, а истината се изплъзва против желанието ми. Трябва да кажа, че съм отишла да почиствам, но е все едно, той пак би съзрял лъжата върху лицето ми. — Обичам да чета. — Проклинам се, че съобразявам бавно, и отстъпвам крачка назад от него, приисквайки ми се да избягам.

— Лорд Гърлинг! — извиква го нечий глас отгоре.

Възползвам се от момента, за да отстъпя още.

— Приятна вечер, милорд!

— Почакай! — той се пресяга и хваща китката ми. Сега очите му са леко неспокойни, а черното на зениците му се разпростира в тъмните ириси на очите му. Чувствайки опасността, аз замръзвам, надявайки се, че той не може да усети как пулсът ми думка под кожата ми.

— Каква книга? — интересува се той, а когато се втренчвам в него объркано, добавя: — В библиотеката.

— О! — ровя из ума си аз, а заглавията на всички книги, които някога съм чела, излитат от главата ми на секундата. Не съм наясно и как би възприел твърдението, че съм учила, за да служа на Кралицата. — Нищо важно, просто една стара детска книга. — Хващам се за някакъв спомен. — „Приказката за Елиса… “

— „… Пътешественичката“ — довършва вместо мен Лиъм. Очите му напрегнато са впити в моите — диви, нетрепващи, твърде съсредоточени — а главата му е наклонена на една страна. — Някога познавах едно момиче, което обичаше тази книга. — В гласа му има нещо, от което косъмчетата на врата ми настръхват.

Тогава нещо в него се променя. Стойката му се вкаменява и той се отдръпва от мен.

— Любопитството не подобава на една слугиня — казва той. — Не ходи повече в библиотеката. Ще предупредя чиновниците да внимават с теб. Съветвам те да не ме изпробваш.

Думите му са резки. Макар че само преди малко се опитвах да измисля как да си тръгна, не мога да се сдържа и примигвам слисано.

Ала не казвам нищо, просто се врътвам на пети и си тръгвам.

Яростта кара ръцете ми да се тресат, докато вървя — докато почти тичам — през коридорите, мъчейки се отчаяно да стигна толкова далече от Лиъм, колкото Евърлес ми позволява. За момент, когато той си припомни заглавието на онази книга, аз почти забравих кой е — момчето, което се превърна в причина да бъдем прогонени от дома си, и то само за да прикрие собствената си жестокост. Коренът на пълната ни разруха.

Никога вече не бива да го забравям.

Провирам се през един от малките входове към коридорите на прислугата и нямам търпение да се изгубя от погледа му. За разлика от централните коридори с техните дебели червени килими и проникващата през високите прозорци слънчева светлина, тесните, виещи се коридори на прислугата са тъмни и защитени. Познати са ми и внезапно ме обзема усещането, че искам да ме погълнат. Не забелязвам фигурата, идваща от противоположната посока, докато не се сблъскваме на един ъгъл, удряйки болезнено раменете си. Спъвам се и почти изгубвам равновесие.

— Съжалявам! — смотолевям, бързайки да се съвзема. И тогава зървам крайчеца на кадифено палто. Човекът, когото едва не прегазих, не е слуга.

Изведнъж ръцете на Роан Гърлинг ме хващат за горната част на моите и ме издърпват да се изправя. Очите му се разширяват, щом познава лицето ми, а дъхът ми спира в гърлото ми. Палтото му е свлечено на една страна, бузите му са зачервени, а очите му светят. Той се отмества половин крачка назад, за да ме види по-добре, а главата му е наклонена настрани. После устните му се извиват в лека усмивка.

Знам, че трябва да сниша главата си и да избягам, но друга част от мен крещи на Роан Гърлинг да ме забележи наистина, най-накрая да ме види и да си спомни. Лицето му е толкова прояснено в съзнанието ми, че ми е трудно да повярвам, че може да погледне моето собствено лице и в същото време да не си спомни името ми.

— Л… лорд Гърлинг — казвам аз, а езикът ми се преплита. Прикляквам в реверанс, долавяйки, че бузите ми пламтят. — Моите извинения.

— Няма значение — кикотът му ме приканва да надникна нагоре, така че го правя… трудно е да не го направя, докато сините му очи привличат моите като магнит. — Закъде си се разбързала толкова?

Примигвам.

— За никъде, милорд.

Чутото го кара да се засмее. Сетне той спира внезапно и се заема да изучава лицето ми.

— Ти ни помогна при пристигането на Кралицата — казва той. — Събра нещата й, когато паднаха на земята.

Това не е разпознаването, на което съм се надявала, особено след като той ми намигна по време на увеселението в градината, но все пак го приемам. В края на краищата може би не си спомня точно коя съм, но познава лицето ми.

— Да, сър.

— Как се казваш? — пита малко по-бавно той, с глава, наклонена на една страна, като че се взира в нещо, което му е смътно познато.

Сърцето ми се свива и спира. Дали да му кажа истината?

Лиъм би могъл да знае коя съм; той е този, който ме мрази. Ако ме сполети някаква беда заради невниманието ми, то тя вече е на път. А за баща ми няма опасност, тъй като тя вече е факт.

— Джулс — отвръщам аз. Прехапвам устните си, боейки се донякъде, че всичко, което трепти в гърдите ми, ще излети през тях.

— Джулс — повтаря Роан. — Дъщерята на ковача.

Зяпвам при звука на името ми, отронен от устните му, съкровени и скъпи. Затварям припряно уста.

— Ние бяхме приятели — изричам приглушено.

— Разбира се — усмивката му лениво се разлива отново върху лицето му. — Криеница. Дървото на северната морава.

За миг целият спомен връхлита и мен — лято, ухание на окосена трева, оставяща ни без дъх игра, ръката на Роан, хванала моята. Само кимвам, неспособна да говоря.

— Видях те на забавата. А след това в коридорите онази нощ…? — Роан казва последното някак деликатно, без съмнение, се старае да не обсъжда разбитото ми сърце на място, на което някой може да чуе. Първата ми мисъл е, че се надявам да не си въобрази, че съм влюбена в някой друг. Топлина ме облива заради собствената ми глупост. И все пак…

„Не, не, няма значение — повтарям си аз. — Той се жени за дъщерята на Кралицата. “

Все още усмихнат, Роан пристъпва към мен.

— Ти беше толкова тайнствена. Беше тук единия ден, а на следващия вече те нямаше.

— Нямах желание да си тръгвам оттук — отговарям и ми се ще гласът ми да не трепери. А в един друг свят бих попитала: Търси ли ме?

Цял един живот, изпъстрен с различни спомени, се разкрива в съзнанието ми, живот, в който не съм напускала Евърлес… а после кепенците бясно се захлопват.

Какво си спомня Роан? Какво мога да му кажа, как да обясня всичко, без да издавам нищо?

— Баща ми… той…

— Брат ми ви прогони, нали? — той се усмихва, след като го изрича, но не мога да схвана дали това е на шега. Преди да смогна да проговоря, Роан махва с ръка във въздуха, сякаш иска да изтрие миналото. — Вече няма значение, след като си се върнала. — Прекалено мълниеносно, едва уловимо очите му се плъзват по фигурата ми надолу и нагоре, обливайки тялото ми с топлина. — Къде са те поставили сега, Джулс?

— В кухнята. — Това е много по-ниско обществено положение от ранга на ковача и чувствам, че бузите ми пламват от срам.

Роан цъква с език и се приближава още повече. Чувствам топлината на дъха му върху шията си. Ако бях различно момиче, можех да се протегна към него и да го докосна.

— Съжалявам, че се блъснах в теб — допълва след малко той. — Бързах, имам аудиенция при Кралицата.

Ала той не помръдва, за да си тръгне. Изненадана съм да установя, че се изчервява. Това, съчетано с отсъствието на обичайната му лека усмивка, го кара да изглежда уязвим и някак по детски.

— Е — понечва той, — по-добре да тръгвам. Не искам да закъснявам.

— Чакайте! — изтърсвам аз. Роан се извръща към мен. Гласът ми излиза висок, въпросителен. — Палтото ви, милорд!

Той поглежда надолу и вижда, че копчетата на палтото му са закопчани накриво, като едната страна виси по-ниско от другата. Започва наново да ги закопчава — несръчен в припряността си.

Без да се подвоумя, аз пристъпвам напред, за да му помогна, но после осъзнавам какво върша и чувствам, че лицето ми почервенява. Ала той сваля ръце и ме оставя да се справя. Би било странно да се откажа сега, така че не дръзвам. Усещам топлината на тялото му през ризата и жилетката му.

— Благодаря ти, Джулс — казва тихо Роан.

Помирисвам слабото, познато ухание на лавандула, носещо се от него, и проумявам, че преди малко вероятно е бил с Ина Голд. Неправилно закопчаните копчета, руменината по бузите му — гърдите ми се стягат. Бързо предприемам крачка назад. Свеждам глава.

— Да, милорд — буцата в гърлото ми изкривява думите ми, но Роан, изглежда, не забелязва.

Вместо това хваща рамото ми. Долавям докосването му през плата на роклята си — топло и толкова нежно. Разпитът на Лиъм преди няколко минути ми се струва като далечен спомен.

— Имаш набито око — казва той, а усмивката играе върху устните му. — Надявам се пътищата ни отново да се пресекат.

Кога? — едва не го питам аз, но тогава в съзнанието ми разцъфва нова идея.

— Биха могли — отвръщам.

Роан повдига вежди, а усмивката му нараства.

— Какво означава това?

Надеждата ми нараства заедно нея. Никога не съм предполагала, че ще се сдобия с пряк път към Кралицата. Сега обаче той стои пред мен в лицето на Роан Гърлинг.

— Бих искала да се явя на събеседване за позицията на момичето, което бе изгонено от Кралицата. Ади — казвам бързо аз. Усмивката му се стопява. — Знам, че не им достигат момичета. Чух… — Роан пребледнява, ето защо спирам и опитвам нещо различно. — Искам да бъда в свитата на Нейно величество, за да служа на Ина. Именно оттам идвах току-що, от библиотеката, където учех. Знам толкова малко за нейната история… — Мъча се да свикам целия копнеж, който той е запалил в мен, и да го канализирам в гласа си, сякаш през моите седемнайсет години не съм желала нищо толкова силно, колкото това да прислужвам на дъщерята на Кралицата безкрайно и безотказно.

Усмивката на Роан се завръща и топлината й ме облива.

— Тестът? Просто една формалност, Джулс. Купчина скучни глупости, ако питаш мен — той се засмива. — Кралицата няма да е тук утре, ще екзекутират крадците на кръв, за които ти казах, но ще спомена някоя и друга добра дума за теб на Каро, прислужницата на Кралицата. Тя решава кой да се доближи до Нейно величество, а не някакъв глупав тест. — Обобщава той с повече от намек за гордост в гласа си. Отстъпва крачка назад и пак накланя главата си към мен — нов навик, който е придобил през последните десет години, като че ли търси отговора на някакъв въпрос. — Всъщност защо не сервираш утре закуската за мен и Ина, да види и тя колко си чудесна?

— Благодаря ви, милорд — прошепвам, а сърцето ми препуска лудо.

— Джулс, наричай ме Роан — поправя ме той.

— Лорд Роан — отвръщам аз, като си позволявам мъничка, крива усмивка.

Смехът му — продължителен и силен — зазвънтява в тесния коридор на прислугата.

— Радвам се, че се натъкнах на теб, Джулс — той се навежда плътно до мен, а устните му са почти до ухото ми. — Повече, отколкото си представяш.

13

Роан удържа на обещанието си. Рано на следващата сутрин, преди слънцето да се превърне от кървавочервено в жълто, той изпраща да ме повикат. Аз бавно отмивам брашното от косата си под топлата вода на мивката. Изваждам синята си вълнена рокля изпод възглавницата си и я обличам, като я закопчавам чак до брадичката си. Изцяло съм подготвена да срещна Ина Голд.

Когато тръгвам, Беа вирва вежди към мен и подсвирва леко.

— За кого се издокарваш, Джулс?

Другите момичета забавят движенията си и се заслушват.

— Ще обслужвам Ина Голд тази сутрин — казвам аз, макар изобщо да не изглежда, че думите излизат от мен. Беа свива ръката си и прави малък жест в знак на радост, но не мисля, че си въобразявам начина, по който очите на другите се разширяват, нито как те внезапно се заемат с оправянето на легла, които вече са оправени.

Веднага, щом стигам до кухнята, за да кажа на Лора — преди да мога дори да заговоря — тя ме прихваща за лакътя и ме отвежда в ъгъла. Видът й е разтревожен, лицето й е зачервено, а косата й се е измъкнала на ситни къдрици изпод кърпата й за глава.

— Джулс — казва тя. Гласът й е напрегнат. — Трябва да дойдеш с мен, скъпа.

— Но, Лора… — гласът ми прозвучава детински. Аз трепвам. — Лорд Роан ме покани да прислужвам на него и на свитата на Кралицата на закуска. — Тя се отдръпва и ме измерва с очи, все още държейки лакътя ми в ръката си. — Лорд Роан…

— Е, лорд Лиъм има друга работа за теб тази сутрин. Ще трябва да отидеш с него.

Захапвам силно вътрешната част на бузата си. Никога не бих го сторила. Той е по-големият и е… Ами…

Ужасен.

Предпазливо я следвам до входа на мазетата за хранителни запаси.

Спирам на прага и се сковавам от влажния, пронизваш мирис на мръсотия, зеленчуци и желязо. Когато за последно слязох тук, бе денят, в който открих свитата фигура на татко сред чували с ряпа и картофи. Преди осем дни ли беше това? Или девет? Лора ме улавя за ръката и нежно, но здраво ме дръпва със себе си по стълбите.

— Днес ще работиш при мавата — казва тя, избягвайки погледа ми. — Запасите от боя са на изчерпване.

— Какво? — за секунда инстинктивният ми страх от мазето е погълнат от изблик на гняв. Тук се съхраняват запасите на Евърлес от мава, далеч от кухнята, така че отвратителната, сладникава миризма на плода — на пчелен мед и бакър, или пък вкиснало вино — да не ни разсейва в кухнята. За да се приготви боята, някой трябва да проникне през дебелата ципа на плода и да извади пагубната, грапава вътрешност с ръце, по които остават петна и белези. Виждала съм понякога как нещастните жертви се препъват, излизайки от мазето, олюляващи се и замаяни от смрадта.

Но не това е причината всички да се плашат. Плодът е опасен — знае се, че в шушулките му се приютяват мънички, отровни скорпиони, пътници от южните пустини, където се отглежда мава. Тези промъкнали се „пасажери“ са рядкост, но си спомням, че като дете присъствах на погребението на някакъв готвач, който бе умрял след едно-единствено ужилване.

Чистенето на мава от обвивката е наказание, само на крачка от това да източат кръвта ти за време.

И на всичкото отгоре, струпващи се върху мен като камъни, вече знам как се използва този красив техен цвят — като знак на смъртта за хора, които се осмеляват да се доближат до Кралицата или трезора. Хора като татко.

— Какво съм направила? — издърдорвам аз възмутено.

Но, разбира се, знам. Изпречих се пред Лиъм Гърлинг.

Лора въздъхва.

— Това не е моя заповед, Джулс. Нареждането идва директно от лорд Лиъм.

Лиъм. Думата избягва устните ми като отрова, докато в същото време страхът ме пронизва — той си спомня името ми, лицето ми. Трябва да ме е избрал специално за подобна задача. Някаква тревожна мисъл минава през мен: може ли да е знаел за идването на татко в Евърлес? Ръцете на баща ми се бяха оцветили, мъчейки се да влезе в трезора. Трезорът, за който отговаря Лиъм.

Лора кимва, прекъсвайки разсъжденията ми.

— Не знам как си привлякла вниманието му, но просто бъди благодарна, че не ти е взел един час. Макар да няма голяма разлика, ще останеш там долу доста дълго време.

Значи, това е моето наказание за любопитството ми. Свивам юмруци, а ноктите ми се впиват в дланите ми, докато се старая да потисна яростта и боязънта си. Допусках, че няма вече от какво да се страхувам, и то сега, след като татко е мъртъв. Но ако Лиъм ме познава, ако специално се потруди да ме измъчва, как мога изобщо да бъда в безопасност в Евърлес?

И как изобщо ще се доближа до Кралицата?

Докато слизаме надолу в тъмното, през ума ми минава и друга мисъл: Роан също знае, че съм тук. Споменът за срещата ни в коридора вчера, близостта му е вид талисман. Вкопчвам се в него. Повече, отколкото си представяш.

Тези мисли се разпръсват, когато Лора ме въвежда в мазето. А щом отваря тясната врата в края на коридора, аз едва не припадам пред купчината мава в мрачната стая — хиляди пурпурночерни шушулки с размер на пилешко сърце са струпани до стената и стигат до тавана, някои от тях — разцепени, за да излеят блестящата си пулпа върху грамадата. Миризмата се усеща физически, подобно на стена от противен сладникав въздух, но с някаква горчива нотка отдолу като от вино и оцет.

При отварянето на вратата няколко от грозните, сякаш покрити с кожа плодове се изтърколват от купчината. Един от тях спира в краката ни. Боря се с желанието да го смачкам с обувката си. Лора се закашля до мен, очевидно повлияна от миризмата.

— Ела горе, ако започнеш да се чувстваш замаяна — казва тя, след като се взира за миг в купчината. — Съжалявам, скъпа.

И тя затваря вратата зад себе си, оставяйки ми само една примигваща факла.

След като се обели защитната обвивка на мава, плодът трябва да се държи на студено, затова в мазето е мразовито — зъбите ми тракат, нозете ми се вкочаняват в ботушите ми от досега с ледения каменен под. Всеки плод има здрава като кожа ципа, която трябва да се разкъса, без да се поврежда прекалено много пулпата вътре. След пет почистени плода пръстите ми прокървяват.

Отначало си въобразявам, че свиквам с миризмата, ала когато кофите, дадени ми от Лора, постепенно се напълват с плодове, тя пак ме завладява. Ноктите ми се впиват в обвивката и я разкъсват. Сокът оцветява ръцете ми във виненочервено. Лиъм не би могъл да измисли по-съвършено мъчение за мен. Всеки път, когато поглеждам надолу, ми се напомня за загубата и вината ми. Хрумва ми, че мога да се върна в трезора — да опитам да вляза сега, когато ръцете ми вече са оцветени — но ако това, което Лиъм каза, е вярно, проникването там може да ми струва неизвестно количество от моето собствено време. Вратата може да изпие петдесет от годините ми скоропостижно и да ме запрати припаднала на пода. Или мъртва.

Претегляйки риска, се връщам в кухнята, за да отнеса кофите с почистена мава и да хапна. Лора не ми позволява да поостана на топло и вместо това ме изпраща долу с парче корав хляб и масло, а устата й е стисната като сурова резка. Знам, че пази в ума си историите за Там, за бащата на Хинтън, за всеки, който се изпречва на Гърлинг. Настроението ми се помрачава.

В някакъв момент на вратата се почуква. Вдигам очи и съзирам Лора, кършеща ръце. Тревожното й изражение ме плаши.

— Лорд Гърлинг ще дойде тук да говори с теб. Приведи се в подходящ вид. Бързо! — И тя изчезва.

Страхът ми светкавично се сменя с надежда. Събитията от срещата ми с Роан в коридора на прислугата — близостта му, топлината му се завръщат у мен. Сигурно е чул какво се е разиграло и е дошъл да го поправи.

Изтривам чело с ръкава си, внимавайки да не изцапам лицето си с тъмновинени петна, и избърсвам ръцете си в престилката колкото се може по-добре, когато се чува още едно почукване.

Вратата се отваря и стомахът ми се сгърчва. Не Роан е този, който стои на прага — не и с пригладената назад коса и скованата, неудобна поза. Лиъм е.

Очите му се присвиват, когато погледът му обгръща огромната купчина плодове и мен — с боядисаната ми престилка и ръце. Гневът и разочарованието ме връхлитат като приливна вълна и на върха на езика ми изплуват дузина проклятия. Гледам го втренчено, сякаш силата на омразата ми е достатъчна, за да го отпрати.

Той пристъпва навътре, като оставя вратата зад себе си отворена. Облечен е в дълго палто, за да го пази от студа в мазето, а ръцете му са пъхнати непохватно в джобовете му.

— Лорд Гърлинг — процеждам през зъби. Той е едва на две крачки от мен.

— Джулс — проклинам се, задето позволих името ми да се изплъзне. Непоколебимостта, която долових в гласа му вчера, когато се изправи пред мен близо до трезора, е избледняла. Сега той звучи по-меко или… уморено: — Исках да те проверя — заявява той, а сетне добавя: — Искам да кажа… как напредваш.

— Колко мило — промърморвам аз. Ще ми се да се смаля, за да се защитя, да свия раменете си и да скръстя ръце на гърдите си, да се скрия от твърде прямия му поглед. Налагам си обаче да остана изправена, да се озова лице в лице с него. Не желая да показвам никаква слабост.

Очите на Лиъм се стрелват мълниеносно покрай мен към купчината мава, която все още е зад гърба ми, към пълните кофи и изхвърлените на пода обелки.

— Не знаех… че е толкова много — той звучи почти раздразнено.

— Може би трябва да спрете да се намесвате в неща, за които не знаете нищо — изтърсвам аз.

— Мога да кажа същото и за теб — отвръща веднага той, а очите му изведнъж придобиват сурово изражение в мрака. После той примигва. Минават секунда, две и Лиъм изпуска въздуха от гърдите си, видимо усмирявайки гнева си.

Навежда се и взима един цял плод мава, който се е търкулнал от грамадата до краката му, след това се изправя и го разглежда.

— Покажи ми — казва той.

— Как да… обелите мава ли? — гласът ми е язвителен, недоверчив, но той само кимва. Почервенявам заради чувството на безсилие и се надявам, че слабата светлина го прикрива. Дошъл е тук, за да оцени уменията ми ли?

Ядно грабвам някакъв плод от купчината. Той се приближава и наблюдава с престорен интерес, докато демонстрирам опита, който съм придобила през последните няколко часа — намирам ръбчето най-отгоре, където плодът се е държал за храста, и го разделям надве с ноктите си. Лиъм също взима един плод и имитира движенията ми твърде грубо, а сокът изхвръква нагоре, опръсквайки палтото му. Той се намръщва.

Предпазливо изпускам дъха си. Ако продължа да говоря, или гневът ми ще изригне навън, или ще изрека нещо издайническо, а Лиъм Гърлинг така или иначе вече знае прекалено много за мен. Сграбчвам още една шепа мава и се заемам да беля плодовете, но с крайчеца на окото си забелязвам как той ме гледа, фокусирам се върху работата си и го чакам да продума пръв.

— За вчера — подема най-сетне Лиъм. Гласът му звучи неуверено. — Тонът ми беше неуместен. Но ти ме изненада.

Подобно половинчато извинение е шок за мен, ала запазвам мълчание. Съзнавам, че съм проявила небрежност, позволявайки на Лиъм да ме хване, докато го следя. Може би си мисли, че ако се държи мило с мен, ще му издам тайните си — виждала съм Айвън да играе такава игра. А ако той играе игрички, мога и аз.

— Аз съм слугиня, милорд — казвам, а в гласа ми се долавя престорена веселост. — Няма нищо неуместно.

— Не се ли страхуваш? — пита той с премерен тон.

Това ме изненадва.

— Какво искате да кажете? — за момент забравям да докарам гласа си студен.

— Искам да кажа… — той притихва, а после започва отново: — Слугите се ужасяват от това. Казват, че скорпионът открадва цялото време на човек с едно ужилване. — И той пуска плода в кофата. — Но знаеш ли, някои хора на далечния бряг ги ядат. Те вярват, че ако уловят скорпион, който е ужилил някого, ще получат цял един живот.

Спомням си този Лиъм от детството ни, винаги готов да апострофира другите с някакъв безполезен факт, който е открил в някоя от книгите си. Ала онова, което преди беше просто досадно, сега той използва като оръжие. Този път разрешавам на гнева да се пропие в гласа ми.

— Вие сте този, който ми възложи това, не помните ли?

— Ти не отговори на въпроса ми — Лиъм стисва един плод в ръката си, след което разтваря дланта си, за да ми покаже. — Не се ли боиш от онова, което може да се крие тук, вътре?

Въпросът тромаво увисва в стаята, докато пръстите му обработват мълчаливо плода. Мисля си за монетите кръвно желязо, които минават през ръцете му, ръце, които сега са оцветени в червено като от вино. Нещо ми прошепва, че не говори единствено за опасността от скорпиона.

Примигвам.

— Не — казвам колкото е възможно по-спокойно. — А вие?

Лиъм се усмихва, а зъбите му се белеят в мрака.

— Понякога се боя.

Думите му витаят около нас, разбърквайки нещо вътре в мен. От какво трябва да се страхува Лиъм Гърлинг? И още по-важно…

— Защо ме наказвате? — искам той да го признае, да го изрече. Лиъм Гърлинг се разделя с информацията така, както семейството му се разделя с кръвното желязо: скъпернически.

— Ти наруши едно от правилата в имението — пояснява той. — Можеше да е още по-лошо.

Но това е лъжа. Знам, че е така. „Приказката за Елиса Пътешественичката“, любимата ми детска книга. Той си я спомняше, спомняше си мен. Омразата му към мен бе горяла през всичките тези години също толкова ярко, колкото и моята към него — точно както каза татко — въпреки че не мога да си представя защо. За човек с неговото положение аз съм нищо. Просто още едно момиче от Евърлес.

— Защо си тук, Джулс? — пита той сега, а тъмнината в очите му някак става още по-дълбока. Това ме обезсърчава малко… начинът, по който мога да потъна в тези очи, сякаш сред гъстата кал в сърцето на гората — притаена и бездънна, в която неусетно можеш да залепнеш завинаги, докато не умреш от глад.

— За да спечеля време.

— Къде е баща ти? Питър, нали?

Мигом се изправям, стисвам юмруци, а плодовете мава се изсипват от скута ми на пода.

— Ти знаеш и неговото име, копеле! — изсъсквам аз. Наясно съм, че си играе с мен, примамвайки ме към стръвта като животно, но това няма значение, макар че някакъв глас в главата ми крещи да внимавам. Да спра. Никога не забрави когото и да било от нас. Никога не ни позволи да преживеем нещастието, което беше… по твоя вина — искам да кажа аз, но преглъщам думите, изведнъж обзета наново от страх. — Защо не си намериш друго място, където да проявяваш жестокостта си?

— Внимавай! — казва меко Лиъм. — Това е моят дом.

— Беше и мой. Преди да ни прогониш — сега знам, че си спомня този факт, както и инцидента в ковачницата. Знам го с далеч по-голяма сигурност от всичко друго, което съм научила, откакто пристигнах в имението на Гърлинг… дори и той да не си го признава.

Но дали знае, че баща ми е мъртъв?

— Джулс, слушай — започва той.

— Не! Просто ме остави на мира, Лиъм, моля те! — Хладнокръвието ми се изпарява, когато си мисля за татко, за това колко ми е нужен и колко искам все още да е тук с мен. Сълзи от гняв пробождаш очите ми. — Защо ме мразиш толкова много?

Той не отвръща. Поема си дъх и преди някой от двама ни да заговори, по коридора отекват нечии стъпки, които се приближават.

Отмествам се от Лиъм и притискам опакото на ръката си върху очите си, докато опасността да се разплача се размине. Лиъм се обръща с лице към вратата.

Там стои Роан. Очите му се разширяват, щом зърва по-големия си брат.

— Лиъм? — сетне погледът му се плъзва покрай Лиъм към мен. — Джулс? Питах за теб. Какво… какво се случва?

— Нищо — казва Лиъм, ала прекалено късно. Дори когато говори на собствения си брат, гласът му е студен и сдържан. — Стражата на Кралицата поиска повече боя от мава за оръжията си. Запасите им бяха изчерпани при нападението срещу каретата на Нейно величество. Затова наредих на някого да обели плодове.

— Мава ли? — повтаря Роан недоумяващо. — И си затворил една бедна прислужница тук, долу в тъмното, да се занимава с това, вместо да внасяш пастата като разумен човек?

Обичта ми към него ме завладява, пък било то и с мъничка доза разочарование, когато го чувам да ме нарича прислужница, а не Джулс.

— Тогава друга прислужница в друга провинция ще бели плодовете — смотолевя Лиъм с неясен глас. — Да не смяташ, че пастата се бере от дърветата? Ако не се върши пред очите ти, има ли изобщо някакво значение?

Роан се смръщва и пренебрегва Лиъм. Оглежда ме цялата — изцапаната ми престилка, поруменялото ми лице.

— Джулс, затова ли пропусна срещата ни тази сутрин?

Очите на Лиъм просветват толкова видимо, че мога да се закълна, че променят цвета си. Чела съм за морски създания, чиито тела правят същото точно преди да бъдат изядени от някой хищник. Той отмества поглед от мен към брат си, най-накрая отваря уста… и не казва нищо.

— Целия ден ли си била тук? — подема пак Роан.

— Загрижеността ти за благополучието на прислугата е трогателна — отвръща хапливо Лиъм, внезапно дошъл отново себе си. — Но ти си експерт в тези неща, нали?

— Не е твоя работа! — тонът на Роан е охладнял, толкова е хладен, че е трудно да се различат гласовете на двамата.

Лиъм се приближава към брат си. Той е малко по-висок от Роан, но разликата изглежда по-осезаема в мрака; светлината на факлата размива сините очи на Роан и превръща черните очи на Лиъм в по-дълбоки, изостряйки контурите на лицето му.

— Тогава ти й помогни да обели плодовете, ако толкова те е грижа! — Той минава край Роан и напуска мазето, затръшвайки силно вратата зад гърба си.

Ушите ми звънят от възцарилото се мълчание, което се нарушава, когато дочувам Роан да реди низ от тихи проклятия — такива, които слугите използват. Едва не прихвам в смях. Вместо това изпускам неспокойна въздишка и той се извръща към мен, а челото му е набръчкано от притеснение.

— Съжалявам, че трябваше да станеш свидетелка това — казва той, а гласът му пак е мек и топъл. — Брат ми е… нали знаеш, виждала си го. — Той се приближава и поставя нежно ръка на рамото ми. — Хайде! Отменям заповедите на Лиъм. Ще те измъкнем оттук.

Благодарна и безмълвна, следвам Роан на излизане от мазето. Тревожността в гърдите ми намалява, колкото по-надалеч отиваме от него и от непреодолимата миризма на мава, както и когато забелязваме как ярката светлина на кухнята нараства пред нас.

Приготвям се да понеса странните погледи, отправени към мен от другите слуги, но Роан неочаквано спира в основата на стълбите и се обръща към мен.

Аз също спирам, сякаш тялото ми е естествено ехо на неговото.

— Съжалявам, че причиних конфликт между теб и брат ти — казвам аз.

— Съжалявам, че Лиъм те е разстроил. Затова дойдох — изрича припряно Роан.

Примигвам, надявайки се да не види в мрака, че се изчервявам. Усещам как по дланите ми избива пот.

— Ина все още иска да се запознае с теб — добавя той. — Но явно първо ще трябва да се освежиш. Ако побързаш, няма да пропуснеш пробата й.

Кимвам отривисто… в синхрон с пулса ми. В мислите ми се разрояват възможности. Това може да е най-удачният ми шанс да се приближа до Кралицата, преди да се върне в двореца. Не бива да се провалям днес.

Ала след това спирам.

— Чакай. Проба ли?

— Лейди Голд ще пробва сватбената си рокля днес.

Нейната сватбена рокля. За сватбата й с Роан, човека, който стои пред мен точно сега. Човекът, който задържа погледа ми за миг по-дълго, а някаква лека усмивка подръпва устните му.

Напук на петната по дрехите ми, разправията с Лиъм и ужасните ми, схванати пръсти, се чувствам забелязана по начин, по който почти не се бях усещала от пристигането си в Евърлес. Едно странно чувство разцъфва в мен, като че седя на ръба на извисяваща се, заострена скала, взряна в синьо-зеленото море, което съм виждала само в книгите, а вълните му се плискат красиви и безкрайни и — от тази височина — смъртоносни.

14

Отнема ми половин час търкане с грубия сапун на Лора, преди петната от мава да се изличат от по-голямата част от мен, оставяйки кожата и лицето ми по-нежни и все още оцветени в тъмнопурпурен цвят на места. Събирам любопитните погледи на другите прислужници, когато се появявам в кухнята.

Там заедно с Лора ме очаква прислужницата на Кралицата, тази, която ми помогна с бижутата на Нейно величество, когато те се разпиляха по пода. Но присъствието й е толкова странно тук, в кухнята, че ми е потребно мъничко време да я позная. Хубава, тъмнокоса, със съзвездия от лунички, пръснати по кожата й, тя е може би с няколко години по-голяма от мен. Въпреки че и тя е белязана като прислужница с бяло боне, прикрепено към косата й, е облечена по-елегантно от нас — в обикновена, но добре ушита кадифена рокля, толкова тъмночервена, че изглежда почти черна, и толкова дълга, че забърсва пода с нея. Тя ми се усмихва срамежливо.

— Джулс, това е Каро — казва Лора, след което добавя многозначително: — Прислужницата на Кралицата.

Не особено деликатно напомняне да покажа уважение към някого, който ме превъзхожда по чин. Сърцето ми леко изстива, но все пак бързо се покланям.

— Съжалявам, госпожице.

— Няма значение — отвръща тихо Каро, всъщност почти шепнешком. Ала някак съумявам да чуя гласа й сред врявата в кухнята, като че слушам ехото на морето в някоя едра черупка. Тя безгрижно ми прави жест да се изправя. — Приятно ми е да се запозная с теб, Джулс. Роан ми каза, че се интересуваш от позицията на прислужница на Нейно величество и лейди Голд. Можеш да шиеш, нали?

— М… малко, предполагам — казвам аз, като местя погледа си между нея и Лора. — Правила съм дребни корекции в… — думата „Крофтън“ замира на устните ми: — … родния ми град. Но нищо толкова фино като гардероба на лейди Голд. — Силна болка ме пробожда при идеята за сватбената рокля на Ина Голд.

— Ще се справиш, сигурна съм. Във всеки случай ние само ще отбележим корекциите с карфици, за да подготвим роклята за шивачките. — Сепвайки ме, Каро се протяга и хваща ръката ми, след което се обръща към Лора.

— Остани толкова време, колкото е необходимо — казва Лора и ме стрелва хитро. — Лорд Лиъм й бе възложил задача, но…

— Убедена съм, че желанията на Кралицата отменят тези на Лиъм Гърлинг — обобщава Каро простичко. Мъча се да не се засмея на явното й презрение към по-големия брат Гърлинг. В кухнята се възцарява тишина и Лора бързо поклаща глава, готова да се съгласи.

Сетне прислужницата на Кралицата ме повлича навън.

В коридора тя ме улавя под ръка и крачим заедно като стари приятелки, докато ми обяснява, че Кралицата не се доверява на непознати, така че по-голямата част от времето ми на тази длъжност ще минава в обслужване на лейди Голд. Споделя ми освен това, че три от придворните дами на лейди Голд са се разболели, докато е траело пътуването до Евърлес. Лъжата се излива с такава лекота от нея, че се чудя дали не съм чула погрешно разговора на Роан и Ина през „шепнещата стена“. Но Беа също каза, че някакви хора са били убити.

— Никакви други момичета ли няма да ни помагат? Очаквах още…

Каро забавя ход почти неусетно и се обръща към мен, за да ме погледне. Очите й са светли, избеляло зелени на цвят, ала нещо в тях искри.

— Още ли? — Пита тя, но аз нямам отговор. Извръщам очи, страхувайки се, че съм отишла твърде далеч. Тя пак се усмихва широко и възобновява крачката си. — Нямаш конкуренция, ако това се чудиш. Хората се страхуват от истинската сила, Джулс. Не бива да го забравяш.

Докато Каро ме дърпа напред, се налага да се съсредоточа върху това да задържам усмивката на лицето си винаги, когато тя надзърне към мен. Не съм свикнала да бъда толкова близо до друг човек, ала изненадващото е, че близостта и веселото настроение на Каро ме стоплят.

— Познаваш добре имението — отбелязва тя, когато за трети път я повеждам към един завой към кралските покои. — От много дълго време ли си тук?

— Само от две седмици — колебая се, но сетне осъзнавам горчивата реалност: след като татко вече го няма, а Лиъм и Роан знаят коя съм, рискът да бъда себе си е нищожен. — Баща ми обаче работеше тук, когато бях дете. Израснала съм в Евърлес.

— Разбирам — гласът на Каро сега е още по-мек, тя сякаш чува нещо, което не е съвсем наред в тона ми. — И защо се върна?

Изражението върху лицето на татко, когато го видях за последен път сам в мрачното, студено мазе, преминава светкавично през ума ми и за миг се затруднявам да дишам. Внезапно долавям, че или трябва да споделя истината, или съм заплашена да се задуша под тежестта й.

— Той почина — отвръщам аз. — Наскоро… — Не мисля, че мога да обясня повече. Каро леко забавя крачка, взира се в очите ми и стисва ръката ми по-здраво.

— Съжалявам — казва тя нежно. — Ами майка ти?

Мълчанието ми само по себе си е отговор. Тя кимва и пак сграбчва ръката ми.

— И моите родители също… когато бях по-малка. Ако ти се иска да поприказваш за това някой друг път…

Поклащам глава, признателна за явната съпричастност в думите й.

— Не. Благодаря ви! Не желая да мисля за случилото се.

— Струва ми се, че това е най-доброто, което човек може да стори в момент на загуба — казва Каро. Усмихва ми се, а изражението й е пропито със споделена скръб и съчувствие, и се усещам така, сякаш от гърдите ми са махнали наковалня.

Префинени звуци от приглушена музика и сподавени разговори се носят към мен, докато се движим през горните етажи. Кожата ми настръхва от напрежение, а тишината между мен и Каро изведнъж става оглушителна. Какъв бляскав разговор бих могла да се надявам да предложа на лейди Голд, ако се превърна в нейна прислужница? Надявам се, че не очаква някоя като Каро — спокойна и хладнокръвна, със съвършено съчетани качества.

Като че почувствала мислите ми, Каро нарушава мълчанието, започвайки да тананика някаква приятна, тъжна мелодия, докато вървим — звучи ми позната, макар да не знам откъде.

— Гласът ти е роза на времето, душата ти е любящ крадец. Ще те следвам през младите гори, докато сърцето ти не стане мое — запява тя.

— Тази песен… — понечвам аз. — Каква е?

— Много стара. Любимата песен на Кралицата.

Мелодията е просто прескачане между няколко тона, въпреки че словата разказват история за загуба, любов… и насилие.

Скоро Каро спира пред някаква врата отдясно и се обръща към мен. Устните й едва-едва се отварят, а очите й се разширяват шокирано.

— Джулс, ти плачеш!

Докосвам с ръка бузата си, изненадана, когато пръстите ми се навлажняват. Лицето ми пламти.

— Всичко е наред — уверявам я и се усмихвам. — Беше толкова красива песен.

Тя се засмива и кимва.

— Кралицата е наредила да я напишат в чест на Магьосницата.

— Вярно ли е? Че Магьосницата е вървяла редом с Кралицата? — интересувам се аз.

— Каро! — извиква глас от другата страна на вратата. — Намери ли приятелката на Роан?

Приятелката на Роан. Думите отекват в съзнанието ми.

Сърцето ми бие бързо — едно, две, три — и подема същото наново, подобно на мелодията на песента, докато Каро изважда някакъв ключ от роклята си и отваря вратата. Изправям глава, объркана от факта, че лейди Голд трябва да стои заключена вътре.

Каро забелязва погледа ми и се навежда към мен, говорейки още по-тихо от обикновено:

— Стражата на лейди Голд загина при нападението — съобщава ми тя. — А тя не обича да е заобиколена от непознати, затова отказа да вземе стражи от Евърлес. Това вбеси Кралицата.

Тя отваря вратата и ме въвежда в пищно декориран апартамент, целия в прекрасни червени килими и пердета от фина материя, висящи върху огромни прозорци. Пространството е обляно от зимното слънце, но е топло и всичко е пропито от аромата на розова вода.

Единият ъгъл на стаята е зает от масивно, приличащо на облак легло, сега покрито с рокли във всякакви цветове, разпилени наоколо, сякаш са били пробвани и отхвърлени. Лейди Ина Голд е изправена до леглото в копринен халат и фуста, ръцете и прасците й са голи, с изключение на няколко обикновени метални гривни, а късата й коса пада свободно. Разпънала е една рокля към светлината — лъскава и светла като разтопени изумруди — и я разглежда с критично око. Щом вратата се затваря зад нас, тя се обръща към двете ни с Каро.

Аз инстинктивно свеждам очи, за да не я гледам полуоблечена.

— Милейди — чувам Каро да изрича със своя убедителен шепот. — Това е Джулс Ембър.

Вдигам поглед, за да срещна очите на Ина Голд, а бузите ми горят. Тя е висока точно колкото мен, на моята възраст е, но идва от свят, различен от моя. Обстоятелството, че никога не е имала грижи в живота си, някак проблясва по лицето й, по осанката й. Кожата й сияе и по нея няма и диря от стар белег или раничка.

От една случайна мисъл по гръбнака ми пролазва хлад: някой ден, много след като съм мъртва и погребана, това момиче ще бъде кралица. И още една: тя ще прекара всичките тези години с Роан.

Ина се усмихва без никакво смущение, докато се протяга и хваща свободната ми ръка.

— Госпожице Ембър — казва тя. Гласът й е плътен, гласните звукове звънят като камбанки в устата й, говори със странния акцент, който имат само Кралицата, Каро и тя. — Благодаря ви, че дойдохте. Радвам се, че можете да се присъедините към нас. Роан каза, че сте съкровище, и недоумявам защо не го е съобщил на майка си преди всичко, за да не си губим времето…

Не съм сигурна как да реагирам, затова се покланям несръчно в отговор, без да отмествам взор от килима.

— Лорд Гърлинг не знаеше, че съм в Евърлес до вчера, лейди Голд. Удоволствието е изцяло мое.

Тя се извръща към леглото и простира ръката си над купчината рокли, захвърлени намачкани там.

— С Каро просто обсъждахме нещата. Традиция е булката да носи цветовете на рода на младоженеца, на семейството, към което ще се присъедини. Но зеленото не ми отива. И технически погледнато — тя вирва вежди, — аз превъзхождам Роан по ранг, нали?

Независимо от шеговитите й думи дълбоко в гласа й се усеща някакво възхищение, когато говори за сватбата — за Роан — което ме кара да допускам, че тя не просто се хвали. Лицето й свети като това на малко дете, което се събужда и се натъква на прясно навалелия сняг.

Вече знам, че е влюбена в Роан Гърлинг. И от начина, по който се усмихва, той би трябвало също да я обича. И кой не би?

Чувствата ми се преобръщат и заемат странна форма вътре в мен. Лесно е да се ревнува бъдещата кралица, която би могла да се омъжва за Гърлинг заради политика, но някак се усещам различно с момичето пред мен — усмихнато и босо… и очевидно безумно влюбено.

— Каро смята, че трябва да нося зелено — продължава лейди Голд. И мята зелената копринена рокля на леглото, великолепна дори в този измачкан вид. — Но аз харесвам тази. — Тя слага още една рокля пред тялото си, червена, в цвета на Кралицата, с ръкави, които се спускат елегантно от раменете й. — Само че не ли е твърде неприлично за Евърлес?

— Изобщо не е — предлагам мнението си аз, изненадвайки себе си. — Още не сте го забелязали, но дамите Гърлинг носят далеч по-скандални облекла, и то при по-незначителни случаи.

Радостна тръпка минава през мен, когато Ина се изкикотва с благодарност. Каро изглежда ядосана, сякаш е загубила облог.

— Но ти харесваш ли я, Джулс? — настоява Ина. — Никое момиче от Евърлес няма да ми каже истината. Боят се да не ме разстроят.

Като малко момиче в Евърлес бях поразена от красивите рокли и бижута на жените, запленена бях от хубавите предмети, подобно на всяко момиче с по-добро потекло. Татко обичаше да ме нарича „малка сврака“ заради това, че събирах неща — дефектни камъни, които не бяха достатъчно подходящи за мечовете на Гърлинг, парчета панделка, самотна златна обица — и ги пазех в купа на нощното си шкафче. Ала те бяха моите собствени тайни, миниатюрни съкровища. Когато бяхме прогонени и отидохме в Крофтън, когато приех, че роклите и бижутата никога не са били предназначени за мен, аз се отказах от тези неща. Преструвах се, че ги ненавиждам.

А ето че сега лейди Голд ме наблюдава, докато държи червената рокля върху тялото си. Очите й са впити в моите, сякаш тя наистина се интересува от отговора ми. Ще ми се да се протегна и да разкъсам плата на полата на парчета, но прехапвам устните си и свивам ръцете си отпред.

— Може би нещо в златно? — събирам смелост аз след няколко минути. — Това е вторият цвят на вашите семейства. И в края на краищата… — Накланям многозначително главата си към Ина Голд[1], наполовина стъписана от факта, че съм се пошегувала, и наполовина надяваща се някое от другите момичета да схване шегата ми.

След секунда лейди Голд я разбира. Смехът й е внезапен и заразителен и ме кара да се усмихна против волята ми.

— Знаеш ли, не бях помислила за това — казва тя и се обръща към Каро. — Златно. Как ти се струва?

Каро се засмива.

— Малко е необичайно — прошепва тя. — Но пък златното изглежда доста красиво върху теб. — Тя навежда глава настрани, преценявайки Ина. — Ще накарам шивачките да ушият една, а междувременно нека да продължим с пробата на останалите, така че да имат модел, по който да работят.

Ина прави жест с ръце и въздишайки театрално, вдига зелената рокля от леглото, позаглаждайки гънките й, след което се напъхва в нея и се обръща, за да може Каро да закопчае копчетата на гърба й.

След като привършва, Каро изпъва плата на роклята върху тялото на Ина и ме инструктира да я държа, без да мърдам, докато умело поставя карфиците, и то без нито веднъж да убоде кожата на лейди Голд. Тонът й е не по-малко заповеден, нищо, че говори шепнешком.

Докато стоя и се червя, опитвайки се да балансирам между това да запазя почтително разстояние от Ина Голд и да държа купчина плат неподвижно до гърдите й, Каро и лейди Голд клюкарстват за някаква съмнителна селска вещица, която Каро видяла наскоро и която й казала, че тя скоро ще се събере със своята първа и истинска любов. А щом Ина шеговито я пита, кой може да е това, Каро поруменява и сменя темата, насочвайки я към някаква аристократка, която родила дете, което поразително приличало на нейния красив лакей.

— Джулс — гласът на лейди Голд прекъсва собствената ми вглъбеност. — Ти би трябвало да знаеш. Лиъм винаги ли е толкова намусен? Или само когато всички наоколо се забавляват?

Произнасянето на името на Лиъм ми създава неприятно усещане и едва не изпускам зеления плат от ръката си.

— Аз… аз не познавам лорд Лиъм добре, милейди — заеквам аз. Припомням си, че те са външни хора в Евърлес, макар да ми се струва, че никога не можеш да бъдеш външно лице, когато Камбаните на Кралицата бият, за да те посрещнат. Никой тукашен не би се осмелил да го критикува. — Винаги е бил… сдържан.

Лейди Голд вдига смръщеното си лице нагоре и го свива в гримаса, вирвайки високо носа си във въздуха.

— Аз съм Лиъм Гърлинг — казва тя, като преувеличава и задълбочава собствения си аристократичен акцент. — Няма да разговарям с никого на тази забава. Очевидно е, че прекарвам по-добре времето си, като седя в някой ъгъл и се вторачвам с изпитателен поглед във всеки, който дръзне да ме заприказва.

Докато се мъча да потисна смеха си, никога не съм чувала някой да се подиграва на Гърлинг толкова открито, Каро поклаща глава.

— Бедната му майка! — промълвява тя. — Както чух, лейди Вериса му е предложила дузина възможни булки и той ги е отхвърлил всичките.

— Може би те са променили решението си, когато са установили какъв буреносен облак е той — предполага лейди Голд. — А той просто обяснява, че ги е отхвърлил, за да прикрие неудобството. Не мога да си представя, че някоя жена би пожелала да се омъжи за него, пък било то и в замяна на цялото време в Семпера.

— Роан притежава и външен вид, и характер — казва Каро с шеговит шепот.

— Съгласна съм — отвръщам аз, без да се замисля, а след това бързо надзъртам надолу, за да прикрия топлината, която се надига към бузите ми. Ина явно не я забелязва, или поне не я е грижа, но за сметка на това чувствам погледа на Каро върху себе си.

— Откога познавате лорд Роан, милейди? — изричам припряно аз. Щом думите излитат от устата ми, съзирам отражението си в огледалото зад Ина — напълно бледо, с изострени черти и сенки под очите. Контрастът между мен и лейди Голд не може да бъде по-ясен.

Принцесата обаче не изглежда развълнувана.

— Ах! — казва тя. — Е, най-напред — наричай ме Ина. А иначе — запознах се с Роан, когато семейство Гърлинг посети двореца преди две години.

Смътно си спомням, че докато Гърлинг ги нямаше, в Крофтън разпънаха редица навеси на площада с игри за децата, много музика и песни и толкова захаросани плодове, колкото можеха да си позволят. Всичко това стоя цяла седмица, докато семейство Гърлинг отсъстваше, нещо като празник — отчаян опит за веселие.

— Ние… се разбирахме добре — допълва Ина. Още едно от онези кикотения, които едновременно ме очароват и разкъсват сърцето ми. Сигурна съм, че ще ме заболи да го чуя, но бих желала да знам всичко за Роан и Ина. — След това си разменяхме писма. — Додава тя. — Ала се налагаше да го пазим в тайна, тъй като Кралицата би трябвало да избере за кого да се омъжа. Всъщност благодарение на Каро… тя избра Роан. — Ина хвърля към придворната си дама поглед, изпълнен с благодарност. — Тя намерила едно от писмата… — Каро се подсмихва леко и дяволито. — И Кралицата предложи да създадем съюз с Гърлинг още преди да се е развиделило напълно. Разбира се, не знаех нищо за ставащото, докато не беше обявен годежът ни. Това момиче тук подценява влиянието си. — Ина надниква с обич към Каро, която се изчервява.

— Това е… една прекрасна история — прошепвам аз, а гърдите ме стягат.

— Нали? — Щастието в гласа на Ина е толкова искрено, че не мога да й се сърдя, макар че сърцето ме боли заради мен самата. След като двете с Каро я освобождаваме от тоалета, тя се отдалечава на крачка от нас и се завърта, а златната тъкан се надига в блестящ кръг около глезените й. Роклята е все още незавършена, но движението на Ина я кара да изглежда като най-изящната сред всички други дрехи.

— Целият живот на Ина е една прекрасна история — прошушва ми Каро с по-мек от обичайния си шепот, докато Ина прекосява стаята, за да разгледа свършеното от нас в огледалото в цял ръст. — Вероятно си я чувала.

Кимвам, стараейки се да не гледам към Ина с крайчеца на окото си. Почти невъзможно е някога тя да е била нещо друго, освен това — сияйна, смееща се, красива, благословена. Но всички в Семпера знаят историята й — тя е едно от стотиците деца, чиито родители са ги изоставили на брега край двореца или са ги дали в някое сиропиталище, надявайки се отчаяно детето да спечели благоволението на Кралицата и да се превърне в неин наследник, както тя бе обявила векове назад. Петстотингодишно обещание, което сега ще бъде изпълнено от момичето пред мен.

Разбира се, и аз като повечето хора в Семпера съм по-запозната със съдбата, криеща се под лъскавата повърхност на историята на Ина. Почти всички деца, изоставени заради Кралицата, растат в сиропиталища. Когато станат пълнолетни, а често дори и по-рано — онези, които не са осиновени, напускат, за да служат като прислужници или работници. Татко винаги бе презирал прокламацията на Кралицата. Това бе довело до ужасна практика: Кралицата живее толкова дълго, че по едно дете бива избирано само веднъж на няколко десетилетия, и то единствено, за да се окаже, че не отговаря на изискванията, или пък му се отрежда някаква друга по-незначителна роля, или става жертва на някаква болест, или — потрепервам, спомняйки си намеците на лейди Сида — се превръща в жертва на капризите на Кралицата, когато тя реши, че вече не желае да се отказва от трона. Нещо такова обаче не възпира родителите да изоставят децата си — стотици всяка година. И всичко е подхранвано от неизменната фалшива надежда, че детето им ще бъде избраникът.

Ина се приближава към нас с парче плат, стиснато в юмрука й — мълчалива заповед да сторим така, че то да изчезне. Стискайки една карфица между устните си, аз коленича пред бъдещата Кралица.

И Ина е била избрана. Вестта развълнувала кралството, или поне така разправяха хората. Спомням си бегло, че дворцовата прислуга клюкарстваше за Ина дълго след като тя е била избрана. Предполагало се, че гладкият камък в устата й, когато се родила, представлявал благословия от Магьосницата. Новината стигнала до Кралицата и Голд, фамилното име на владетелката, било добавено, а момиченцето било отнесено в двореца като дъщеря на Нейно величество.

Чудя се кои ли са майка й и баща й. Дали са живи днес? Дали изобщо знаят, че Ина е безименното дете, което са зарязали на брега? Сърцето ми се свива при следващата мисъл.

„Може би това се е случило и с мен.“

След прочитането на бележката на татко се мъчех да не се вглъбявам в написаното в нея… в това, че той всъщност изобщо не е мой баща. Но ако се окаже вярно, а аз никога не съм познавала и майка си, е възможно и аз да съм едно от онези изоставени сирачета, взето от татко твърде рано, за да си спомня някой за това. Което означава, че и аз също съм можела да бъда избрана от Кралицата. Ала не съм.

Нещо се забожда в пръста ми. Убола съм се на карфицата. Дръпвам ръката си от Ина, преди кръвта да прокапе върху роклята й, и изсмуквам кръвта от кожата си, но нещо не е наред. Тя се извива, за да ме погледне — бавно, сякаш се движи през кехлибар. Връщам ръцете си на мястото им, преди Ина да се обърне изцяло. И когато надзърта към мен, тя просто примигва и пак се извръща, като че е забравила какво е привлякло вниманието й. Каро объркано се втренчва в нея за секунда, сякаш и тя е забравила коя е и къде е.

Естествено, съзнавам какво стана. Когато се убодох, времето спря или забави своя ход, също както когато хванах пъстървата в потока преди толкова дни или когато се изправих пред бирника на пазара в Крофтън, чакайки да бъда избрана като момиче, подходящо за Евърлес. Нервност бликва в мен. Подобна ситуация не ми се е случвала, откакто пристигнах, или ако се е случвало, е било твърде неуловимо, за да го забележа.

За щастие, двете сякаш не отдават значение на този нелогичен момент. Ина се примирява с по-нататъшните промени, а Каро се усмихва с тайнствената си усмивка.

— Истински късмет е, че родителите ти са решили да те предадат на кралството, Ина. Никое друго бебе никога не е било толкова облагодетелствано или достойно.

Часовникът тиктака веднъж, два пъти, преди Ина да се засмее любезно. Тя със сигурност не си спомня родителите си, но това явно все още я наранява — не смятам, че съм си въобразила болката, която се изписва за малко върху лицето й. Трудно е да се повярва, че нещо може да натъжи това красиво, смеещо се момиче, годеница на Роан и бъдеща кралица, но от личен опит съм научила колко непоносими могат да бъдат въпросите, останали без отговор от страна на родителите.

Щом Каро най-накрая преценява, че диплите и гънките на роклята са идеални, Ина предпазливо се измъква от плата, а двете с Каро го сгъваме, за да бъде отнесен долу на шивачката. Когато оправяме раменете на роклята, Каро обявява:

— Джулс, ще препоръчам на Кралицата да те назначи за нова прислужница.

— Ако го желаеш — добавя бързо Ина. — Надявам се да е така!

Потребна ми е секунда, за да осмисля думите й, но когато това се случва, с усилие се удържам да не захвърля роклята и да не прегърна Каро.

— Благодаря! — казвам аз, останала без дъх. — Много благодаря!

— Ще служиш повече на мен, отколкото на Кралицата, разбира се — казва Ина. — Тя предпочита Каро да се грижи за нея, и то умерено…

Усещам радостта в сърцето си някак чужда след толкова много скръб. И ако се вгледам прекалено внимателно в нея, има нещо тъмно и странно, което я обвива по края — удивително е да се вълнувам, че съм с крачка по-близо до жената, за която татко ме предупреди и която може да е довела до смъртта му.

Ала радостта е прекалено сладка, за да разсъждавам за мрака сега. Изтиквам го обратно в ъгълчетата на сърцето си, за да го пусна навън и да се занимавам с него, когато му дойде времето.

— Първо — подема Каро. — Кралицата трябва да одобри. Ще те отведем при нея сега.

15

Кралицата, казва ми Каро, предпочита да седи в стаята си, далече от безсмислените клюки на обитателите на имението. Стражата, сложена от двете страни на вратата й, свидетелства за това. Докато се приближаваме, те остават неподвижни като камък; гледайки пепелявите им лица, за миг се плаша, че времето отново е спряло.

Каро минава между стражите без капка страх или колебание. Ина я следва плътно, а пръстите й потръпват върху кръста й. В пристъп на невъздържано любопитство се питам дали винаги е толкова нервна в присъствието на жената, която я е отгледала. Вътре Кралицата на Семпера се е настанила на стол с висока облегалка, издялан от тъмнокафяво дърво. Ина и Каро се покланят ниско и аз правя същото, без да отмествам очи от дебелия, златистозелен килим под краката ми.

Каро първа заговаря:

— Кралице, позволете да ви представим Джулс Ембър. С Ина бихме искали тя да се присъедини към кралската свита, за да ви служи. — Кралицата остава мълчалива. — В детството си е служила в Евърлес и познава добре имението. Джулс! — Завършва Каро.

Аз се изправям, вдигам очи от земята и забелязвам, че Кралицата ме наблюдава безизразно. Отегчението и презрението като че са изваяни върху чертите й и карат красотата й да изглежда студена, далечна — красота на звезда. Въпреки това погледът й е пронизващ, а гласът й — още повече.

— Ина, това удовлетворява ли те? — пита Кралицата.

— Да — отговоря мълниеносно Ина. — Джулс е била приятелка на Роан в детството им. Нищо няма да ми достави по-голямо удоволствие.

Каро и Кралицата си разменят един едва доловим поглед — безмълвно нареждане, което подтиква Каро да прочисти гърлото си.

— Джулс, да служиш на нас не е като да служиш на някое благородно семейство. Ако ще прислужваш на дъщерята на Кралицата, ти ще прислужваш и на самата Кралица, а това е съпътствано от известни опасности. — Очите ми са вперени в Каро, въпреки че сърцето започва да бие лудо в гърдите ми. — Няма да говориш за Кралицата пред никого. Няма да влизаш в покоите й, без да си повикана. Няма да я докосваш с ръка дори за да й помогнеш. Ако някой се обърне към теб относно нея или пък те наведе на мисълта за насилие срещу нея, ще ми кажеш веднага. Заплахите към Кралицата не са нещо необичайно, както съм сигурна, че си чувала. — Обяснява тя. — Редом с голямата мощ върви и голямото насилие — както отвътре, така и отвън. — Речта на Каро звучи някак стегнато, репетирано. Чудя се колко ли пъти я е произнасяла. — Със заплахите се справят без особена печал или съвест и в абсолютна дискретност. — Продължава тя тихо. — Ако искаш да ни служиш, си длъжна да си наясно с това.

Допускам, че сериозността в тона й би всяла уплах в сърцето на всеки, камо ли у някого, вече таящ предателски помисли. С усилие дишам и се надявам лицето ми да не ме издаде. За щастие, Каро обърква емоцията ми с нещо друго и се опитва да ми се усмихне успокоително. Свеждам глава, потискайки треперенето си.

— Разбирам.

— Същото важи и за Ина — думите на Каро прозвучават забавено, сякаш се мъчи да ги изрече. — Ако ще й служиш, искаме да се уверим, че ще я защитаваш с цената на живота си.

— Ще й служа — кимвам.

Каро се усмихва леко.

Кралицата ме оглежда, а сетне се изправя бавно на крака, извисявайки се над нас.

— Скоро ще разберем. Ела насам, момиче — заповядва тя.

Щом се разколебавам, Каро поставя ръка на рамото ми като неизказано приканване да застана до Ина. Преглъщам и пристъпвам напред, макар че коленете ми все още потреперват под полите. Ина ме поглежда с окуражителна усмивка.

— Ще те подложим на тест за вярност — казва Каро и застава до мен. — За да сме сигурни, че притежаваш необходимото за позицията.

— Както кажете.

Спирам, тъй като погледът ми е привлечен от Кралицата. Отнякъде се е сдобила с нож. Острието блести в ръката й. Застивам от ужас, когато го вдига над рамото си.

И го хвърля право към гърдите на Ина.

Сребърен отблясък пронизва въздуха.

Крайниците ми реагират инстинктивно. Изпреварват дори мисълта ми. Заставам пред Ина, молейки се времето да забави ход и очаквайки всеки момент да усетя болката от пронизващия ме метал.

Но не усещам друго освен забързаното туптене на сърцето ми. Нищичко не последва. За секунда си мисля, че съм успяла, но когато отварям очи, сърцето ми все още бие лудо, а Каро е тази, която е изпънала ръка с пръсти, увити около дръжката на ножа. Успяла е да го хване на сантиметри от мястото, в което щеше да се забие. Смаяна съм от бързината й. Гърдите й се повдигат учестено от усилието да хване ножа.

Въздъхвам. Тест за вярност. Моят живот за този на Ина.

Кралицата ме гледа с неразгадаемо изражение, докато Ина й връща острието. Не знам дали е плод на въображението ми, или е от студенината на думите й, но тя сякаш излъчва хлад, който полепва по кожата ми.

— Браво — казва тя. — И на теб, Каро. Този път не сгреши. — Когато връща поглед към мен, в очите на Каро проблясва срам. — Запомни, че ако при опасност не защитаваш Ина с цената на живота си, ще си плащаш години наред.

Устата ми е суха като в пепел, но преглъщам отново и събирам сили да отвърна:

— Разбирам, Ваше Величество — с лишен от емоция глас.

Владетелката на Семпера се отпуска обратно на трона си, кимайки, и сякаш самата залата си отдъхва. Чувам тихото дишане на Каро и Ина, шумоленето на дрехите им, когато се движат. Щом Кралицата махва с ръка, за да ни освободи, се обръщам да ги погледна. Те ми се усмихват заедно и в очите им заблестява нещо като благодарност или може би съжаление.

16

Сандъкът, поставен до долния край на леглото ми по-късно същата вечер, пълен с дълги, елегантни рокли в тъмночервено и зелено, като тези на Каро, е потвърждение, че ще бъда в свитата на Кралицата като новата прислужница на Ина. Ина предложи да ми намери собствена стая в близост до нейната, ала не пожелах да изоставя Алиа сама в общата спалня — освен това смятам, че компанията на другите прислужници ме успокоява, а и усещам присъствието на баща ми повече тук, отколкото в тихите, непознати коридори, които посетих днес.

Сега повече от всякога съм по-близо до Кралицата и се надявам — по-близо до смисъла, таящ се зад предупреждението на татко. Което означава, че съм по-близо от всякога и до опасността.

Слагам една от роклите върху леглото си и група момичета се скупчват около нея като край огъня в камината. Някои от тях със сигурност гледат завистливо, но в погледите на други почти се чете съжаление. Алиа протяга мъничката си ръка, за да погали плата на полата. Трябва да напусне Евърлес и да се върне в Крофтън след няколко дни, но аз решавам да скрия една от роклите, да я преправя за по-малко момиче и да й я дам, когато се върна. Само че кога ще се върна?

Беа отбелязва весело, че червеният, обточен с кадифе сандък е по-луксозен от леглата на слугите.

— Зелената рокля щеше да е на Ади — казва някакво момиче в ученическа възраст на име Селена, без да се обръща конкретно към някого. — Така и не я облече. — Тя чиракува при шивачката и вероятно знае. Другите се отдръпват встрани, оставяйки думите на Селена да се вържат като възел в корема ми.

Първата ми задача като кралска прислужница, подробно описана в бележка, забодена от Каро на вътрешната страна на сандъка, е да събера ледена бодлива зеленика за сватбената арка на Роан и лейди Голд. Макар да съм разочарована, че не ми е отредена задача, която би ми позволила да бъда близо до Кралицата, напускам бързо закуската, за да облека роклята и едно дебело наметало. Прибирам косата си възможно най-добре и я напъхвам под бонето си на прислужница, а след това слизам до градините, разположени в огромен двор в сърцето на Евърлес.

Гърлинг ревниво пазят градините за себе си и своите гости — необходимо е да покажа бележката на Каро на някакъв страж пред вратата, за да вляза. Ето защо, макар да съм виждала градината през прозорците, никога преди не съм вървяла по нейните девствени, мозаечни пътеки. Малките им оцветени плочки са покрити със сняг. Цветните лехи вече са избуяли с рози и бръшлян, колкото и зимата все още да издържа на яростния напор на пролетта. Чувала съм, че градинарите поръсват почвата тук с разтопено кръвно желязо, за да накарат цветята да растат по-силни и по-рано, а и за да живеят по-дълго. Колкото и гротескно разточителна да е идеята, не мога да отрека красотата на кървавочервените рози на фона на снега.

Зад мен се чуват стъпки. Надзъртам през рамо и съм поразена, когато забелязвам Роан да крачи по пътя ми, придържайки наметалото на раменете си, с гола глава и къдрици, веещи се край лицето му от лекия ветрец. Изпитвам внезапна и неотменима вътрешна потребност да му кажа да си сложи шапка. Той ми се усмихва и ускорява крачка, докато стига до мен.

— Надявах се да те срещна отново — подема, оглеждайки одобрително дрехите ми. — Мислех, че Лиъм може да те е хвърлил в тъмницата или да те е накарал да лъскаш обувките му, или нещо друго ужасно.

— Сега съм кралска слугиня — свеждам глава аз. — Благодаря отново за помощта ти.

Той се засмива. Не би трябвало да съм навън с него по този начин, но когато тръгваме по пътеката из градината, чувствам стъпките ни толкова естествени и непринудени, както и когато бяхме деца. Не бих се изненадала, ако се втурне да бяга и ме предизвика да го гоня. Ще ми се и думите ми да излизат така лесно — някаква безсмислица, история или закачка, ала не се получава.

— Никога преди не съм била тук — казвам най-сетне, посочвайки с жест към цветята. — Градината е прекрасна.

За моя изненада Роан въздъхва:

— Предполагам, че е така. Но не мога да не почувствам факта, че е някак фалшива — той небрежно перва някаква роза с опакото на ръката си, гледайки я как се люлее напред-назад като махало на часовник. Усмивката му е палаво-конспиративна. — Винаги съм предпочитал дивите цветя пред култивираните рози.

В паметта ми изплува спомен за аромата му онзи ден — на лавандула, а не на розова вода. Аз кимвам.

— Туфата с лавандула все още ли расте край южната порта? Онази, която превръщахме в крепост?

Отначало той сбърчва замислено челото си, сякаш се опитва да си припомни. После в очите му се появява блясък.

— Може да има малко в оранжерията — отвръща и кимва към другия край на градината.

— Трябва да изчакам Каро тук — казвам припряно и лицето на Роан помръква.

— Някой друг път тогава. Как върви животът ти като прислужница? — той се накланя и сграбчва ръката ми, докато вървим, а след това я вдига, за да разгледа дантелените къдрици по китката ми. Топлина облива лицето ми, щом ме докосва, и мога единствено да се помъча да запазя безизразно изражение, въпреки че мога да се закълна, че държи ръката ми секунда по-дълго, отколкото е нужно, преди да я пусне. — Роклята ти отива. — Заявява той словоохотливо.

Смехът ми прозвучава леко задъхано.

— Не е непостижимо да превъзхожда конопените торби, с които се обличаме в кухнята…

Роан се засмива в отговор.

— Това също. Но то е различно. Мислех си за времето, когато бяхме деца. Как искаше да бъдеш ковач като баща си и как тичахме наоколо покрити със сажди от огнището в ковачницата.

В гърдите ми се борят въодушевление и скръб. Трудно е да не се удивлявам на Роан, чието минало, подобно на ученическа дъска, сякаш е било прочистено от всяка обида и яд, дори от спомени, но от неволното му незачитане ме заболява.

„Той не знае за татко — казвам си. — Не би могъл да знае.“

И:

„Ако татко бе видял колко мил е Роан, може би нещата щяха да са различни.“

— Кажи ми нещо друго — намесвам се аз, нетърпелива да сменя темата. — Какво още си спомняш?

— Ами — усмихва се той, — ти винаги беше буйна. Помниш ли как съчиняваше истории за горските животни? Или как ни караше да разиграваме стари битки?

Отначало не си спомням, тъй като спомените са заровени под толкова години на глад и борба за пари. Но докато се взирам в сините очи на Роан, непроменени от детството, в ума ми проблясваш искрици от спомени — как се крием под масата в тържествената зала като шпиони, как се търкаляме по тревистите хълмове, преструвайки се, че ни преследват вълци…

Изведнъж Роан примигва и спира да се взира в мен, вдигайки ръка, за да поздрави някого в далечината. Проследявам погледа му и забелязвам Каро да идва към нас. Тя кимва с глава, когато ни съзира заедно.

— Лорд Роан! Госпожице Ембър! — казва тя, щом се озовава достатъчно близо, за да може шепнещият й глас да стигне до нас. — Добро утро!

— Добро утро, Каро — отвръща развеселено Роан, но с твърде висок тон. С крайчеца на окото си улавям как вдига ръка, като че да докосне рамото ми, а след това я отпуска, сякаш е премислил.

— Благодаря още веднъж за добрината ви, че ме препоръчахте, лорд Гърлинг — казвам му аз и отстъпвам, за да се очертае разстояние между нас. — Чест е да служа на Кралицата.

Усмивката му е мимолетна, предназначена единствено за мен.

— Удоволствието е мое — той кимва към мен, а сетне към Каро. — Сега моля да ме извините, дами. Имам среща с годеницата си.

— И закъснявате за нея — добавя Каро с лека усмивка.

С Роан се споглеждаме още веднъж, преди той да се отправи обратно към замъка.

Каро ме хваща под ръка, както стори, когато ме поведе за пробата на роклята. Усмихвам й се в отговор, стараейки се да скрия нервността си. Напрежението, което изпитвам, когато Роан е наблизо, е толкова силно, че чак не е за вярване, че всички наоколо не го забелязват — като светлина, която се излъчва от кожата ми.

Но усмивката, която Каро ми изпраща в отговор, е безгрижна.

— Радвам се, че Кралицата одобри назначението ти — казва тя. — За да бъда искрена, покрай сватбата прекарвам повече време да изпълнявам поръчки за Ина, отколкото да говоря с нея. И скоро… — Гласът й заглъхва и тя се вторачва в далечината. — Тя се нуждае от някого, на когото може да се довери. Да разчита.

— Тя скоро ще се омъжи за Ро… лорд Роан — отбелязвам аз. — Тогава нещата ще се променят.

Каро се усмихва малко тъжно.

— Права си, Джулс. Нещата ще се променят — тя стисва ръката ми. — Знаеш ли, че след като ти си тръгна, Ина каза колко много те харесва? Виждала ли си ледена бодлива зеленика преди?

Поклащам глава, засмивайки се против волята си, и тя ме повежда към средата на градината. Докато навлизаме по-навътре, правите, подредени една спрямо друга пътеки стават тесни и криволичещи, а цветните лехи са разпръснати неравномерно навсякъде. Няколко метра по-напред Каро спира и се навежда. Протяга внимателно ръка към един розов храст, избягвайки бодлите, и измъква нещо малко и сребристо.

— Ето я, точно както я описа градинарят — казва тя, държейки някакво тъничко, блестящо растение в дланта си. То сякаш свети. Навеждам се по-близо, за да видя малкото стръкче — красиво, със силно заострени листа, неприличащо на нищо, което някога съм зървала. Стъблото е черно, листата са сребристобели, а плодовете са наситено тъмносини. Осъзнавам, че това е същото растение с тънко стъбло и заострени тесни листенца, което бе изобразено върху кутийката за бижута на Кралицата, същата, която Ади изпусна първия ден, когато Кралицата пристигна в Евърлес.

— Това е магическият знак на Кралицата — пояснява Каро, като че наново е прочела мислите ми. — Твърдят, че растението предизвиква казването на истината и расте само на места, където Магьосницата е използвала магията си.

Прихвам в смях, но бързо спирам, когато тя поглежда нагоре към мен с почуда.

— Не вярваш ли? — пита Каро.

— Съжалявам, баща ми… — изричам на мига аз. — Не съм възпитана с вяра в магиите на Магьосницата.

Това, което не й казвам, е, че баща ми неизменно изразяваше презрението си към подобна идея, когато станах твърде голяма, за да се сгушвам в ръцете му и да моля за приказки. Без Роан наблизо детството ми пак се възправя като нещо мрачно, прекъснато от момента, в който бяхме принудени да избягаме от имението на Гърлинг.

— Но виж — Каро посяга надолу и прецизно разделя един розов храст надве, за да можем да погледнем под него. Надниквам озадачено и се натъквам на ледената бодлива зеленика, растяща в сянката му. Струпана е под формата на храсти или малки дръвчета, едва няколко сантиметра високи, и описва някакви странни шарки по земята — почти като отпечатъци от стъпки.

Коленича, долавяйки спонтанното си желание да докосна растението. Дори и през роклята си усещам студа на каменната пътека върху кожата си. Пръстите ми приглаждат долната част на едно листо и в съзнанието ми изниква ярък образ — ледената бодлива зеленика на същото парче земя, но растяща буйно под бързо прелитащо слънце и сянка. Като че гледам множество дни, които преминават в стремглава последователност.

Изправям се замаяна. Каро ме наблюдава изпитателно, ала не отронва нищо. Тя посочва към безпорядъчния център на градината.

— Ето затова градината е такава. Семейство Гърлинг са я оформили около ледената бодлива зеленика — тя се привежда по-близо и снишава гласа си: — Днес ледената бодлива зеленика се среща рядко. Кралицата поиска лехата на Гърлинг да бъде обрана веднага. Подозирам, че Вериса е бясна.

— Разбирам — не съм убедена в магичността му, но странното видение ме безпокои по причини, които не мога да обясня. Навеждам се до нея и я оставям да ми покаже как да избягвам бодлите и как да бера зелениката, без да повреждам корена й.

Поставяме зелениката в плетената кошница, която Каро е донесла. Растението е толкова миниатюрно и нежно, че ще ни отнеме цялата сутрин да напълним кошницата, но пък след беленето на мава нямам нищо против няколко драскотини по ръцете си, за да набера красивата бодлива зеленика и да послушам леещото се като поток приятно и задушевно бърборене на Каро. Прилича ми на птица със своите отривисти и ползотворни движения, музикален глас и лъщящи тъмни очи. Когато кошницата е една трета пълна, тя казва:

— Роан май много те харесва.

Настръхвам от думите й, въпреки че предизвикват у мен забранена тръпка. Тя не звучи осъдително, а просто любопитно, но все пак казаното ме кара да бъда нащрек.

Едва не изричам: Аз го спасих. Но дори и в главата ми фразата отеква детински, а самозалъгващото ми се сърце превръща мечтата на едно десетгодишно дете в реалност. Лиъм блъсна Роан към огъня. Може би аз го хванах. Може би татко го е сторил, а аз съм му придала облика на моя собствена история, както често правех с Роан като дете.

— Бяхме приятели като малки — казвам накрая аз. — Когато баща ми работеше в Евърлес. Задължена съм му, че ме предложи на теб. Освен това лорд Лиъм ми бе възложил да беля купчина мава онзи ден и Роан ме отърва от тази работа.

— Мава! — очите на Каро се разширяват от ужас. — Какви си ги свършила, за да заслужиш подобно нещо?

— Може би съм го заслужила донякъде — отвръщам безцеремонно аз, стараейки се да омаловажа казаното от мен. — Бях в коридор, в който не биваше да влизам, и, разбира се, той бе близо до трезора. Лиъм ме завари там.

— Опитваше ли се да влезеш? — пита направо Каро.

Поклащам енергично глава. Последното нещо, от което се нуждая, е да ме помисли за крадла.

— Не бих се осмелила. Стана случайно.

— Хмм — тя ме оглежда и мъничка усмивка повдига крайчетата на устните й. — Случайно ли… за момичето, което познава Евърлес така добре?

Отварям уста да отговоря, но бързо я затварям, преди пак да се издам. Каро вирва вежди, сетне откъсва едно плодче от клонката ледена бодлива зеленика и го търкулва между двата си пръста.

— Не е необходимо да ме лъжеш, Джулс — гласът й е почти тъжен. — Аз не съм зла, нито пък коравосърдечна като Кралицата. Няма да те окова във вериги.

Поклащам глава, но тя продължава да се взира в мен, очевидно очаквайки да кажа нещо. Изпускам бавна, предпазлива въздишка.

— Смятах… че в трезора може да има нещо, принадлежало на баща ми — не желая да й доверявам, че следвах Лиъм, но това също е вярно. И съм почти шокирана колко лесно изповедта се изплъзва от езика ми, като че винаги съм искала да го кажа на Каро. Тя спомена, че ледената бодлива зеленика провокира изричането на истината, но това не би могло да е вярно, нали? — Когато се преместихме от Евърлес преди години, изоставихме някои ценности… — Добавям набързо аз като някакво обяснение! Така или иначе и това не е пълна лъжа. — Може би са прибрани там. — Поклащам глава. — Глупаво е, аз…

— Не, не говори така — заявява Каро. — Не е глупаво или неразумно. Баща ти е починал и ти искаш да съхраниш нещо от него, колкото и малко да е то. Но, да, макар и да си на служба при Кралицата сега, няма да е добре да те хванат, че вършиш нещо подобно. Семейство Гърлинг пази доста ревностно своите скъпоценни кръвни монети, особено Лиъм. — Тя замълчава. — Ако мога, аз ще потърся вместо теб. Какво мислиш, че може да има вътре?

— Не! — възкликвам аз, а гласът ми звучи по-силно, отколкото ми се ще, ето защо моментално додавам: — Лиъм ми каза, че всеки, който не е от рода Гърлинг и се опита да проникне, може да умре. Вратата е омагьосана.

За моя изненада Каро се разсмива. Звукът е мелодичен, далеч по-мощен от гласа й — носи се над градината като камбанки.

— Сигурна съм, че това е просто входна такса от време — казва тя.

— Наистина не бива да го правиш.

— Тази вечер заминавам с Кралицата за няколко дни — казва тя, отхвърляйки възраженията ми. — Ще посетим неколцина от по-нисшестоящите благородници на север. Но когато се върна, а аз мога да бъда дискретна, ще проверя вместо теб. Или вероятно можем да отидем заедно, аз ще платя таксата от време, а ти ще приготвиш гарафа с години. Може да се окаже забавно. — Завършва тя с буйна жар в бледите й очи.

— Моля те, не, Каро. Прекалено опасно е — преглъщам аз. Изведнъж се чувствам глупава и уплашена. — Аз… аз дори не знам дали е вярно. Дали там наистина има нещо от татко.

— Но то изглежда важно — усмихва се тя. — Ще ми направиш ли една услуга в замяна?

— Разбира се — отвръщам веднага, желаейки да я отклоня от мислите й да се вмъкне в трезора. — Каквото поискаш.

— Ако забележиш нещо в поведението на Роан, което ти се струва… което заслужава внимание, ще ми кажеш ли? — гласът й е ласкав, лицето й е леко посърнало. Молбата й превръща езика ми в пясък, докато си припомням секундите, които минаха, преди той да пусне ръката ми.

— Да, с радост. Сигурна съм, че изобщо няма да има нещо особено.

— Благодаря — казва тя, притегляйки ме в хлабава прегръдка. — Сега ти си моя приятелка, Джулс. Както и на Ина. Трябва да се грижим една за друга.

В далечината проехтява камбаната на имението. Каро скача на крака, преди да смогна да отговоря, и тиква кошницата в ръцете ми.

— Трябва да прислужвам на Кралицата. Можеш ли да отнесеш това обратно в кухнята? Те ще подготвят арката с цветя.

Вниманието ми все още е приковано върху думата „приятелка“; не знам как е възможно, след като познавам Каро от по-малко от два дни, но чувствам, че е истина. Искам да я зарадвам.

— Какво трябва да сторя? — интересувам се аз. — Ще ви придружавам ли с Кралицата? — Питам и усещам как пулсът ми се ускорява.

— Не — припряно казва Каро. Обзема ме разочарование. — Ще уреждаме въпроса с един дълг към Кралицата, ще бъде доста досадно. Ти трябва да останеш тук и да се грижиш за Ина, докато ни няма. Тя би се радвала на твоята компания, много те харесва. А когато няма потребност от теб, може да вършиш каквото поискаш. Ако Кралицата или аз, или Ина не се нуждаем от теб за нещо определено, вечерите ти обикновено ще бъдат свободни.

Почти зяпвам срещу нея като глупачка, но затварям устата си и кимвам — сякаш идеята за свободната вечер не е ценен подарък, сякаш не искам да плача от благодарност пред подобна перспектива. Обзема ме миг на щастие, различно от порочната, отмъстителна тръпка, която почувствах вчера при новото ми назначение. Това усещане е различно, по-чисто. Породено единствено от мисълта за една свободна от задължения вечер и за една приятелка.

17

Странно и неудобно ми е да се върна сред слугите в кухнята, но да не съм една от тях. За да бъда честна, още преди да бъда избрана за прислужница на Ина, се чувствах изолирана — бях нова сред служещите в Евърлес, макар и изобщо да не бях нова тук… тайна, която живееше в коридорите на имението Гърлинг. След това — сред мъглата на моята скръб — подготовката за сватбата бе най-далече от мислите ми и почти не говорех с хората, които ме заобикаляха всеки ден.

В една задна стаичка до кухнята група прислужници вплитат бръшлян и дебела сребриста лента в дървената решетка на арката за младоженците. Дени, младо момиче с корона от плитки, взима кошницата от мен и се заема да нарежда ледената бодлива зеленика върху някаква дълга маса; друго момче, което не познавам, размотава дълъг и тънък тел в ръцете си.

Беа се появява до мен. Тя посяга да измъкне една сияйна клонка зеленика от масата и започва да я заплита с тел.

— Е, как е? — пита ме тя. — Да работиш за Кралицата?

Три други момичета край масата вдигат очи, за да чуят отговора ми. Помня думите на Каро от вчера: не трябва да говоря за Кралицата или за онова, което съм научила за нея.

— Честно казано, досега не съм я виждала много — заявявам им аз. — Надявам се да се случи скоро.

— Не и ако знаеш кое е добро за теб — отбелязва Ингрид. Тя върти някакво зрънце между върховете на пръстите си. Тревогата постепенно ме зачовърква, докато другите мърморят в съгласие. — Тя ще те изхвърли, Джулс, както направи с Ади.

— Ще те превърне в монета! — изтърсва Дени.

— Не им обръщай внимание — казва Беа, стрелвайки Дени и Ингрид с острия си поглед. — Ако искаш да знаеш, тук е пълно със страхливци. — И тя се обръща към групата. — Бащата на баща ми е служил на Кралицата, когато е бил момче, и тя се е погрижила за образованието му…

— Затова ли ти си тук? — изсумтява Ингрид. Явно засегната, Беа сбърчва челото си и се извръща наново към зелениката, разстлана върху масата. — Съжалявам, Беа — казва Ингрид, — но това е за ваше собствено добро… и на двете ви…

— Ще се оправя — намесвам се аз, макар всяка фибра в мен да крещи, че това няма да стане. Кимвам към сребърните листа върху масата, които чакат да бъдат пробити и окачени. — Всички вие имате по-важни неща от мен, за които да се притеснявате.

Ингрид май се кани да възрази, но една малка фигура се появява на вратата и ми махва с ръка, преди тя да успее да изрече и дума. Не съм виждала Хинтън от дълго време, поне така ми се струва. Той се втурва през момичетата към мен. Навеждам се и го прегръщам, но той изглежда нервен, скован и неспокоен в ръцете ми.

— Някой е дошъл тук, за да те види, Джулс — казва тихичко той. — В коридора е. — И ме сграбчва за ръкава, дръпвайки ме надалеч от групата към вратата.

За моя изненада това е Лиъм, който стои облегнат на отсрещната стена с ръце, пъхнати в джобовете. Видимо е в отвратително настроение, веждите му са надвесени ниско над лицето му. Той подхвърля една монета на Хинтън, който я хваща и се скрива в кухнята като заек в дупката си.

— Какво търсиш тук? — питам настойчиво аз. Сега, когато Роан и Каро са на моя страна, имам по-малко основание да се боя от Лиъм, ала старите страхове са в кръвта ми и не мога да заглуша тревожните камбани, които проехтяват в мен, като го зърна. Той изважда лист хартия от джоба на гърдите си и го протяга към мен.

— Ина поиска да ти предам това.

Усмихвам се, мислейки си как Ина имитираше Лиъм по време на пробата на роклята й — явно тя не може да устои на подтика да му напомни, че независимо от потеклото му го превъзхожда по ранг. Изпитвам малка доза удовлетворение от неговото неудобство. Лиъм гледа смръщено към мен, докато взимам листа и отстъпвам, за да го разгъна и прочета. Почеркът е хубав, но леко неравен, като че написалият бележката е бързал да приключи.

Джулс, утре планирам да пояздя извън Евърлес и се надявам да се присъединиш към мен. Ако си съгласна, ще съм ти благодарна за компанията. С обич, Ина.

— За слугиня със сигурност хубавичко си се оплела в делата на Евърлес — отбелязва Лиъм, докато пъхвам бележката в джоба на роклята си.

— Убедена съм, че не схващам какво имаш предвид.

— Сдобила си се с благоволението на лейди Голд — казва той. — И на брат ми.

Резкият отговор, с който съм готова, се разтопява върху езика ми. Оглеждам лицето му, вторачвам се в очите му, за да разбера какво знае, и откривам непроницаема решителност. Не мога да си представя, че Роан му се доверява. Няколкото пъти, когато съм виждала братята в една и съща стая, винаги са ми изглеждали като от отделни вселени: Роан е в центъра на вниманието, целият в светлина и смях, докато Лиъм наблюдава безмълвно от някой ъгъл, а очите му са толкова тъмни, сякаш поглъщат всеки лъч светлина, който се приближава до него, и карат свещите да примигват и гаснат също като сърцето ми сега.

— Ние израснахме заедно — казвам аз. — Знаеш го. И ти беше там. — Макар неизменно да бе встрани — винаги наблюдаваше, винаги мълчеше. — С Роан сме… — Спирам, без да мога да завърша мисълта си.

Устата на Лиъм се изкривява.

— Приятели? — Смехът му е жесток. — Допускам, че брат ми има нещо друго наум.

Стомахът ми се свива — не от болка или удоволствие от намека му, а от гняв. Всичките тези години и нищо не се е променило.

— Съмняваш се в брат си, в бъдещата си снаха и в мен наведнъж — изричам студено аз. — Впечатляващо. Толкова ли си горд, че не можеш да изтърпиш някой друг да ти нарежда, пък било то и за няколко минути?

Той примигва, а лицето му се изкривява в нещо като болка, но сетне светкавично придобива невъзмутим вид.

— Не се интересувам от рангове — казва той. — Никога не ме е било грижа.

— А, значи е лично — преди той да смогне да отговори, аз се обръщам и тръгвам по коридора към общите спални.

Настъпва мълчание, а след това…

— Ти и баща ти не принадлежахте на това място — извиква Лиъм след мен, а гласът му е странно спокоен.

Кръвта ми изстива, като че всички часове, дни и години, протичащи през мен, са замрели. Извръщам се към него — очите му са като от кремък. Докато се приближавам, съзирам следа от искра в тях.

— Какво каза за баща ми? — Гласът ми е нисък и, надявам се, носи цялата тежест на гнева ми. След като устоява на погледа ми няколко секунди, той свежда очи към пода, без да ми отговори. Раменете му се прегъват, а позата му е на момче, което току-що са плеснали през ръката заради това, че е откраднало сладкиши.

Тогава камбаните на Евърлес зазвъняват мощно, продължително и яростно, и ми се струва, че бият в ритъма със свиването и отпускането на юмруците ми. Обръщам се наново и се оттеглям по коридора, надявайки се с всяка следваща стъпка, че Лиъм Гърлинг не е по петите ми.

18

На идната сутрин в общата спалня се пъхвам в една от по-топлите и по-изящните рокли, които Каро ми е дала, обувам ботушите и слагам наметалото си. Макар че отвратителното ми настроение от разговора с Лиъм все още трае, не мога да не се възхитя на мекотата на плата и тежестта на наметалото. През всичките мразовити зими в Крофтън никога не съм имала нещо толкова топло.

За моя изненада Роан е в коридора, облегнат на стената — подобно на процеп в правоъгълника светлина, струяща през един висок прозорец. Поемам си дълбоко дъх. Мен… ли чака? Дали Ина му е казала за молбата си?

Ала той изглежда също толкова стреснат, че ме вижда.

— Джулс — подема вместо поздрав за добро утро. После възвръща спокойствието си. — Ина спомена, че ще я придружаваш по някакво поръчение. Къде ще ходите?

Преди да успея да отговоря, Беа се измъква от спалнята със своята лека и плавна походка. Тя забелязва първо Роан и върху лицето й се изписва усмивка. След това съзира и мен, очите й се ококорват, а усмивката й угасва. Докато се каня да я поздравя с добро утро, тя сменя посоката и изчезва по коридора, сякаш внезапно си е спомнила нещо важно.

Роан се взира подире й за момент, преди да се обърне към мен. Сред ярката, падаща косо светлина трапчинките му се превръщат в тъмни петна по лицето му. Разбирам, че очаква отговора ми.

— Просто езда — изричам весело аз. Очевидно дори той недоумява къде отиваме заедно с Ина. Вече се потя от топлината на замъка, от тежестта на роклята и от погледа на Роан. — Познавам добре околността… в края на краищата.

Това го удовлетворява. Той си поема глътка въздух, сетне издиша и прокарва ръка през вече разрошената си коса.

— Разбира се. Тревожа се, че става неспокойна. Благодаря ти, че й правиш компания, Джулс — казва той сериозно. — Грижи се за нея и за себе си.

След това ми махва с ръка и се отдалечава в посоката на Беа, изминавайки набързо разстоянието в коридора с широката си крачка. Без да се замисля, понечвам да протегна ръка към него като растение, което винаги се протяга към слънцето. Думата „чакай“ се стопява върху езика ми.

Когато вече е изчезнал от погледа ми, поемам към конюшните, чудейки се защо, защо, защо Ина Голд не е казала на годеника си за какво се отнася това поръчение. С всяка стъпка по коридора чувствам, че тялото ми се превръща в играчка, в марионетка, а конците, дърпани от семейство Гърлинг, Ина, Кралицата и техните тайни, се преплитат в мен, пронизват кожата ми, повличат крайниците ми. Единственото, което пожелах, бе да науча истината за татко — как обаче се озовах в средата на тази шахматна дъска?

Облекчение е да изляза навън — на чистия студен въздух на двора. През нощта е навалял сняг, който е покрил голямата морава с тъничка, искряща, подобна на бял прах завивка. Иска ми се да мога да се разходя, да съзерцавам палисадите и кулите на Евърлес от разстояние, да погледам езерото. Ала слънцето вече е на една длан разстояние над хоризонта, ето защо вместо това се завързвам към конюшните, за да се срещна с Ина.

Тя вече е там, облечена също в сива рокля за път и наметало, а през рамото й е преметната кожена чанта. Зървайки голите ми ръце, тя изважда чифт ръкавици от наметката си и ми ги предлага. Мигновено съм смутена не само от нейната щедрост, но и от факта, че е облечена като мен — като по-старша прислужница.

Тя стои изправена до два коня, единият е сиво-кафяв, а другият — червеникавокафяв. Сиво-кафявият вече е оседлан, а зад нея Там — сърцето ми все още се свива от мъка, когато го видя — закопчава ремъците на гърба на червеникавокафявия кон. Стомахът ми пропада като камък във вода и долавям, как по дланите ми избива пот. Очаквах, че ще вземем кола или карета.

Макар и да мога да яздя — в Крофтън от време на време намирах допълнителна работа, като разнасях съобщения или извършвах доставки на кон — все пак не съм родена за това, а огромните, добре охранени и буйни коне на Гърлинг ме изнервят. След секунда осъзнавам, че съм спряла и зяпам невъзпитано, ето защо бързо свеждам глава и се покланям на Ина.

— Няма нужда — казва тя. Въпреки обикновената й рокля — както винаги изглежда красива и царствена. Но в нея се таи някаква нерешителност, нещо почти печално. Късата й коса е прибрана под обикновена вълнена шапка с тъмни заоблени краищата върху ушите й. — Благодаря ти, че дойде, Джулс.

Предпазливо се доближавам до конете и поздравявам Там с кимване и усмивка. Той поглежда любопитно ту към мен, ту към лейди Голд, питайки ме с очи защо съм тук, до дъщерята на Кралицата. Поклащам леко главата си и оформям с устни: Ще ти обясня по-късно. Забелязвам как неговите устни се изкривяват, както и колко сковано се покланя той. Прибавям го към списъка с хора — в него вече са Лора, Беа и Хинтън — на които дължа обяснение за тази странност.

— Кой кон искаш? — пита учтиво Ина, като че пробва да узнае дали предпочитам захар или мляко в чая си. — Това е Хъни. — Тя погалва сиво-кафявия кон по носа. — А това е Мава.

— Хъни — казвам аз толкова бързо, че Ина се засмива. — Ще яздя Хъни.

— Добре тогава — тя притиска юздите на сиво-кафявия кон в ръцете ми и аз примигвам нервно, докато животното се обръща към мен да ме види, а големите му очи сякаш ме преценяват. Спомням си какво ми казваше татко за конете: „Дори и да си нервна, не се дръж така“. Същото може да се каже и за кралските особи.

Някак допускам, че предстоят още приготовления, но Ина е готова и Там се приближава до мен, за да ме повдигне към седлото на Хъни. Качвам се непохватно върху нея и припряно сграбчвам рога на седлото.

Ина съзира напрегнатите ми рамене и върху лицето й за кратко се появява изненада, последвана от смущение. Сигурна съм, че не й е хрумнало, че може и да не умея да яздя, а сега се срамува и се чуди как да отстъпи назад. Всичко, което Ина Голд чувства, е прозрачно, изписва се ясно, като ден, върху красивото й лице. Това, че никога не й се налага да крие емоциите си, е лукс, ала не мога да й се сърдя заради него. Познава ме едва от два дни, но наистина се интересува дали се усещам комфортно.

— Добре съм, мога да яздя — казвам, преди тя да заговори, пожелавайки си да се измъкнем от Евърлес, за да подишам свободно, пък било то и за ден. Изправям се на седлото и хващам юздите в ръце, опитвайки се да не мисля колко далече съм от земята. Ина се мята на коня си сама — изящна е като танцьорка — издърпва качулката си и я нахлупва върху главата си. Повежда ни вън от конюшните. За мое щастие Хъни инстинктивно следва Мава.

— Искам да отида до едно сиропиталище между Крофтън и Лаиста — казва тихо Ина, когато Там вече не може да ни чуе. — На около час път с кон е. Не съм съобщила конкретно на никого за това малко излизане. Нито на Роан, нито на Кралицата, нито на когото и да е друг. Споменах го бегло пред Каро. Всички те смятат, че ще бъда преследвана и заклана като набелязан див заек. — Заявява тя толкова безцеремонно, че чак се разсмивам. — Така че ще съм ти благодарна, ако… нали знаеш…

Ина се извръща към мен, хапейки устни. Лейди Ина Голд не прилича на човек, който би пазил тайни, още по-малко от годеника си или от Кралицата, нейната приемна майка, но тогава обаче си спомням, че това важи и за мен. Кимвам й и се усмихвам.

Ина вижда нещо над рамото ми и затваря уста. Прави ми знак да я следвам плътно, тъй като наближаваме южната порта — по-малка поредица от врати в сравнение с централната порта, през която двете с Кралицата пристигнаха преди две седмици; тази тук е предназначена за прислугата и доставките. Охранява се от двама стражи със смразяващ вид, които ни наблюдават как се приближаваме без особено любопитство, но застават мирно, разпознавайки лицето на Ина. Двамата се покланят ниско.

— Лейди Голд — започва да заеква единият, след като се изправят. — Бива… бива ли да излизате извън стените без ескорт?

Ина не трепва дори за миг, а в гласа й се чете непринудена веселост, която не бе там, когато бяхме сами.

— Имам ескорт, освен ако не мислите, че това момиче е призрак — казва тя и посочва с ръка към мен. — Просто ще изненадам Роан по време на лова му.

Отново се удивлявам с каква лекота лъжата се отронва от устните й или… може би тя допуска, че Роан е на лов? Очите й, бистри и невинни като капки вода, не издават нищо.

Инстинктът ме подтиква да кажа на Ина за посещението на Роан в помещенията на прислугата тази сутрин, но вместо това закътвам надълбоко онова, което знам, редом с другите тайни, които пазя за по-късно.

Независимо от всичко нещата сработват — стражите се отдръпват и ни пускат да минем. Озоваваме се сред равнината извън стените на Евърлес, вратите остават отворени за момент, след което се затварят тежко. Поразително е колко бързо започвам да се чувствам по-леко, сякаш не съм забелязвала стоманената тежест върху гърдите си, докато тя не бе вдигната.

Ина ни повежда към главния път. Достатъчно рано е и пътуващите са малко и нарядко — подминаваме няколко коли, кретащи към Евърлес, натоварени със сено или дърва, или камари зърно, но явно никой друг не напуска имението. Ина не маха качулката от главата си, ала извън стените на Евърлес никой не я поглежда повторно. Или по-скоро хората поглеждат, но единствено по начина, по който някой би го сторил, когато съзре толкова красиво момиче като нея. Като че никой от фермерите и търговците, край които минаваме, не знае, че това е дъщерята на Кралицата, бъдещият владетел на Семпера.

Когато Ина насочва Мава към по-малък път, пресичащ гората, аз я следвам, въпреки че пръстите ми така стискат юздите, че те стават хлъзгави от пот. Питам се дали баща ми е прекосил тези гори при сетното си пътуване до Евърлес.

— Нали не смяташ, че в тези гори ще има… крадци на кръв? — Ина се озърта уплашено наоколо, далеч не толкова пренебрежително сега, когато сме заобиколени от разкривени черни стволове и сенки. Чудя се дали е била ужасно уплашена и по време на нападението, в което са убили слугите им. На смутения ми поглед тя отговаря: — Чу ли? Вчера в Ейлстън е била убита някаква съмнителна селска вещица.

По гръбнака ми се спуска хлад. Татко винаги ми е казвал, че селските вещици и другите така наречени „по-нисши“ магьосници са шарлатани, но не всеки вярва в това, а някой, за когото твърдят, че е специално свързан с времето, може да се превърне в удобна мишена за крадците. Тръсвам глава и прочиствам гърлото си… както и ума си.

— В безопасност сме толкова близо до Евърлес. — И независимо че се предполага, че трябва да жертвам живота си заради нея, ако ни нападнат, се надявам, че изреченото е вярно. — Само че не познавам тази част на гората добре.

— Всичко е наред — казва Ина, изваждайки една сгъната карта от джоба на роклята си.

Светлината става по-плътна, щом клоните на дърветата отстъпват място на небето. Чувствам се неудобно върху гърба на Хъни — всеки път, когато тя се извие леко, за да последва Мава или за да избегне някакви препятствия по пътеката, аз стисвам седлото с бедрата си, страхувайки се, че ще падна. Поне студът е понамалял сега, когато слънцето се е издигнало нависоко. А пейзажът около нас е странно красив — всичко искри заради снега и топящия се лед.

Колкото и да съм благодарна за промяната на обстановката, не мога да потисна съмнението, че дъщерята на Кралицата може да крие нещо.

— Ина… — провлачвам аз. Все още се усещам повече от непривично да разпитвам осиновената дъщеря на Кралицата, властта на Ина витае във въздуха като създание, изчакващо да нанесе своя удар. И все пак додавам настоятелно: — Защо отиваме в сиропиталището? Ако не възразяваш, че повдигам въпроса.

— О! — Ина се засмива, макар и да ми прозвучава кухо. — Знаеш ли, така бях погълната от тази карта, че забравих, че не съм ти казала.

Тя се извръща наполовина върху седлото си толкова естествено, сякаш е върху лежанка в двореца, разположен на брега. И все пак й отнема доста време, за да ми отвърне, а когато го прави, гласът й е протяжен и мек.

— Искам да разбера кои са родителите ми — пояснява тя. — Обичам Кралицата и съм й благодарна, но искам да знам кои… кои са били преди нея.

Ина пак се обръща напред, така че вече не виждам лицето й.

— Възнамерявах да помоля Роан, но е толкова безгрижен. Не желая да мисли за нещо тъжно или да си в тълпи, че съм нещастна. — За това напълно я разбирам, самата аз бих искала да държа тъмнината и горестта на света далеч от Роан. И ако Кралицата узнае…

Довършвам изречението й наум: Ще бъде разочарована.

Ще ме обвини в предателство.

Ще вземе главата ми.

Колебая се кое от тях е вярно, нищо, че още не дръзвам да попитам. Споменът за ножа на Кралицата, летящ към Ина, проблясва в съзнанието ми.

— А Каро? — интересувам се аз.

Ина въздъхва разочаровано.

— Наясно е, че заминавам сама, но не знае къде. Не би одобрила така или иначе. Както и да е, тя тръгна във връзка с едно от загадъчните поръчения на Кралицата.

— Какви са тези поръчения? — питам аз с любопитство, ала сетне се изчервявам заради нахалството си.

— Нищо важно — отговаря Ина нехайно. — Знаеш, че Кралицата е обсебена от Магьосницата. Обича да ходи по старите места, бойните полета, гробовете и прочие, като неизменно взима Каро със себе си.

Хрумва ми една мисъл.

— Как Каро е спечелила благоволението на Кралицата? Била ли е…? — оставям думите си да заглъхнат, но по начина, по който ръката й сграбчва юздите, долавям, че Ина разбира какво искам да кажа.

— Дали е била изоставена като другите ли? — довършва тя приглушено.

Кимвам мълчаливо. Ина наново обръща глава и ми се усмихва, въпреки че тъгата все още деликатно забулва чертите й като дим.

— Тя твърди, че никога не е проявявала интерес относно родителите си, както и аз не би трябвало да го правя. Вярва, че съдбата я е отвела в двореца при Кралицата, ето защо не се вълнува от онова, което е било преди. Много е предана, като член на семейството е. Ако не бе дошла при Кралицата на по-зряла възраст, чудя се…

Някаква емоция се сплита в гласа на Ина — дали е съмнение, вина или завист, не мога да кажа със сигурност. Може би и трите накуп.

Тя ме поглежда с крайчеца на окото си.

— Благодарна съм ти, че си дискретна. Хубаво е да мога да поговоря с друго сира… — тя внезапно дръпва Мава да спре. — Толкова съм глупава. Нямах намерение да говоря за семейството, и то така скоро след смъртта на баща ти.

— Всичко е наред — казвам аз машинално, макар че сърцето ми леко се свива. Това е приемлив вид болка, ако изобщо такова нещо съществува. Да слушам тези думи — родители, сираче — изречени на глас, е странно, но така е по-добре, отколкото да кипят някъде под кожата ми. Част от мен се изненадва, че Ина Голд е толкова доверчива. Но защо да не е? Може би точно аз — с притулените ми тайни и страхове — се държа нелогично.

Ина примигва, сякаш и тя чувства това.

— Такова облекчение е да ти се доверя, Джулс, усещам, че мога да говоря с теб. Ти като че ли ме разбираш. — Тя се усмихва стеснително. — Кажи ми да спра, ако дърдоря глупости. Знам, че е дръзко от моя страна…

Поклащам глава, наистина я разбирам, поне по отношение на факта какво изпитва заради потеклото си. Цялото ми същество жадува да се вкопчи в идеята за татко. Писмото му в джоба на роклята ми, което почти се разпада от безкрайните сгъвания и разгръщания, е доказателство за това. И искам Ина да го знае. Искам да ми вярва.

Тя пришпорва Мава напред. Хъни я следва. Двете с Ина сме необичайна двойка — принцеса и слугиня, едната отдавна сираче, а другата съвсем отскоро, едната отгледана с благоразположението на Кралицата, другата с любовта на един баща. Хрумва ми, че ако имах възможност, не бих се разменила с нея, не бих заменила татко за Кралицата.

При тази мисъл пак ме пронизва тъга и светкавично се прехвърлям на друга тема за разговор, преди тя да ме превземе напълно.

— Смятах, че сиропиталището на Кралицата е на източния бряг, близо до двореца — казвам аз. Естествено, тогава пътуването би отнело седмици. А с Ина сме се приготвили за часове.

— Онова е било първото сиропиталище — отвръща тя. — Ходила съм в почти всички досега. Те са толкова много, Джулс, из цялото кралство са. Семейства все още изоставят децата си на брега край двореца. Ние самите можем да създадем цял град.

Тръсвам глава, представяйки си град от сираци, растящи на воля без никакъв контрол и без да знаят каквото и да било за миналото си.

— Посетила съм всички, които успях да намеря, за да прегледам архивите им — продължава Ина. Словоизлиянието й ясно показва, че е разсъждавала върху това и го е прехвърляла в ума си многократно. — Истината е, че нямам представа от кое сиропиталище съм дошла аз. А не мога да попитам Нейно величество.

— Разбира се, че не може — смотолевям аз. Нещо ме кара да потрепервам и придърпвам вълненото наметало по-плътно към себе си.

— Знам единствено, че Ина е името, което ми е дала рождената ми майка — тя притихва за малко. — Но въпреки всичко не съм напълно сигурна. — Без да го изрича, съзнавам какво чувства Ина: болката от копнежа по нежна родителска ласка и думи на утеха е издълбала дупка в гърдите ми. — Така че съм ходила в почти всички сиропиталища в кралството. И не се натъкнах на нищо.

Обзема ме нездраво любопитство. Дали родителите ми са живи или мъртви? Дали са ме оставили на брега край двореца, за да бъда избрана от Кралицата, или за да умра, вдишвайки соления морски въздух? Как татко е решил да ме обяви за свое дете? Дали то има нещо общо с това, че той умря заради мен?

Преминаваме през някакво открито място и независимо че слънцето е високо, аз отново треперя, но тогава позволявам на писмото, пъхнато близо до сърцето ми, да ме стопли. Татко вероятно ме е намерил в някое от онези сиропиталища и ми е дал онова, което липсва дори на Ина Голд, принцесата на Семпера — любов.

След мрачния обрат в разговора ни продължаваме да яздим през оставащата част от пътя в относително мълчание. Картата на Ина ни отвежда до все по-тесни и по-тесни пътеки, през равнини и гори, докато най-накрая в една брезова гора не се озоваваме пред грамадна и украсена, но ръждясала порта от ковано желязо. Думите, изваяни най-отгоре, са покрити с коричка втвърден сняг и лед, ала все още мога да ги разчета: Това е убежище за децата на Семпера, за да могат всички да имат дом. Надписът се прицелва към нещо дълбоко погребано в сърцето ми.

Спираме пред портата за няколко минути, без да сме убедени дали да извикаме — всичко, което можем да зърнем отвъд нея, е още сняг и още дървета. Но преди някоя от нас да слезе от коня си, едно дете се появява до решетката — малко момиченце с късо подстригана черна коса и големи, ококорени очи, на не повече от шест или седем години. То ни оглежда сериозно, обвило голите си ръце около кованото желязо. Облечено е в износено палто и панталон, твърде огромен за него и съвсем недостатъчен за подобно студено време.

— Ти фея ли си? — пита детето.

Ина отваря уста и се запъва, после надниква към мен. Типичното й спокойствие като че ли я е напуснало, тя изглежда угрижена и неуверена, устните й са напукани там, където ги е прехапвала. С изключение на краткия миг пред покоите на Кралицата никога досега не съм я виждала нервна, дори и когато за първи път влезе тържествено в Евърлес редом до Кралицата. Но ето че сега е нервна. Така че аз се олюлявам от седлото, приземявайки се тромаво в снега.

Малкото момиченце не помръдва, докато се приближавам. Когато стигам вратата, се навеждам, за да съм на нивото на очите му, и се опитвам да осъществя контакт с него, като имитирам начина, по който ми говори Лора или както го правеше татко, когато бях малка.

— Феите не са истински, миличка — казвам аз, мъчейки се да звуча весело и неприкрито, въпреки че не мога да отблъсна мисълта колко ли трябва да е измръзнало, обхванало с пръсти метала на портата. Импулсивно свалям шала си и го обвивам около него.

Момичето кимва и се вторачва покрай мен. Тогава проумявам, че не гледа мен или Ина, а конете. Надзъртам през рамо и ги виждам през неговите очи — лъскавата козина и копринената грива на Мава, гордата извивка на врата на Хъни.

— Можеш да ги погалиш — казвам аз на момичето. — Хайде!

То примигва срещу мен, а сетне лицето му се озарява от възможно най-оскъдната усмивка. Хваща металната решетка и прави крачка назад, дърпайки вратата със себе си. Аз помахвам към Ина да дойде — тя също примигва колебливо, после слиза от коня си и сграбчва юздите и на двата коня в ръка, въвеждайки ги през портата. Запленено, момичето вдига ръката си, за да погали страната на Мава, докато Ина ги води.

Между дърветата пред нас някаква постройка придобива очертания — голяма, разнебитена сграда, която изглежда така, сякаш някой се е постарал да наподоби Евърлес, без да притежава нито кръвното желязо, нито предвидливостта на семейство Гърлинг. Две крила от черен камък ограждат внушителен, празен двор, в който са пръснати десетки малки момчета и момичета, гонещи се и играещи в снега. Никое от тях не прилича на повече от десетгодишно. Писъците и виковете им отекват сред дърветата.

Ина ме улавя под ръка. Двоуми се и наблюдава сградата с безпокойство.

— Ще… ще влезеш ли вместо мен? — пита тя. — Трябва да се поразходя.

Примигвам.

— Не искаш ли да видиш сама?

— Ние сме на почти еднаква възраст… — избягва погледа ми Ина, взирайки се вместо това в децата, които в същия момент зяпат конете. — Питай дали може да прегледаме архивите от месеца преди деня, в който Кралицата ме е открила. Мисля, че това би трябвало да е достатъчно. Но кажи, че е за теб, че се чудиш за себе си. — Бърборейки все по-припряно и по-припряно от вълнение, тя ми обявява датата на раждането си — шести март — както си я спомня Кралицата, и аз с изненада установявам, че тя е едва с няколко дни по-голяма от мен, тъй като съм родена на единайсети.

Съвсем ясно съзнавам и защо желае аз да се представя като търсеща информация: защото не бива да се разгласява, че е тук, в околността, опитвайки се да научи нещо за живота си преди Кралицата. Въпреки това вътрешностите ми се свиват едновременно от разочарование и болка. Аз все още съм инструмент или ръкавица, която може да бъде поставена и използвана според нуждите на притежаващите повече власт — дори и от Ина Голд, момичето, което само преди час ми каза, че може да ми се довери, че се разбираме. Но аз простичко отвръщам:

— Естествено.

Ина отива да намери конюшня за конете, а аз влизам вътре. Отблизо забелязвам, че сградата на сиропиталището е зле поддържана. Някои от тухлите на стената изглеждат хлабави и освен това откривам, че стоя върху под от стари, изкорубени дъски. В огнището гори малък огън. Някакъв дребен, плешив, по-възрастен мъж седи зад бюро в другия край на стаята и пише нещо в тефтер. Щом вратата се затваря, той сепнато вдига очи и ме оглежда.

— Добър ден! — изрича със скриптящ глас. — С какво мога да ви помогна, госпожице?

— Добър ден! — прочиствам гърлото си аз и повтарям думите, които Ина ми е наредила да произнеса: аз съм любопитно сираче, работещо в Лаиста, и се надявам да проуча архивите на институцията, за да намеря някаква следа за раждането си през една зима преди седемнайсет години.

Чиновникът ме изслушва внимателно, след това става от мястото си — мога да чуя как скърцат кокалите му — и отива до един шкаф за книги по протежение на стената, на който са наредени грамадни, стари тефтери в различен стадий на разпадане. Той придвижва пръста си около тях, без да се осланя на някаква логика, която бих могла да последвам, и накрая издърпва един от най-горния рафт. Тупва го тежко на бюрото и аз се закашлям от вдигналия се облак прах.

Когато го отваря, се приближавам, за да чета над рамото му. Всяка гигантска, пожълтяла страница е изпълнена с редове с имена и цифри. Името на детето и датата му на раждане, ако са известни; денят и състоянието му, когато е прието в сиропиталището; името на осиновителя му, ако има такъв.

От последната колона е запълнена едва една трета в сравнение с първите две. След това стигам до раздела, в който цялата информация е разпръсната — има цифри вместо имена и множество празни места.

Човекът съзира объркването, което се чете върху лицето ми.

— Жената, която е ръководила това сиропиталище преди мен и съпругата ми, е водила ужасно архивите — уточнява той. — Тогава, преди няколко десетилетия, е имало някои много неприятни случаи с хора, осиновявали деца само за да откраднат времето им. Кралицата ги обесила всичките и уволнила работещите в сиропиталищата, които допуснали това да се разиграе. За да поддържа реда, нали знаете… — Той се засмива, ала в думите му няма нищо шеговито. — За да сме в безопасност, архивите ни са станали доста добри през годините. И все пак… — Той се намръщва, като се вглежда по-отблизо. — Това беше годината на онези трусове.

— Трусове ли? — повтарям аз като ехо. — В земята?

Не ги бяхме почувствали в Крофтън, но историите не ми даваха да заспя: в един град в близост до двореца земята се разцепила надве, поглъщайки сградите и хората цели.

Чиновникът вирва вежди.

— Не, трусове във времето. — Извиквам в съзнанието си някакъв смътен спомен как баща ми разказваше истории за разбиване на времето. — През зимата, за която попитахте, бяхме свидетели на какви ли не смущения. Замразени мигове, дни, които изглеждаха прекалено дълги. Веднъж всички ние заедно изгубихме един цял час. Хората обезумяха. Имаше паника нагоре и надолу по крайбрежието, грабежи, а после се случи всичко онова с Брайърсмор. — Човекът дъвче бузата си и зяпа втренчено в някаква точка над рамото ми.

Започвам да се усещам така, сякаш татко не ми е казал нищо за света.

— Какво е Брайърсмор?

— Образованието в днешно време нищо не струва — гласът на събеседника ми е леко укорителен, макар да не е насочено към мен. — Това е град — Брайърсмор — намира се на няколко километра северно оттук. Изостават с дванайсет часа от всички нас и ако сега бяхме там, щеше да е нощ. Времето замръзна в този град за половин ден онази зима. И хората започнаха да приказват, че всички деца, дошли оттам, са прокълнати.

Той подпира брадичка на ръката си и накланя глава в очакване на реакцията ми, но умът ми все още се мъчи над казаното от него. Не е необичайно времето да се обърква на места, да забавя или ускорява своя ход, или да спира напълно за момент, а вятърът и слънцето да се застопоряват неподвижни, докато ние продължаваме живота си, несъзнаващи, че сме извън потока на времето. Но всичко неизменно се изглажда от само себе си. Невероятно е, че някъде времето може да забави своя ход до половин ден, а още повече че изоставането може да трае толкова дълго.

— Най-накрая Кралицата сложи точка на това — допълва той. — Ала вредата вече бе нанесена.

Половин час по-късно вече съм прегледала книгата три пъти от кора до кора… и обратно. Но не съм зърнала следа от бебето Ина или от мен самата. Действително — цяла една седмица отсъства напълно от книгата. Възможно ли е да сме родени през тази седмица извън времето?

Брайърсмор. Името запалва в мен искра на нещо като разпознаване, въпреки че как би могло, ако татко никога не го е споменавал?

— Джулс? — гласът на Ина ме вика отвън и аз се сепвам. Благодаря на човека за помощта му и връщам безполезния тефтер на рафта. Сетне скоропостижно излизам, за да открия дъщерята на Кралицата.

Навън е завалял сняг, който покрива като едва доловим бял прашец качулката на Ина. Тя ме съзира и лицето й помръква.

— Нищо ли? Няма ли следа?

— Няма имена — казвам аз. — Но…

Преди да смогна да й разкажа за Брайърсмор, Ина въздъхва и се отдръпва от мен.

— Тези места и лошата им грижа за архивите — казва тя глухо. Вижда се, че тялото й бушува. И дори да не я познавам пределно добре, за да го твърдя със сигурност, бих се заклела, че е на ръба да се разплаче. — Претърсила съм практически всички сиропиталища в кралството.

Ще ми се да кажа нещо, за да я утеша, но тя вече се е отдалечила и крачи отривисто към полусрутените конюшни на сиропиталището. Скупчените деца с широко отворени очи, които се възхищават на конете ни, се разпръскват, когато влизаме, и изчезват през някакъв заден вход, преди някоя от нас да обели и дума.

Когато се качваме на седлата, в главата ми се оформя идея.

— Чиновникът всъщност спомена нещо… — подемам аз и това подтиква Ина да вдигне рязко очи. — Каза, че има един град на север оттук…

— Знам — прекъсва ме тя. — Брайърсмор.

Устните й се сгърчват, сякаш е изяла някой развален плод.

— Била ли си там?

— Не, но го знам — заявява Ина с някаква нотка на безвъзвратност в гласа. — И там няма нищо. Градът е развалина.

Сърцето ми се свива, но…

— Не може да е нямало нищо — настоявам аз. — Може би е нямало хора, но какво ще кажеш за книги? Документи?

— Не мога да отида в Брайърсмор. Кралицата го забранява — гласът й е твърд като камък и се чудя дали там не е заровен някой стар конфликт, все още твърде тлеещ, за да ми го разкрие. — Тя казва, че градът е прокълнат.

— Може би… — започвам аз, но Ина вече е на седлото си. Тя поглежда към мен, а после към пътя на север и се наежва. След това обаче нещо се изтръгва от нея. Раменете й се отпускат и тя заприличва по-малко на принцеса и повече на всяко едно тъжно момиче, което бих могла да познавам от Крофтън.

— И какво ще правим там, дори ако Кралицата не узнае? — пита тя с необичайна нотка грубост в гласа. — Не. Уморена съм от задънени улици и от странни градове.

В гърлото ми се надига възражение, но го потискам и се качвам с мъка върху коня. Не му е времето сега да споря с нея.

Яздим обратно към Евърлес в мълчание. Ина е в мрачно настроение, докато аз все още съм прекалено погълната от онова, което ми каза чиновникът. Брайърсмор. Как е възможно това и как въобще може татко да не ми е споменавал името или интересния град, който е изостанал от времето?

Явно няма край онова, което баща ми е пазил в тайна от мен. Дори смъртта му е загадка.

Още една мисъл ме блъсва с безпощадната си мощ: може би аз съм загадка, тайна, която също се нуждае от разкриване.

Някъде дълбоко в мен идеята ме грабва и знам, че при първи шанс ще трябва да намеря свой собствен път към онзи град извън времето.

„С торбичка на колана, пълна с монетите на Гърлинг“ — отбелязвам наум аз.

Ако се крие някаква истина в суеверието, което чиновникът спомена — че бебетата от Брайърсмор са прокълнати, то съм убедена, че Ина, най-благословеното дете в кралството, не би могла да е родена там.

Това обаче не означава, че аз не съм родена там.

Времето винаги се е движело странно около мен, забавяйки се прекалено дълго в даден момент, а след това — замъквайки се тромаво да догони останалия свят. Може би Брайърсмор се е вкопчил здраво в мен през всичките тези години.

И със сигурност се чувствам прокълната. Всичко, което съм изгубила, тегне като струпани в гърдите ми камъни. Мама и татко са най-тежките, но има и хиляди други неща, малки неща, отнети от мен — мъничката ни градинка в Крофтън, успокояващата прегръдка на Амма… и по-назад във времето — пламтящата топлина на ковачницата, детската усмивка на Роан. Дръпвам юздите на Хъни и се забавям назад, за да не може Ина да види онези няколко сълзи, които се отронват от очите ми и се стичат по лицето ми.

Евърлес се появява пред погледите ни точно когато слънцето започва да залязва. Имението е очертан с остриета тъмен силует на фона на оранжевеещата светлина на небето. Ина спира на празния път и аз спирам до нея. Надзъртам към нея в почуда дали нещо не е наред, но тя просто го гледа този наш временен дом — който и двете споделяме — с любопитна смесица от удивление и печал върху красивото й лице.

— Може би е по-добре да не знам — казва тя по-скоро на себе си. Навеждам се към нея, за да я чуя. — Остават едва две седмици до сватбата… в името на Магьосницата! Вероятно това е знак, че не бива да тичам из цялото кралство в търсенето на отговори, които може би не съществуват… Искам да кажа, че вече имам всичко, от което се нуждая.

Уязвима и объркана, тя ме поглежда. И макар да не разбирам защо Ина Голд, дъщерята на Кралицата, би имала необходимост от подкрепата на една прислужница, това явно е така. Потребността е изписана върху цялото й лице.

Обзема ме нотка на раздразнение. Защо Ина има нужда аз да я утешавам, след като на разположение й е всичко, за което някога е можела да си мечтае, а и след като един ден ще седне на трона?

Ала очите й ми напомнят за кошутите, които често забелязвах да пасат сами в гората на Крофтън. Моето собствено оцеляване, а и на баща ми, зависеше от това да съм безмилостен ловец. И все пак, ако някоя кошута ме погледнеше право в очите, никога не можех да стрелям в нея.

Взимам пъхнатата й в ръкавица ръка в моята. Въпреки всичко искам да й помогна. Знам какво е да се изгубиш…

— Баща ми ме отгледа като свое дете, Ина, но после ми призна, че не съм — казвам й аз. Тя сграбчва ръцете ми толкова силно, че трепвам от болка. — Наясно съм… какво е да не знаеш. Но… — Спирам за миг, оставяйки истината да се вихри вътре в мен. — Чувствам се по-самотна заради факта че не ми каза истината. Мисля, че се е страхувал, защото е смятал, че няма да го обичам като роден баща. Но е грешал.

Дъщерята на Кралицата отдръпва ръцете си от моите и покрива собственото си лице. Сетне, сред разрастващата се сянка на имението, тя заплаква. Звукът ме пронизва, изрекла съм грешното нещо, позволявайки на скръбта ми да ме отнесе.

— Всички в Евърлес те обичат — казвам аз. Тя се навежда и смълчано кимва към рамото ми. — Никой не говореше за нищо друго, преди да пристигнеш, единствено за Ина Голд, колко красива и мила е тя и какъв късметлия е Роан, задето ще се ожени за нея. — При споменаването на името на Роан камъните в гърдите ми натежават, но аз подминавам усещането. — И това е само началото. Всеки може да види колко много те обича Кралицата. Каро те обича. А Роан — притихвам аз за момент, — те обожава.

Усмивка, вяла, но искрена, разцъфва върху лицето на Ина.

— Благодаря ти, Джулс! — тя пак вперва очи в Евърлес. — Ще се омъжа за Роан Гърлинг. Със сигурност никое друго момиче не е имало по-нищожна причина да бъде неблагодарно.

Някакъв спомен се промъква назад в съзнанието ми: Роан в тесния коридор, в който се сблъсках с него онзи ден, зачервен и ухаещ на парфюм. Лавандула, а не розова вода. Това не е моя работа, не би трябвало, но…

— Обичаш ли го? — изтърсвам аз.

Изненада проблясва върху лицето на Ина. Тя надзърта към мен, към Евърлес и отново към мен.

— Да — казва тя. — Повече от всичко.

И Ина пришпорва коня си напред — към Евърлес, към Роан, към бъдещето си. Моят кон поема бавно и тромаво след нея, като жива, дишаща сянка на нейния кон. Затварям очите си при тази гледка. „Имам ескорт, освен ако не мислите, че това момиче е призрак“ — бе казала тя. Но точно сега ми се струва, че бих могла да бъда.

След като оставяме Хъни и Мава в конюшнята при Там и се приближаваме към източния вход, Ина ми прошепва сред все по-разпростиращите се сенки:

— Не съм нещастна, Джулс, трябва да знаеш това — настоява тя.

— Знам — казвам аз. — Разбирам те.

Възможно е да изпитваш радост и скръб едновременно. Възможно е да гледаш напред към хоризонта, докато оплакваш онова, което си изгубил.

Осъзнавам, че Ина е спряла. Обръщам се към нея — тя кърши ръце. По изражението й се чете още нещо, което копнее да сподели.

— Ина… какво има?

— Трябва да обещаеш да не казваш на никого — подема тя. — Нито на Каро, нито на другите прислужници.

Сърцето ми бие учестено.

— Обещавам.

— Имаше един мъж — гласът й е тих. — Преди няколко години по време на жътвата в провинция Елсен Кралицата говореше на тълпата. Аз стоях сред хората, за да мога също да наблюдавам. — Тя преглъща. — Човекът дойде при мен и ме хвана за ръката. Естествено, извиках стражите, както бях обучена да сторя. Преди да избяга, той ми каза… — Тя замлъква и се озърта наоколо.

— Какво? Кажи ми! — припирам аз, без да се замисля, и се стряскам от нареждането си.

Устните на Ина потръпват.

— Кралицата иска да ти навреди. Тя ще те убие.

Веднага, след като го изрича, Ина изглежда така, сякаш е погълнала отрова. Долавям как дишането й се ускорява.

— Много съм разсъждавала върху това… отново и отново. Той дойде при мен, рискува живота си, за да го направи. Защо му е? Явно е, че не желаеше да ме нарани.

— Звучи ми като луд — казвам аз, а гласът ми е като шепот. Думите на лейди Сида за пореден път изникват в ума ми. Тя също е луда, но все пак…

Ина кимва.

— Сигурно е така. Това си казах и аз, когато ми омръзна да го мисля. За миг допуснах, че той може да е… — тя стисва устните си в права линия, — баща ми… че Кралицата ме е откраднала от родителите ми, както феята открадва дете в нощта. — Ина се засмива. Смехът й е мимолетен и горчив. — Невъзможно е, знам. Не казвай на никого, Джулс, моля те! Това би ме съсипало.

— Разбира се — промърморвам аз и не продумвам нищо повече, както и Ина. Но знам, че една и съща идея се върти в съзнанието и на двете ни.

Ами ако той е казал истината?

19

Преди разсъмване на следващата сутрин Кралицата се прибира в Евърлес. Съобщението, че предпочита да пътува през нощта, пристига завързано в кафеникава хартия.

След като виждам, че каретата й влиза в Евърлес, аз се връщам в женското спално помещение и се натъквам на мъничка кадифена кесия върху оправеното си легло. Поредният подарък, което значи още клюки за моя сметка. Освен това има и бележка, написана с хубавия почерк на Ина: Благодаря ти отново, Джулс.

Сядам и взимам кесията. Тежестта на кръвните монети в нея е като удар в стомаха. Кесията пада от ръката ми и върху тънката покривка на леглото ми се изсипват блестящи монети на стойност една година; около мен жените се обръщат да надзърнат, а техните умишлено избягващи ме погледи са привлечени от блясъка на златото.

Чувствайки се зле, го събирам набързо и забелязвам как другите момичета мълниеносно се извръщат обратно. Те погрешно приемат действието ми за подозрение — сякаш мисля, че някоя от тях ще ми отнеме парите. Но не те са причина за тъгата, причиняваща ми гадене, която ме разтърсва.

Близостта, която изпитах с Ина вчера, приликата помежду ни, споделените тайни се оказват сапунен мехур, растящ и мъждукащ в мен, който сега е спукан. Смятах, че Ина е… добре де, не моя приятелка, това би било глупаво, но все пак нещо близко. Както и че съм нещо повече от обикновена слугиня, на която се плаща надница. Бузите ми горят от унижение. Ала докато пъхвам ядосано парите под възглавницата си, в главата ми зазвучава един спокоен, подигравателен глас, който ме известява, че би трябвало да се гневя не на сладката, разсеяна Ина, а на себе си — заради това, че съм забравила кои сме ние двете, заради това, че съм се осмелила да си въобразявам, че може да означавам нещо за бъдещата кралица на Семпера.

Срамът се смесва с вълнението в мен. Не съм по-близо до откриването на тайната, криеща се зад смъртта на баща ми или зад убийството му, както бях започнала да мисля за случилото се, тъй като времето, източено от кръвта му, го бе погубило толкова безвъзвратно, както би го сторил и забит в сърцето му нож. Обезумяла ли бях — с глава, замаяна от красивите рокли на Ина, от приятелските клюки на Каро и усмивките на Роан, които изглеждаха предназначени само за мен; забравила ли бях обещанието, което дадох край езерото след смъртта на татко?

Не останах тук, в Евърлес, за да се сприятелявам с Ина Голд. Ако ще трябва да прекарам дните си, прислужвайки на Гърлинг, бих искала мъките ми да имат смисъл, смъртта на татко да има смисъл. Необходимостта да узная истината гори в мен, по-ярка от всякога.

Трябва да се срещна с Кралицата.

През следващите няколко дни — с надеждата да я зърна — си наумявам причини, за да се доближа до нея, намирайки си малки задачи, които биха ме отвели в дългия коридор, където са покоите й. Казвам на Каро, че ще предавам всички съобщения, от които Кралицата се нуждае. Нося прането й — купища кадифе и коприна до пералнята и обратно. Правя чай сутрин и вечер и го оставям до вратата й, докато стражите, стоящи на пост там, ме гледат кръвнишки.

Когато един ден по залез-слънце отивам до вратата на Кралицата, за да й занеса вечерния чай, стражите ги няма. Почуквам на вратата и слагам таблата долу, точно до нея. Ала сетне се замотавам повече, отколкото е необходимо, и се застоявам там в празния коридор, чакайки Кралицата да се появи, докато чаят със сигурност изстива напълно. Точно когато съм на ръба да се откажа и да се върна в спалното помещение, вратата се отваря.

Настъпва протяжен, смущаващ момент, преди да осъзная, че жената, която е излязла в коридора, всъщност е Кралицата на Семпера. Прилича ми повече на някой пияница, излизащ със залитане от най-долнопробните кръчми в Крофтън в малките часове на деня. Боядисаната й в огнен цвят коса е рошава и оплетена, а дрехите й сякаш са обличани в тъмното — копчетата на роклята й са закопчани само на две трети от дължината и разкриват ивицата бяла кожа на гърдите й. Ъгълчетата на устата й са изцапани с тъмночервени петна, които може да са следи от червило или кръв.

Тя пристъпва с неуверена крачка напред и аз едва не падам назад, докато бързам да се махна. Но раменете ми се блъсват в нечии гърди; мънички, но здрави ръце се сключват около горната част на ръцете ми и ме задържат изправена. Писъкът засяда насред гърлото ми, когато Каро ме дръпва и ме завърта с лице към себе си.

— Шшш, Джулс! — промърморва тя, а очите й са огромни в тъмния коридор. — Всичко е наред.

Тя ме отмества настрана като малко дете и отива при Кралицата. Гледам объркано, докато Каро поставя голата си ръка върху сърцето й. Очите на нашата недосегаема владетелка се притварят и тя се накланя към допира на Каро, като че ли черпи сили от него. Миг по-късно тя се обръща и изчезва в стаята си, без да пророни и дума. „Никога не докосвай с ръка Кралицата“ — мисля си аз, но явно Каро е различна. Изправени една до друга в приглушената светлина, те почти приличат на майка и дъщеря — очите на Кралицата напомнят на тези на Каро, стойката им е еднаква.

Каро се извръща към мен и въздъхва тежко:

— Съжалявам, че трябваше да видиш това, Джулс — казва тя. — Понякога Нейно величество позволява задълженията й да попречат на собственото й благополучие и не си почива, както би следвало. Има кошмари нощем.

„Натъквала съм се на кошмари — мисля си аз, — мои и чужди, но никога на някого, който да изглежда така, сякаш е изпълзял от гроба.“ Ужасът все още е приклещен в гърлото ми, така че мога единствено да кимна с глава. Каро ме обгръща с ръка и топлината наново приижда у мен. Чудя се дали това е почувствала и Кралицата преди малко.

— Случилото се трябва да си остане между нас, Джулс — изрича тихо Каро. Още една тайна. — Ако се разчуе и дума за нейната слабост…

— Разбира се — отговарям отривисто, възвръщайки гласа си. — Аз служа на Кралицата.

Каро се навежда по-близо.

— Джулс, необходимо е да разбереш нещо. Познаваш Кралицата, виждала си я… — Тя спира и се вторачва в мен, сякаш да се увери, че я слушам. — Кралицата скоро ще умре. Кръвните монети не могат да я спасят. Нищо не може да се направи. Предстои Ина да се омъжи и Семпера ще се сдобие с нов владетел.

Въпросите заливат ума ми. Ще узная ли изобщо някога дали баща ми е умрял поради някаква причина? Оглеждайки се за нещо, каквото и да е, което да свърша, аз се навеждам и вдигам чашата чай, която съм поставила до вратата на Кралицата. Чашата се тресе и дрънчи в чинийката. Каро внимателно ги взима от мен.

— Хайде! — казва ми тя нежно. — Докато Кралицата си почива, защо не свършим нещо за себе си? — Наблюдавам я втренчено. — Сватбата е идната седмица и скоро Ина няма да има и секунда на свое разположение. Тя искаше една последна лудория, преди… — Веждите й се сбърчват. Въпреки принудителната лекота на тона й, откровението й за смъртта на Кралицата виси във въздуха. — … да се превърне в омъжена жена.

Точно сега лудориите и женитбата са толкова далеч от мислите ми, колкото и луната. Ала оставям Каро да ме дръпне след себе си, недоумявайки какво друго да предприема.

— Току-що бях в конюшните — казва тя приглушено и развълнувано, докато бързаме по коридора. — Уредила съм карета да ни закара в една пивница, която знам в Лаиста. Ще се позабавляваме, само ние, трите.

Разкошните килими поглъщат шума от стъпките ни по целия път до крилото, където се намира апартаментът на Ина. Щом почукваме на вратата й, тя отваря веднага. Отнема ми миг, за да я позная: прибрала е нагоре косата си със сребърни фиби и цветя. Роклята й е съчетание от тюл и дантела, с деколте, което ме кара да се изчервя.

— Толкова е хубаво от твоя страна, че ще се присъединиш към нас, Джулс — казва тя с кикот, докато Каро ме вкарва навътре. — Искаш ли питие?

Тя вече държи нещо за гърлото — зелена стъклена бутилка с пенлива течност — и ми я предлага. Изражението ми вероятно е достатъчен отговор, тъй като Каро обвива покровителствена ръка около кръста ми.

— Ина, дай на горкото момиче време да свикне — прошепва тя, като ме избутва встрани от принцесата към някакъв масивен, отворен гардероб, от който се излива коприна и кадифе във всички цветове, за които мога да се досетя. — Първо трябва да й намерим нещо, което да облече.

— О… — Невзрачният ми протест е отхвърлен, когато Ина се гмурва и издърпва рокля след рокля, докато ръцете й не се оказват отрупани с тях.

Тя ми прави знак да я последвам до леглото, където развълнувано разстила роклите — всички те са в ярки цветове, къси, лекомислени, или и трите накуп. Ина вече избира нещо — дреха от синя коприна, изглеждаща тревожно миниатюрна в ръцете й. Подава ми я и ми е трудно да повярвам, че това ефирно нещо е рокля, още по-малко такава, която мога да нося извън замъка в студено време.

Ето че сега Ина стои с ръка на хълбока си, а Каро е зад нея, с наклонена настрани глава и игрив блясък в очите. Нямам избор, така че се протягам назад, за да откопчая роклята на гърба си. Спомням си как Ина танцуваше наоколо по бельо онзи ден, когато пробваше сватбени рокли. Но тя е красива, и то без всякакво усилие — нещо, с което аз никога не бих могла да се меря. Пред тях се чувствам недодялана и тромава, само лакти, колене и хърбави форми — тяло, което е израснало в глад.

Тъмните очи на Каро проблясват над мен и челото й едва доловимо се сбръчква, но тя не обелва и дума. Междувременно Ина разсеяно не забелязва нищо и разтръсква роклята пред мен. Вдигам ръце и я оставям да я нахлузи през главата ми, докато Каро се приближава отзад и връзва връзките на гърба ми.

Ина ме тегли към тоалетката. Полираният й плот вече е плътно отрупан с разпръснати бои, прах за почерняне на клепачите и шишенца с неща, които не мога да назова — отворени и перчещи се със своите наситени кафяви, черни и червени тонове за Ина и коралови, розови и бронзови — за Каро. Прашният им аромат се разнася из стаята. Ина взима едно пухче за пудра, а Каро — дървена четка за коса. Затварям очите си и ги оставям да работят.

Щом най-накрая поглеждам, изражението ми в огледалото се изпълва с изненада. Все още приличам на себе си, но сенките под очите ми ги няма. Хлътналите ми бузи са закръглени и сияещи. Очертани с черни сенки, кафявите ми очи разкриват кехлибарени нишки, които никога преди не съм виждала, а Каро е вчесала косата ми в един измамно лесен кок на тила ми.

Повехналата ми кожа и уморените ми очи са изчезнали. Давайки си сметка, че те вече не са част от вида ми, настроението ми малко се приповдига.

— Ина — казвам аз. — Ти си вълшебница.

Тя се засмива и стисва рамото ми.

Докато те нанасят довършителни щрихи върху собствените си лица, аз съм завладяна от любопитство и се предавам — поредният мъничък бунт срещу настояването на Лиъм Гърлинг да се придържам към собствения си път и живота на прислужница. Отпивам глътка от зелената бутилка върху нощното шкафче на Ина. Напитката има вкус на плодове и мед и гъделичка езика ми. Когато двете с Каро са готови за тръгване, вече се усещам напълно стоплена отвътре, готова да се усмихна на всеки, който мине край мен, а тежките ми мисли се оказват далечен спомен.

Смеейки се, ние се отправяме към конюшните. Сдържано отбелязвам наум колко странно е това — да се измъквам тайно от Евърлес в компанията на принцесата и нейната прислужница. Когато забелязвам бижутата, украсяващи шията на Ина, лицето на Ади проблясва в ума ми като пламък, но после бързо изчезва.

Веднага, щом се вмъкваме в конюшнята, някой се покашля отляво. Надзъртаме към красива, изцяло черна карета, с лакей, когото не разпознавам, седящ на капрата. Ина се обръща възхитена към Каро, която само се усмихва загадъчно. Леката, тъничка, извита форма на усмивката й ми напомня за полумесец.

— Ина! — възкликвам аз. — Да се надяваме, че това излизане ще е по-успешно от… — Имам намерение да й напомня за пътуването ни до сиропиталището, разбира се. Но тя мълниеносно се обръща към мен с широко отворени очи и поклаща глава. Преглъщам думите си. Каро надига главата си. Припомням си колко старателно Ина пази тайната на своето любопитство — дори и един лакей не бива да чува за нея.

Всичко обаче е по-лесно изпод организиращата ръка на Каро. Лакеят, млад мъж на нейна възраст, очевидно е част от играта. Той стрелва към Ина щедра, оголваща зъбите му усмивка, докато ние се качваме в каретата.

— Не ви свърта на едно място ли, Ваше Височество? — шегува се той.

Ина му отвръща с непринудена усмивка и размахва шеговито пръст.

— Цял живот ще живея в скучен дворец — лакеят кимва напрегнато, сякаш се страхува да не си навлече гнева на Гърлинг заради злословието, което толкова лесно се отронва от устните на Ина. Каро я наблюдава с нещо като копнеж, изписан на лицето й. Чудя се дали Ина знае какво предстои да се случи… смъртта на Кралицата. — Може малко да се позабавлявам, докато все още имам подобна възможност.

В каретата мъничка газена лампа над главите ни осветява кадифените седалки и облицованите стени. Ина хвърля поглед през прозореца. Сред приглушената светлина в очите й внезапно се появява тъга. И мен ме пробожда безпокойство, разпръсвайки безгрижието от напитката. Докато Каро говори с лакея, аз проследявам погледа на Ина, мъчейки се да прозра какво точно вижда тя — високите стени на двореца на Семпера, позлатения трон или стегнатите, причиняващи клаустрофобия ластици на официалната рокля.

Миналото й — раждането й — прелита над всичко това като сянка само за да изчезне, когато бъде осветено.

Каро се отпуска на мястото до мен. Отмествам взор от прозореца, но избягвам и погледа й, страхувайки се, че ако го срещна, ще разкрия онова, което току-що разбрах за Ина — че сиропиталището и предателските й мисли по адрес на Кралицата, а не това среднощно отклонение за пийване на нещо, ще се окажат скандални и може би смъртоносни, ако приемната й майка научи.

Питието във вените ми ме предпазва от студа, докато навлизаме с каретата в нощта. Всичко, което ме терзае, откакто започнах работа в Евърлес, страхът ми, притеснението ми, че не подхождам на средата и не се вписвам в нея, и дори постоянното ми, отчаяно желание за справедливост и отговори, се отдръпва дълбоко назад в ума ми, докато гледам през прозореца как пътят се изнизва край нас. Коленете на Ина се докосват до моите, докато се друсаме в коловозите, следвани от каретата, и тя си бъбри с Каро без какъвто и да било намек за тъга по лицето й. Предполагам, че се е научила как да си открадва моменти на уединение, както детето се научава да отмъква лакомства от килера.

Скоро разпръснатите светлини на Лаиста заблестяват пред нас. Каретата ни докарва пред някаква необозначена врата от полирано дърво, намираща се на тясна, но добре поддържана улица. Озоваваме се в хубавата част на Лаиста — от онази страна пътя, която е най-близо до Евърлес. Когато татко бе ковачът на Гърлинг, всяка година ме водеше на летния карнавал в Лаиста, за да зърна причудливите животни и да ям тънки резени лед, овкусени с мед. Дори и след като се преместихме в Крофтън, го молех да отидем отново, но той отказваше, заявявайки, че все още ще може да помирише дима от Евърлес.

Макар и почти празни, улиците са точно такива, каквито ги помня. Чистият калдъръм звънти под копитата на кобилата ни и факли тук-там осветяват улицата. Дори снегът по покривите е чист и захлупва редицата сгради като одеяло, неопетнено и сияйно. Докато Каро плаща на кочияша, Ина посочва венците, красящи вратите на Лаиста. Очите ми спират върху прозорец със замъглено стъкло, зад който тънка фигура с къдрава коса се труди с кърпа около някакъв чайник…

Тя вдига едната си ръка, за да забърше влагата от прозореца, сетне надниква през стъклото право към нас, преди да се отдръпне внезапно. Искра на нещо познато просветва в мен.

— Ина, Джулс! — Каро вече се отдалечава, правейки ни жест да я последваме. Щом наново обръщам глава, от момичето няма и помен. Тръгвам към насочващата ни ръка на Каро. Тя ни въвежда в една от по-високите сгради и надолу по редица тесни, но грижливо поддържани стълби.

Кръчмата, в която работех, беше мръсно, неприветливо, безнадеждно място, пълно с мъже и жени с преждевременно сбръчкани лица и замъглени очи, прахосващи времето си за още една чаша дори когато пиеха, за да забравят колко малко живот им остава. Ала това тук е друг свят, не е луксозен като този в Евърлес, но е приятно елегантен. Богат. Напомня ми, че в този свят хората пият, за да се забавляват, а не за да притъпят болката от изнурения си живот.

В мен се надига нещо остро и гневно.

Отвътре помещението е сумрачно и просторно, мраморните плотове блестят, а стената зад тезгяха е покрита с бутилки във всякаква форма и цвят. Тютюнев дим се стеле от бара, където шепа хора отпиват от кристални чаши. Някакъв красив младеж бързо ни отвежда до празна, закътана маса в ъгъла в дъното. Установявам, че се чудя дали това е просто начинът, по който се отнасят към всички на подобни места, или е част от тихото планиране на Каро в действие.

— Една бутилка от най-хубавото ви червено вино и една бутилка мейдъл, моля — поръчва Каро със своя завладяващ шепот. Изглежда красива на тази слаба светлина, бледите й очи блестят на фона на кожата й.

Преди да осъзная, че е минало известно време, се появяват две бутилки: една тъмнозелена и една червена. Сервитьорът поставя пред нас три тежки кристални чаши.

Щом отпивам глътка мейдъл, напитката щипе и изгаря гърлото ми, огънят се стрелва към корема ми далеч по-бързо, отколкото се случи в стаята на Каро. Издърдорвам нещо, Каро се засмива, а гласът й е като еклив звук от камбани.

— Ето — прошепва тя. — Нека ти покажа.

Тя сипва малко червено вино в чашата си, след което премерено добавя и мъничко златен мейдъл. Виното леко шуми и се пени, а после се успокоява. Каро се протяга с чашата към мен.

Предпазливо отпивам глътка. Виното е разредило мейдъла, придавайки му необичаен и опушен аромат. Питието все още ме изгаря, докато се плъзва надолу, но не дотам, че да се насълзят очите ми. Докато Каро се подсмихва, а Ина се смее с глас, в мен нахлува вълна от неочаквано щастие. Мигът се разтегля до размерите на искрящ, раздуваш се балон — смехът на Ина се превръща в песен, а усмивката на Каро се топи върху лицето й. Тогава Каро заговаря и светът възвръща нормалния си ритъм.

— Започни с това — казва тя. — И може би ще успеем да те научим да пиеш чист мейдъл до края на вечерта.

Тя отпива дълга глътка от собствената си чаша. Ина се киска, докато оглежда стаята, а лицето й е озарено от чиста радост. Тя вдига чашата си.

— Наздраве! — казва тя. — За три момичета сираци, които са намерили своя дом.

Усмихвам й се и надигам чашата си, но лицето на Каро ме сепва. За момент то изразява изненада, очите й са широко отворени, но след това изражението й се вкаменява в нещо близко до гняв, докато тя снове с поглед между мен и Ина.

— Джулс — подема със спокоен глас, но очите й гледат строго. — Мислех, че баща ти е починал съвсем скоро.

Болка пронизва гърдите ми при нейната прямота.

— Така е. Права си — заеквам аз. — Но преди няколко седмици разбрах, че съм осиновена. Не че това има някакво значение. — Добавям припряно. — Той ме отгледа.

Ина най-сетне забелязва, че нещо не е наред. Тя се взира в мен, очите й молят за извинение, а след това от устата й се изливат думи, за да скрият този миг на неловкост.

— Тя може да е едно от онези деца от Брайърсмор, Каро. Бихме могли да убедим Кралицата да ни позволи да отидем там. Заради Джулс.

— Може би — отвръща Каро безучастно. Ужасена съм от молбата на Ина, но чертите на Каро се изглаждат и приятната й усмивка се завръща. Тя посочва с ръка около нас. — Ина, дори да разполагаш с най-добрите напитки в двореца през следващата година, не вярвам, че ще намериш нещо подобно на тази атмосфера.

Чувам как Ина отговаря:

— О, мисля, че компанията на Роан ще компенсира това. Той не желае да остава с по-големия си брат и ден по-дълго, отколкото е необходимо, а аз много харесвам Евърлес, но той не може да се сравнява с Шорхейвън.

В двореца през следващата година. Издавам някакъв неясен звук като проява на интерес, изучавам съсредоточено питието си и се надявам, че Ина и Каро няма да забележат внезапно появилата се в очите ми влага.

При целия възторг и задъхано вълнение, обзели Евърлес заради сватбата, изобщо не ми е хрумнало да се запитам какво ще се случи след това.

Ина ще напусне Евърлес. Роан ще напусне Евърлес.

Кралицата също ще изчезне и за компания аз ще се озова сама с тайната за смъртта на баща ми. И с мрачния поглед на Лиъм.

Промърморвам нещо в смисъл да ни донесат още по едно питие и се отдръпвам от масата, обръщайки лицето си настрана от Каро и Ина. Няколко минути по-рано мейдълът стопля кръвта ми и отслабва крайниците ми. Сега се чувствам малко както при купчината мава — обгърната от тънка мъгла, лицата и гласовете се въртят край мен, но никога не се сливат ведно, за да придобият смисъл. Знам, че се олюлявам леко, докато вървя, но не мога да се изправя стабилно на краката си.

Мислите ми стават нащърбени и остри: Ина и Роан ще се преместят в двореца и аз пак ще бъда сама, след като детската ми любов изчезне.

Може би преследването на истината не е изцяло онова, което ми даваше сили през изминалите няколко седмици.

Изведнъж топлината и димът ме затискат. Усещам пивницата като пещ. Лицата се размазват, гласовете и смехът се преливат в стържещ звук. Хващам се за тезгяха, за да запазя равновесие. Главата ми се върти.

Въздух. Имам потребност от въздух.

20

Някак неуверено и с препъване се отправям от тезгяха към вратата, никой не съзира паниката в очите ми. Когато излизам на тихата улица, с благодарност вдишвам нощния въздух. Мирише на топящ се сняг. Започнала е да се спуска лека мъгла и водни капчици се завихрят в малките сфери от светлина, хвърляни от уличните фенери. Няма никой друг навън. Облягам се на тухлената стена, за да може сърцето ми да забави ритъма си.

Тогава нозете ми започват да се отдалечават от пивницата, следвайки пътя, по който дойдохме дотук. Забавям крачка и спирам пред ниската, тумбеста тухлена чайна, надзъртайки през същия прозорец както и по-рано. Прозорецът е почти непрогледен заради мъглата с изключение на миниатюрното кръгче, избърсано с ръка, от което влагата е премахната. Надниквам вътре и дори през стъклото разпознавам момичето.

Ади.

Вратата се отваря към стая с хора — различна картина от онази в пивницата, като тази е мрачна, непретенциозна и приглушена, пълно е с по-възрастни жители на града, които пият чай от димящи чаши или разговарят тихо на групи от по двама или трима. Ади е зад тезгяха — с престилка върху роклята си.

— Ади? — понечвам аз колебливо.

Тя рязко изправя глава, виждам, че забелязва наметалото ми и отличителните знаци на Кралицата, избродирани върху него.

— Ти си момиче от Евърлес — казва тя безцеремонно. Названието, с което ме нарича, е изпълнено с презрение, но не пропускам прилива на завист и ярост, притаен отдолу. — Какво искаш? — Тя поглежда през прозореца към пивницата. — Кралицата ли те изпрати да ме накажеш още повече?

— Не — отвръщам бързо аз. — Не ме е изпратила. Ти не ме познаваш, но… — Не мога спокойно да срещна очите й, заслепена от срам. Аз бях тази, която остана, докато тя бе прогонена… Аз заех мястото й. — Какво се случи?

Лицето й едва доловимо омеква.

— Ти ми помогна да вдигна бижутата.

— Не ти донесе кой знае какво добро — промърморвам аз.

Ади се озърта наоколо, сякаш за да се увери, че никой не ни слуша. След малко казва:

— Нямах възможност да обясня на никого, преди Айвън да ме изхвърли навън — тя се навежда напред, очите й се плъзват по най-близкостоящите посетители, преди да заговори наново с шепот: — Докоснах Кралицата, когато тя падна. Опитах се да помогна. Но тя… тя беше леденостудена. Повече от студена. Тя беше… — Ади спира и прехапва устни. — Имах чувството, че животът ми изтича от мен, и то само от докосването до нея. Все едно ти източват време, но по-лошо.

Сякаш някаква ледена струя се стича по собствения ми гръб, когато си припомням как Кралицата се появи пред мен на прага преди няколко часа. Как изглеждаше, като че изсмукваше нещо от Каро.

— Можеше да пострадам и по-лошо от това. Айвън пробва… — Ади млъква и избърсва едно място пред себе си, което вече е чисто. — Можеше да съм умряла, ако не беше лорд Лиъм.

Отказът ми да повярвам явно се изписва върху лицето ми, защото Ади продължава:

— Той ме разпита и ми уреди работа тук. Приятел е със собственика, струва ми се, че идва тук, за да се измъкне от близостта на родителите си и да прави проучванията си, без някой да го безпокои.

— Проучвания ли?

— Сега е там отзад — Ади разперва палец над рамото си, показвайки ми една невзрачна задна врата, която не бях забелязала преди.

Кръвта ми замръзва. Може би само питието ми дава смелост, но искам да науча нещо от него веднъж завинаги. Заради какво евентуално може да му се налага да се крие в пивница в Лаиста?

Той вдига поглед, когато прекрачвам прага на вратата. Бюрото пред него е затрупано с книги и документи. Облечен е семпло — дълго вълнено палто върху бяла риза и бричове. Ала и най-простите дрехи на света не могат да прикрият стръвните му очи, приведената му напред стойка. Хиляди мисли и изчисления препускат и се догонват в ума ми. И сред тях се вклиняват думите на баща ми: Ако някога видиш Лиъм Гърлинг, бягай!

Макар че всеки мускул в тялото ми крещи да избягам, аз се доближавам към Лиъм и се настанявам срещу него, отмахвайки наметалото от раменете си. Той ме гледа изпитателно. Зениците му стават огромни в мъждивата светлина.

— Лорд Гърлинг — казвам, превръщайки гласа си в толкова ледено спокоен, колкото ми е възможно. — Защо ми се струва, че се появявате навсякъде, където съм и аз?

При тези мои думи той стисва челюсти.

— Този град принадлежи на семейството ми — отвръща той. — Мога да ходя, където пожелая. Но не мога да кажа същото за теб, Джулс. — Името ми, изречено с неговия глас, кара кожата на ръцете ми да настръхне. — Не трябва ли да си в Евърлес?

— Вашата бъдеща сестра ме покани тук — отсичам аз. — Така че, ако не ме желаете във вашия град, уточнете се с нея.

Лиъм поклаща глава и обвива раменете си с ръце, като че му е студено. Това ми припомня, че съм напълно наясно с факта как съм облечена — коприната на Ина е прилепнала към тялото ми, оставяйки ръцете ми голи. Усещането за топлина от мейдъла се изпарява и изведнъж се чувствам премръзнала и уязвима.

— Не опира до това какво искам аз — казва Лиъм, а гласът му е толкова тих, че неволно се накланям по-близо, за да го чуя. В него има някаква нотка на неотложност, нещо неизказано под повърхността, което не проумявам. — Излязла си тук, в града, и то сама. Винаги ли се впускаш с открито сърце в подобни опасности?

— Единствената опасност тук са хората като теб, семейството ти. Вие — казвам аз злостно — сте причината, поради която всички ние сме в опасност. — Не мога да се удържа и изсумтявам: — Точно ти измежду всички хора би трябвало да знаеш, че Евърлес е много по-опасен от Лаиста.

— Въпреки това ти все още си там. — Лиъм за миг впива очи в мен със сбърчено чело, сякаш аз съм някакъв костелив изпитен въпрос, който той се опитва да разреши. После лицето му се отпуска и той се усмихва, докато прокарва ръце през косата си, отмятайки главата си назад като молба към Магьосницата. Това е някаква нелогична смесица от забавление и отчаяние и е толкова неочаквано, че почти забравям къде съм и с кого говоря. — Не грешиш, че Евърлес е опасно място. — Допълва той, поглеждайки ме. — Особено за някой, който е толкова близо до Кралицата.

— Значи, смяташ, че Кралицата е опасна — казвам аз.

— Никога не бих изрекъл нещо такова — отвръща той премерено. — По-разумно е и ти да не го правиш, без значение с кого си приятелка. — Лиъм се навежда напред и очите му изведнъж ме стрелват умоляващо. — Послушай ме за това, което ти казвам!

— Защо да не го изричам? — провокирам го, усещайки топлината на мейдъла във вените си. Вирвам главата си и заговарям като пред събрало се множество: — Ако тя е в безопасност, ако тя е добре…

— Престани! — Лиъм остава неподвижен. — Джулс…

— Повече няма да слушам алчни крадци на време!

— Не съм аз този, от когото трябва да се страхуваш — казва той с умолителна нотка в гласа.

— Ти — гласът ми пресеква, но преглъщам буцата страх в гърлото си и задържам погледа му. — Ти се опита да убиеш Роан. Бутна го в огнището, когато бяхме деца. Естествено, че се страхувам от теб.

Бузите му потръпват, като че съм го зашлевила, ала той бързо се съвзема.

— Паметта ти те подвежда — заявява Лиъм. — Попитай го сама и ще ти каже, че не помни нищо.

За момент съмнението ме пробожда, но аз го изтласквам настрана. Научила съм се да вярвам на себе си повече, отколкото на Лиъм Гърлинг. Паметта на татко ми дава сила. Иска ми се да шокирам Лиъм, да го извадя от равновесие, както той стори с мен, ето защо продължавам:

— Кралицата умира. Знаеше ли го?

Това достига до него — той се отдръпва назад енергично, сякаш някой го е ударил.

— Кралицата на Семпера не умира — гласът му е мек, но уверен, а очите му помръкват, докато разсъждава, сякаш напълно ме е забравил. — Не е толкова просто. Повярвай ми, Джулс.

— Защо? — изсъсквам ядосано. Лъжата му и молбата му се смесват във въздуха и изпълват дробовете ми. — Защо да ти вярвам?

— Ако не внимаваш, ти ще умреш, Джулс. Напусни Евърлес. Тръгни си още тази вечер. Престани да търсиш тайни от вашето минало. Пер не беше твой баща, но би искал същото.

Шокът смразява гърдите ми.

— Откъде знаеш това? И защо…? — шепна дрезгаво аз.

— Няма значение. Важното е, че с мъничко усилие и късмет всеки може да узнае всичко.

— Кажи ми! — настоявам аз, разярена, че Лиъм, който седи насреща, явно знае повече за мен, отколкото аз знам за себе си, като че животът ми е поредната монета, която трябва да бъде преброена и заключена.

Той се навежда напред над бюрото. Съзирам как потропва с пръст по тетрадката пред себе си в простичък, неотклоним ритъм — едно неосъзнато движение. Очите ми го последват. Веднага разпознавам тъничкия гръбнак и кафявата кожена подвързия. Личният му бележник — онзи, в който пишеше в деня, когато го проследих от библиотеката.

Той знаеше, че съм сирак и, както изглежда, вероятно преди аз самата да го узная. Какво друго би могъл да знае, какво е записал в този бележник?

— Ще те придружа обратно — Лиъм избутва стола си назад от масата. — Остани тук, докато платя сметката си. — Казва той безцеремонно, преди да се отправи с големи крачки към основното пространство на чайната.

Гневът ми се надига заради самонадеяността му. И тогава зад мястото, на което доскоро седеше, зървам тясна врата. През малкия й прозорец мога да видя светлината на уличните лампи.

Триумфът тръпне във вените ми. Омръзна ми да правя онова, което Лиъм Гърлинг или който и да е друг Гърлинг ми казва. Преди да го обмисля по-добре или да преценя последиците, аз сграбчвам кафявия бележник и се измъквам през задната врата.

Бързо заобикалям сградата и тръгвам надолу по улицата към пивницата със сгушена в раменете глава, в случай че Лиъм погледне през предния прозорец. Сърцето ми бие тежко и кара главата ми да се върти. Щом стигам до пивницата, се облягам на тухлената стена отвън, отварям дневника, прелиствам страниците и виждам тук-там цифри, дати и бележки. Написано е с това, което би трябвало да е почеркът на Лиъм — чист и равномерен, но една страница привлича погледа ми. Самите думи са ми познати — странни, прости истории, но болезнено познати.

Една вечер Лисицата и Змията искаха да поиграят на игра с пръчки. Но човекът в кулата каза „не“. Лисицата бе толкова ядосана, че разби бокала си на прах и Змията го накара да избухне в пламъци…

Поглъщам страницата. Думите се стопяват една в друга и върху мен, горещи и засъхващи като восък, капещ от свещ. Когато разбирам, че поради някаква причина плача, аз не изтривам сълзите си.

Аз ще освободя и двама ни — каза Змията. — Трябва само да ми вярваш…

Истории. Това са моите истории, моите игри от детството. За какво изобщо са му потребни на Лиъм? Трябва ли да ми отнеме всичко, което някога съм притежавала?

И тогава чувам гласа на Ина зад гърба си, викаща ме по име. Надзъртам и установявам, че тя и Каро излизат от пивницата.

Светкавично пъхвам книгата в един вътрешен джоб на наметалото си. Ина и Каро бързат загрижени към мен. Ина забелязва сълзите по лицето ми и взима ръцете ми в своите. Но Каро гледа изпитателно към нещо над рамото ми.

Проследявам погледа й и съзирам как Лиъм крачи наперено към нас през снега. Сърцето ми се свива — сигурно е разбрал, че бележникът му е изчезнал и че съм излъгала. Започвам да обмислям друга лъжа в главата си, не желаейки Ина и Каро да разберат какво съм направила. Но той само спира на няколко стъпки от нас и се покланя ниско.

— Лейди Голд, не очаквах да ви срещна тук.

— Лиъм! — поздравява го Ина. Звучи предпазливо. — Какво те води насам?

— Видях Джулс навън и просто исках да настигна една стара приятелка — отвръща той хладно. Говори на Ина, но очите му са впити в моите. — Мислех си за историите, които често разказваше, Джулс. За Лисицата и Змията. Помниш ли?

Лисицата разби бокала си на прах, Змията го накара да избухне в пламъци… Бръщолевенията на едно малко момиче. Какво значение има което и да било от тях за него? Ръцете ми се свиват в юмруци до тялото ми. От блясъка в очите му долавям, че знае за дневника, пъхнат в наметалото ми. Водим два паралелни разговора — един, който включва Ина и Каро, и един, който е само между нас двамата.

— Детински неща — казвам аз.

Лиъм изтънчено свива рамене.

— Бяха сполучливи истории. Трябва да се опиташ да ги запомниш.

Очите на Каро се присвиват, когато отмества поглед от мен.

— Колкото и да е хубаво това — каза учтиво тя, — ние имаме още една спирка тази вечер, лорд Гърлинг. Убедена съм, че няма да се възпротивите, ако лейди Голд прояви известно лекомислие преди сватбата си. — Каро се придвижва деликатно и се изправя пред мен, скривайки ме наполовина от взора на Лиъм, а аз усещам прилив на благодарност към нея.

— В никакъв случай — отвръща той, а гласът му е някак благ и рязък едновременно. — Сигурен съм, че брат ми върши същото. Ще ви оставя да тръгвате.

Ина прави физиономия зад гърба на Лиъм, докато той се отдалечава, и се налага да прехапя устни, за да не се разсмея с облекчение. Обръщам се и оформям с устни „благодаря“ към Каро. Ала тя се взира в мен с наклонена глава, сякаш съм загадка, която се мъчи да разгадае.

— Замръзвам — казва Ина. Когато нито една от нас не отговаря, тя ме хваща под ръка и дръпва Каро за ръкава. — Да тръгваме!

В очите й забелязвам онзи блясък, който съм установила, че означава, че е наумила някаква щура идея — това е същият поглед, който имаше в конюшните, преди да отидем в сиропиталището, както и в стаята си тази вечер, когато ми сподели плановете си за това последно развлечение преди сватбата си. Тя ме стрелва косо.

— Джулс — изрича с притаен дъх, — плакала ли си?

Няма смисъл да лъжа.

— Да — отговарям й аз. — Просто се замислих за баща ми. И имах нужда от малко въздух.

— Ами… — гласът й е колеблив и тя замълчава. Сетне добавя бързо: — На Каро й е хрумнала някаква идея, тя знае едно място, добре, кажи й ти. — Завършва тя и се извръща към Каро. Ина леко се полюшва, докато все още се крепи за ръката ми. Замаяна е, предполагам от мейдъла.

Каро пуска тайнствената си усмивка и обвива с ръка кръста на Ина.

— Ина ми разказа, че си й помогнала в търсенето на биологичните й родители — казва тя с мекия си глас, докато се връщаме вътре. — И на мен ми хрумна нещо: чувала съм истории за една селска вещица наблизо, която може да извършва кръвни регресии.

— Кръвни регресии? — повтарям аз като ехо. Сърцето ми се свива. Осъзнаването на предстоящото заминаване на Ина и Роан, гледката с Ади, която налива чай, и най-вече срещата с Лиъм — всичко това ме кара да рухна. Чувствам се очевидно не на място в този изтънчен, задимен град и копнея да избягам; ще ми се да се върна единствено в Евърлес и никъде другаде, да отворя със замах вратата на Кралицата и да поискам от нея да разкрие тайните си.

Някъде сред мъгливия сумрак на уличните фенери Каро все още говори, обяснявайки кръвните регресии — стар селски ритуал, при който някоя съмнителна вещица те изпраща в транс и се връщаш назад в собствения си живот, позволявайки на дълбоко погребаните си спомени да изплуват на повърхността. Не го проумявам, нито пък мога да се насиля да се заинтригувам особено. Уморена съм до смърт и едва сега оценявам колко глупаво е било от моя страна да дойда тук с Каро и Ина, да повярвам, че мога да бъда като тях с хубавите им рокли и причудливи лудории.

Естествено, тук нещата не зависят от мен, а споренето даже би било още по-лошо, затова не протестирам, когато Ина хваща двете ни под ръка и поема напред.

Вече отдавна съм изгубила представа за отминаващите часове, но бих могла да допусна по слязлата в ниското луна, тъмните прозорци и изтощението, обхванало костите ми, че вероятно е доста след полунощ, когато Каро ни повежда по една странична улица към малък, порутен стар дюкян, сбутан между кръчми. Престанах да пия преди Ина и Каро и въпреки че те явно се усещат комфортно в наметалата си, аз трепери, докато почукваме, наблюдавайки тъничката ивица светлина, процеждаща се между вратата и земята.

Никога не съм била навън толкова късно и негодуванието ми към Каро и Ина се разраства. И още нещо — не мога да спра да надничам нервно през рамото си през няколко минути, търсейки Лиъм Гърлинг.

Ала улиците остават все така празни, слаб ветрей свири покрай заспалите сгради. Струва ми се нередно да чукаме на нечия врата посред нощ, но Каро ни уверява, че вещицата приема по всяко време. Стига човек да може да си плати, казва тя.

След доста дълго, както ми се струва, вратата се отваря и се показва дребна, прегърбена стара жена със сива коса, стигаща до кръста й. Облечена е в дрипава рокля с кръпки, наподобяваща донякъде тази на лейди Сида от Евърлес — в стил отпреди стотина години, но щом поглеждам към предполагаемата според Каро по-незначителна магьосница, мога веднага да кажа, че тя е по-скоро като мен, отколкото като главата на семейство Гърлинг. На обичайна възраст е, лицето й е почерняло от слънцето и е набраздено от тежестта на годините, макар че го е избелила с пудра и е боядисала устните си в кървавочервен цвят.

Струва ми се пределно ясно, че е измамница, но до мен Ина изглежда леко уплашена. Тя предприема мъничка крачка напред.

— Бихме искали да осъществим кръвна регресия.

Жената ни измерва с очи, а погледът й шари по хубавите ни дрехи, копчета и дантели, след което се задържа за миг върху красивото лице на Ина. Най-сетне тя се отдръпва и ни посочва с жест да влезем.

— Последвайте ме — казва тя.

Ина се вкопчва в ръката на Каро и независимо от мрачното си настроение чувствам как ъгълчетата на устните ми потрепват. Може би и аз трябва да съм уплашена, но от превзетия акцент на жената — груб говор от Лаиста, сблъскващ се с престорени аристократични трели — ме напушва смях. Улавям погледа на Каро, след като е проучила с вирната вежда сноповете листа, наредени по стените.

Вещицата ни води по мрачен коридор и ни вкарва в малка, тъмна стая, претъпкана с лични вещи и странни джунджурии — купчини от вехти, подвързани с кожа книги в ъглите; подпрени на стените маслени картини; миниатюрни и чудновати на вид метални измишльотини, висящи на тел от тавана — медна птица с едночасова монета в човката; фигура на жена, чието тяло е пясъчен часовник. Ина се протяга и докосва металната й ръка. Пясъкът, събран в торса й, изтича през талията й. Стаята е осветена само от редица свещи, разположени на стратегически места; всяка необикновена форма и остър ъгъл се уголемяват, простирайки се като сиви сенки по стените.

Въздухът е натежал от сладникавия мирис на тамян, който кара стомаха ми да се бунтува, а някаква маса в средата на стаята е покрита с ефирна, полупрозрачна тъкан. Всичко е прекалено съвършено и специално подредено — портрет на стаята на една селска вещица.

Трите оставаме на прага в очакване вещицата да ни каже какво да правим, докато тя се приближава плавно към масата. Ина пристъпва напред, но след това се поколебава и надниква към нас.

— Някоя от вас ще дойде ли първа? — пита тя, дарявайки ни с най-подкупващата си усмивка.

Двете с Каро се споглеждаме и тя се смръщва леко, а очите й са широко отворени. Въздишам. Ако и двете ми приятелки се страхуват от тази шарлатанка, то аз ще мина първа, ако ще да е единствено, за да се върнем по-скоро в Евърлес. Може би първата ми крачка ще докаже, че всичко това е фарс. Пристъпвам напред.

Жената донякъде нетърпеливо ми посочва да седна на една възглавница до масата. Надзъртам към Каро и Ина — Каро е свъсила вежди, оглеждайки вещицата, Ина вдига рамене към мен в някакво „защо не?“. Настанявам се колебливо, а възрастната жена се стоварва срещу мен. Тя изважда мъничко шише, пълно с мътна тъмна течност, и стомахът ми се свива. Изпила съм повече от достатъчно тайнствени течности за една нощ.

— Това е отвара на подправеното време — казва тя, сякаш изреченото обяснява нещо. — Времето, влизащо в кръвта ти, ще подмами тялото ти да вярва, че отново си малка, и ще позволи на спомените, потънали дълбоко в съзнанието ти, да изплуват на повърхността.

Искам да се върна в Евърлес, ето защо махам тапата на шишето и почти започва да ми се гади, когато разпознавам миризмата на мава, разнасяща се от лилаво-черната течност вътре. Вещицата забелязва и се намръщва.

— Това е алхимична смес — допълва тя, забравяйки за момент да звучи мистериозно. — Нужно е да е силна, за да те откъсне от настоящото време.

Спирам за секунда, преди да надигна чашата по-близо до лицето си, и отпивам колкото е възможно по-нищожна глътка. Вкусът е като на вкиснат сок от мава, може би смесен с мед, за да маскира разваленото.

Докато насила изпивам другата част от течността, жената взима някакъв прашен том от една от купчините около себе си. Слага го на масата, отваря го на една страница с отметки и започва да чете. Гласът й, твърде тих, за да го чуя добре, звучи на език, напомнящ на стар семперански, но не е, не съвсем — долавям ехото на думи, които разпознавам: време и кръв, и връщам се, ала те са потопени в нещо различно, ритмично и по-древно.

— Не използвайте кръвта ми! — сопва се рязко глас на млада жена.

Очите ми трепват и се отварят. Оглеждам се наоколо и виждам Ина и Каро да ме зяпат — Каро с интерес, Ина, като че всеки момент ще се разсмее. Смразявайки се, проумявам, че гласът е бил единствено в главата ми.

— Затвори очи — казва ми пак вещицата със странно, преценяващо изражение в очите. — Помисли за най-ранното нещо, което можеш да си спомниш, а след това помисли за нещо още по-назад във времето.

Сега, когато очите ми са затворени за безпорядъка и безвкусицата в стаята, гласът на старицата всъщност е успокояващ. Ритмичността на монотонното й пеене улеснява припомнянето на поток от образи — щастливото лице на Ина и измъченото лице на Ади; изваяната врата на трезора, обещаваща толкова много тайни; Роан, който стои близо до мен в коридора на прислугата; Лиъм, който се надвесва над мен и черните му очи проблясват.

Позволявам на ума си да се носи все по-назад и назад, а животът ми протича на обратно пред очите ми, образите стават все по-мъгляви и по-откъслечни, колкото по-надалеч отивам. И аз съм уморена, толкова уморена, а мейдълът ме е направил ленива и бавна. Кръвта ми тече като мед във вените ми, но аз се връщам все по-надалеч. Сърцето ми се свива болезнено, когато се появява образът на татко и моят собствен, както и картини от живота ни в Крофтън — нашата малка градинка през лятото, нарисуваният от него портрет на майка ми върху стената. Старите години в Евърлес, лумтенето на ковашките огньове, Роан като дете, провесил крака от клона на дъба, миризмата от горящата му плът и ръцете ми, които го дърпат назад.

С препускащо сърце се вкопчвам в първия си спомен — нещо, за което никога не съм била убедена дали е истинско или въображаемо — как съм сгушена на сигурно място в ръцете на майка ми, а лицето й е светло и спокойно като луната… изпръскано с кръв. „Моята малка змия“ — напява тя едва доловимо и монотонно, — „сладка любов“.

Чувам гласа й. Никога преди това не съм си го спомняла. Гласът й ми пее сладостна, позната песен. Умът ми изостава. Как се нарича тази песен?

Онази част от мен, която все още е тук, в читалнята с Каро, Ина Голд и вещицата, все още на седемнайсет, очаква да се събуди… но аз не се събуждам. Лицето на майка ми трепти и се разтваря пред мен, но същото не се случва с песента. Виждам зелена трева през един прозорец, сияеща на слънцето.

Сетне песента се вледенява във вик.

Аз също крещя и въздухът се превръща в кръв навсякъде около мен. След промеждутък от време, изглеждащ като цяла вечност, женският писък секва.

— Вземи я! — чувам как тя диша тежко някъде над мен. — Вземи я сега!

Чакай…

Сцената се променя. Аз съм в ръцете на някакъв мъж и ние бягаме, бягаме по тревата, през градски площад, който не мога да назова. Мъжът, чието лице е размазано над мен, но чието присъствие ми носи утеха, спира само за миг пред голяма сива статуя, която се извисява на стъпка по-високо от него на фона на бледото небе. Статуята е необичайна — на млада жена, държаща шепа камъчета в свитите си като чашка ръце, сякаш получава дар или дава такъв. Традиционната поза на Магьосницата, изобразяваща момента, в който тя държи предполагаемия дар на Алхимика и знае, че той я е предал. Човекът ме премества и ме гушва в едната си ръка. Той се протяга и измъква някакво камъче от неподвижните пръсти на статуята.

Изведнъж над видението се спуска мрак и през него изплуват нови образи — непознати образи, които не са от място, което различавам и което съществува в Семпера. Има кръгли постройки, направени от струпана козина върху ледено поле, стълбище с каменни стъпала, издигащи се от изпускащата изпарения тъмнозелена гора, и нещо, което според мен трябва да е великият дворец на Семпера край морето, но наполовина разрушен и горящ.

Млада жена сред черна равнина, чието лице е в сянка, разперва дланите си към мен. За миг заприличва на оживялата статуя. Вятърът яростно развява тъмната коса около лицето й, същият вятър, който мога да почувствам как ме брули, докато тичам към нея. В ръката ми има нож и нещо, което искам от момичето — нещо, което трябва да се купи с кръв.

Едва когато се приближавам, съзнавам, че врагът ми също има нож. Тя го хвърля и той разцепва въздуха, летейки право към сърцето ми…

21

Събуждам се и жадно поемам въздух.

Уханието в дома на селската вещица ме пресища до втръсване, но аз го вдишвам, сякаш са ме извадили от дълбока вода. Старата жена от другата страна на масата ме зяпа изумено. Кръвта се е оттеглила от лицето на Ина, а Каро ме гледа, като че съм някоя непозната. Виждам бялото, превзело почти изцяло крайчетата на очите й.

Нещо капе в скута ми — шишето с отвара, което сигурно съм съборила в транса си. Някакво тъмно, ароматно петно се разлива върху плота на масата.

Проговарям, а гласът ми звучи дрезгаво:

— Какво стана?

Вещицата не отвръща. Но явно се посъвзема малко, протяга се, изправя шишето и течността спира да се излива, бълбукайки върху масата.

Ина е тази, която прекъсва мълчанието.

— Ти говореше — казва тя с ококорени очи. — Ние… ние не можахме да разберем всичко. Някои думи не звучаха като семперански.

Ледена тръпка се спуска по гръбнака ми и аз се отдръпвам от масата.

— Съжалявам, че изпоцапах тук.

— Няма нищо — казва старицата и видът й е по-блед от преди. След един безкрайно проточил се момент тя само кимва и издърпва изцапаната покривка от масата. — Желае ли някой от вас да пробва? — Пита тя, поглеждайки към Каро и Ина, като забравя да използва превзетия си акцент. Звучи като която и да било възрастна жена от западналата част на града, а гласът й е сипкав и малко уплашен.

Каро веднага поклаща отрицателно глава, но Ина надзърта към мен, после към вещицата и пак се обръща към мен. Мога да прочета желанието в широко отворените й очи и треперещите й ръце — също както пред портите на сиропиталището онзи ден. Може би Ина е способна да долови, че и двете споделяме този поглъщащ, фатален копнеж да опознаем себе си, да разберем откъде сме дошли, дори и ако историята се окаже нелицеприятна.

Тя кимва бавно. Приближава се и заема мястото ми на масата срещу вещицата.

Все още чувствам краката си потръпващи и несигурни, но се отдръпвам и се изправям до Каро, която се е облегнала на стената и наблюдава със скръстени на гърдите ръце, а примигващата светлина от свещите кара очите й да изглеждат още по-огромни и по-тъмни. Докато Ина отпива от бутилката и старицата чете от книгата, аз се навеждам към ухото на Каро.

— Смяташ ли, че това е истинско? — питам аз тихо. Не съм убедена какво искам повече: да мисля, че онова, което току-що видях, е плод на въображението ми, или че е истина.

Очите на Каро се стрелват към мен, а веждите й се сключват.

— Ако не си се преструвала… — прошепва тя.

Аз поклащам енергично глава.

— В напитката може да има опиати и това да е било халюцинация — тя надниква към Ина. — Скоро ще узнаем.

Не ми бе хрумнало подобно нещо и кожата ми настръхва от тази идея и от сдържаните думи на Каро. И двете се извръщаме към масата едновременно, където Ина вече е отпила от зеленото шише.

Ала от изражението върху лицето на принцесата — тя се мръщи, а челото й се сбърчва съсредоточено, както и от показно сгънатите в скута й ръце, става ясно, че не преживява нищо. Каро наблюдава преценяващо, а погледът й се мести между Ина и старата жена. Жената също гледа, като от време на време стрелва бегло Ина. Интонацията на гласа й се извисява и спада, докато чете текста, но Ина не върши нищо необичайно.

След малко думите на жената се изчерпват. Ина отваря очи и гледа както разочаровано, така и облекчено.

— Нищо ли, Ина? — пита Каро.

Ина поглежда надолу към ръцете си.

— Нищо.

За момент всички застиваме в мълчание. Настроението в стаята сега е различно, дори Каро и Ина май приемат, че това вече не е игра. Сетне Каро се размърдва и посяга към колана си.

Тя изважда три едночасови монети и ги подава на вещицата.

Небето отвъд прозореца започва леко да просветлява над улиците на Лаиста.

Щом излизаме навън, вещицата ме хваща за ръката, а костеливите й пръсти се забиват в плътта ми.

— Можеш ли да останеш още секунда, за да ми помогнеш да изчистя това петно, скъпа? — Очите й, доста зачервени и настойчиви, се впиват в моите.

Каро и Ина спират и надзъртат назад към мен. Показвам им вратата.

— Ще дойда след минута.

Когато вратата се затваря зад тях, аз се обръщам към старицата вещица. Имам нелогичното, ужасно чувство, че знам какво ще ми каже тя. Но въпреки това питам:

— Какво има?

Тя пуска ръката ми и когато заговаря, зарязва всякакви превземки, които демонстрираше по-рано заради Каро и Ина. Думите й, насочени към мен, са ясни и директни, изречени с произношението, с което съм израснала.

— Предполагам, вече си се досетила, че всичко, което правя, е спектакъл, момиче. Няма нищо специално в онази книга, нито в стихотворението, което прочетох. — Тя върти между пръстите си монетите, които Каро й даде, подобно на носещи късмет амулети.

Стомахът ми натежава като олово. Заподозряла бях нещо такова, но съвсем друго е да го чуя, да го науча със сигурност. И…

— Ами питието?

— Мава с мед и малко мейдъл — казва тя. — Това е всичко.

Усещам се замаяна.

— Значи, връщането там е било…

— Не знам — казва тя. — Ала не беше мое дело.

Когато вече се озоваваме в Евърлес, ние се държим една за друга, олюлявайки се леко, докато се отправяме към стаята на Ина с намерението да се строполим в грамадното й легло. Главата ми се върти с виденията от къщата на вещицата и последвалите й думи. Бележникът на Лиъм, който се притиска към кожата ми под наметалото, сега ми изглежда тривиален.

Но след като Ина отключва вратата на стаята си, тя се заковава на прага. Блъскам се в гърба й и кръвта ми се превръща в мразовита вода, когато поглеждам през рамото й и съзирам Кралицата, която чака там в тъмното. Силуетът й се издига издължен и изправен. Косата й, сплетена в обикновена плитка на гърба й, няма нищо общо със сплъстената, рошава грива, която бях видяла по-рано.

Кралицата е бляскава и страховита.

— Ваше Величество — изписква Ина и дори тя изглежда разтреперана от ужас при видението. — Какво правите тук?

— Това е неуместен въпрос — очите на Кралицата сякаш гледат право през Ина, но вместо нея прогарят мен. До мен Каро има такъв вид, сякаш ще й прилошее. — Елате с мен — изрича монотонно Кралицата. — Всички.

Ние безпомощно я следваме до една оскъдно обзаведена странична стая, само с маса и няколко стола, където Ина би могла да се храни, когато няма настроение да слезе в трапезарията. Но когато Кралицата сяда на един от столовете и забива поглед в нас, тя изглежда също толкова царствено и заплашително, като че седи на трона в морския си дворец. Тя насочва пламтящите си очи най-напред към Ина.

— За да изкупиш вината за глупостите си, двамата с лорд Роан ще пътувате с мен до статуята на Магьосницата в Тилден утре и ще я помолиш за прошка. — Потръпвам при спомена за статуята в моето видение. — А вие двете… — свивам се, когато очите й се застопоряват върху мен като два огнени лъча, — … утре няма да напускате Евърлес. Ще се разправям с вас, когато се върна.

Каро и Ина свеждат главите си, ето защо и аз следвам примера им.

— Да, Ваше Величество — казва Каро с най-неуловимия си шепот.

— Ще се поправим — добавя Ина. Усещам я как трепери.

Щом Кралицата ни напуска, ние се събличаме безмълвно, измиваме лицата си и нахлузваме нощниците си. Срамът е изпепелил и последните късчета от опиянението ми, оставяйки ме празна и изцедена. Поглеждайки към Каро и Ина, мога да позная по бледите им лица и хлътнали очи, че и те се чувстват по същия начин.

Ина, която е между мен и Каро, заспива почти на мига, щом главата й докосва възглавницата, но аз чувам лекото безсънно дишане на Каро от другата страна на леглото, и то както ми се струва — доста дълго време. Все още държа тетрадката скрита под нощницата си и въпреки изтощението си нямам търпение да я извадя и да прочета още от чудноватите истории в нея. Но поради някаква причина думите, изписани на страницата, ми се струват тайни, прекалено интимни дори и за пред Каро.

— Съжалявам, че не ти казах истината за баща ми — казвам възможно най-тихо аз. Тя не отговаря веднага, но дишането й се променя, затова знам, че ме чува.

— Всичко е наред — отвръща тя най-накрая. — Тайната си е твоя и от теб зависи дали да я споделиш. Не трябваше да се разстройвам толкова от нея.

Тя замлъква и тъкмо допускам, че е заспала, когато отново заговаря:

— Съжалявам, че те забърках в това — казва тя. „В какво?“ — ще ми се да попитам, ала не го правя. — Стражите няма да са до такава степен нащрек утре, след като Кралицата замине. — Продължава тя. — Ще отидем до трезора и ще потърсим вещите на баща ти.

— Казах ти… — протестирам меко аз. — Наистина не е необходимо да го правим. Не биваше изобщо да го споменавам.

— Ще го обсъдим утре тогава. Предстои ни дълъг ден — казва тя с натежал за сън глас. След което се пресяга над тялото на Ина и сплита пръстите си с моите. — Утре, Джулс.

Каро се обръща и дръпва одеялото нагоре. Веднага, щом се уверявам, че диша дълбоко, изваждам бележника и го вдигам към оскъдната лунна светлина, изливаща се върху леглото през един малък прозорец, и се опитвам да проумея думите на Лиъм. Но първите няколко страници, които отгръщам, са посветени на търговските дела на Евърлес — цифри и графики, както и досадни бележки за размера на внесените данъци или платените дългове — и аз усещам как клепачите ми се плъзват надолу. На всеки няколко страници прихващам фрагмент от нещо — лисица, змия — преди сънят да ме повали.

Събуждам се от звука на камбани. Отнема ми малко време да си спомня къде съм — сама в огромното легло на Ина, а през прозореца нахлува светлината на късното утро. Музикалните тонове на камбаните са приятни, но мелодията ме пронизва с тревожно барабанене.

Сядам в леглото и рязко си поемам дъх.

Чувала съм го и преди, не през последните месеци, а като дете. Това е съвкупността от тонове, които се свирят, за да свикат слугите при наказания.

Скачам от леглото, пренебрегвайки тъпата болка, която крещи в черепа ми, и свалям нощницата си. Скоропостижно намирам дрехите си на прислужница, които съм изоставила тук снощи, и пъхвам бележника на Лиъм, закътан наполовина под възглавницата ми, в джоба на престилката си.

В трапезарията над слугите е надвиснал смут. Макар че изпълваме стаята, почти не се чува глъч. Присъединявам се към група кухненски слугини с кърпи и престилки и за първи път ми се иска все още да съм една от тях.

Сърцето ми се свива, когато забелязвам кой стои в предната част на стаята. Разбира се, там е Айвън, който гледа към събиращата се тълпа със злобна усмивка на лице. Той е с униформа и тъмнозелено наметало, полюшващо се над кожена туника. Още двама стражи от Евърлес стоят от двете му страни. А зад тях е Лиъм Гърлинг, който изглежда мрачен.

На няколко крачки пред мен Лора е неспокойна, когато поглеждам надолу, виждам, че тя тревожно мачка подгъва на престилката, която все още носи.

Когато очевидно всички са се събрали, Айвън пристъпва напред.

— Добър ден! — провиква се той весело, както винаги, и кожата ми настръхва от гласа му. — Мой скръбен дълг днес е да ви съобщя за наложено наказание върху една от вас. Жена, която бе хваната в опит да проникне не къде да е, а в древния трезор на Гърлинг — семейството, което храни и приютява всички вас.

Тялото ми се вкаменява. Трезорът. Айвън гледа към нас смръщен заплашително, но гласът му е апатичен. Той се забавлява, наслаждавайки се на ужаса в стаята. Забелязвам неколцина кралски стражи, останали тук без господарката си, ала те са числено превъзхождани и се отдръпват от Айвън и стражите на Евърлес. Ръцете им са кръстосани на гърдите и те някак изглеждат нещастни.

Преди да проумея какво означава това, Айвън отстъпва встрани и една врата зад него се отваря. Двамата стражи, които влизат, влачат едно плачещо момиче за ръцете, момиче с луничава кожа и тъмни очи…

Не!

— Каро Елисия бе открита в коридора пред трезора, опитвайки се да отвори вратата — произнася Айвън, четейки нещо от ръката си. — Като наказание за нарушаването на неприкосновеността на това най-важно място, като офицер на семейство Гърлинг налагам максималното наказание от четирийсет години, които да бъдат източени веднага от кръвта й.

Той надниква през рамо към Лиъм. А Лиъм, действащ, както виждам, като типичен представител на Гърлинг, просто кимва напрегнато с глава. Дава съгласието си. Кралските стражи изглеждат странно удовлетворени от решението.

Каро вяло се бори срещу стражите, които я държат, а по лицето й се стичат сълзи. Едно тихичко „не“ се отронва от устните ми.

Четирийсет години? Дори и за Айвън това е варварско.

И то се случва по моя вина.

Проправям си път през тълпата от слуги. Те гледат втренчено и шептят, докато минавам, но аз не позволявам на множеството да забави крачката ми. Аз бях тази, която искаше да установи какво има вътре в трезора, а на Каро й предстои да изгуби четирийсет години от живота си заради това. Тя просто се мъчеше да ми помогне да си върна нещо от татко. Защото я е грижа.

— Чакайте! — без да се замисля какво върша, аз се спускам напред, докато Айвън минава, и сграбчвам наметалото му.

Той ме поглежда, вирнал веждите се леко развеселен, като че ли съм домашен любимец, който е изпълнил нов трик.

— Какво искаш?

— Вие… вие не можете да й вземете четирийсет години — изричам аз задъхана и сломена. — Прекалено много е наведнъж.

Страховити спомени превземат съзнанието ми — как татко се връща у дома след посещение при търговеца на време в Крофтън, блед, болен и залитащ, след като са му източили няколко месеца време. Може ли човек въобще да оцелее, ако изгуби толкова много време, ако тя изобщо разполага с толкова?

И този е моментът, в който същинската тежест на мисълта ме затиска. Защото какви са шансовете едно момиче, прислужница, да има четирийсет години? Подобно наказание може да я убие.

Айвън измъква наметалото си от ръцете ми.

— Това не е мой проблем — отговаря провлечено той. — Ако чак толкова се косиш, можеш да отидеш при търговеца на време и да източиш част от своето време, за да го дадеш на тази крадла.

Върху рамото му се появява ръка. Той се обръща и виждам, че Лиъм е застанал зад гърба му, мълчалив като призрак.

— Върви, Айвън! — изръмжава той, изглеждайки разгневен по някаква причина. — Върши си работата!

Айвън се навъсва, но се подчинява, отстъпва и маха с ръка на стражите, които държат Каро, да го последват. Четиримата изчезват през вратата, през която са дошли, а последното нещо, което успявам да зърна, е обляният в сълзи профил на Каро.

Докато другите слуги започват да се разотиват, мърморейки тъжно и поклащайки главите си, Лиъм протяга ръка, сякаш да ме спре. Аз се спъвам и политам назад.

— Не ме докосвай! — кимването му отпреди минути се върти отново и отново в ума ми, толкова невзрачно движение, носещо такава смъртоносна и болезнена тежест. — Къде е Роан?

Той, без съмнение, би спрял това.

Лиъм замръзва, нещо в лицето му се свива. Накрая той казва:

— Съжалявам, Джулс — и излиза от стаята след Айвън.

Стоя вкочанена и се взирам в затворената врата, през която изчезват. Чувствам всеки удар на сърцето си като нож, който се забива в мен и се върти.

Айвън не говореше сериозно, когато каза да отида при търговеца на време. Това бе жестока шега. Ала сега, когато идеята е на повърхността…

Със сигурност Ина може да я спаси, всяка една от нейните елегантни рокли или блестящи бижута вероятно струва много години. Но Ина е далеч заедно с Кралицата… заради глупостта ни. Възможно е да не разполагам с повече време, за да я чакам. В кесията на колана ми и в скривалището под дюшека ми в общата спалня имам почти три години в кръвно желязо на свое име. Мога да изтичам там и да го занеса на Каро. Но то не е достатъчно. Повече от недостатъчно е, а и като начало, ако тя има по-малко от четирийсет години, то дори няма да я спаси.

Не. Знам, че нищо друго няма да възпре въртящия се нож и няма да облекчи вината, дълбаеща сърцето ми. Налага се да открия търговеца на време.

22

Изхвърчам през една от страничните врати на замъка и се спускам през моравата към южната порта, където пътят ще ме отведе обратно в Лаиста. Страх сковава нозете ми, а тънките ми обувки за закрито веднага се просмукват със сняг. Но знам, че ако спра да тичам, ако дори се забавя, страхът ще ме завладее. Не е нужно да правиш това — шепне нещо в мен.

Каро ще умре — казва друг глас — и това ще се случи по твоя вина.

Тичам.

Стигам до дюкяна на търговеца на време — паянтова и проста дървена постройка, забутана в уличка, минаваща покрай грозните задни стени на магазините в Лаиста, всичките съзнателно слепи за неговия бизнес. Някакъв недодялан знак до входа бележи мястото — символ на пясъчен часовник, обгорен върху небоядисано парче дърво. Тъмната, тясна алея е затрупана с мърляв сняг и пръски стара кръв. Уик, търговецът на време в Лаиста, както научавам от пазача пред вратата, е зает днес. Той ми се усмихва зловещо, докато ме пропуска да мина.

В мрака няколко души поглеждат към мен, докато заемам реда си на опашката. За разлика от другите граждани на Лаиста — като тези, с които пих предишната вечер — наредилите се на опашката хора изглеждат сиви, треперещи. Пред мен масата е хаотично отрупана с излъскан от рязане нож и сребърни купички, а някаква обикновена пещ тлее по-назад. Евтиното балсамово дърво в нея изпуска кисела, остра миризма, докато гори. Мъжът, сновящ зад масата, вероятно е Уик. Като се изключат провисналата му права коса и дрипавата, опръскана с кръв престилка, той изглежда млад и здрав в сравнение с хората, ползващи услугите му, а очите му са бледи от приема на кръвно желязо. Кожата ми настръхва, ала нямам друг избор.

След известно време, което ми се струва цяла вечност, но и съвсем скоро, идва моят ред да седна край масата. По-възрастната жена пред мен се отдръпва с куцукане и прегръща превързаната си ръка. Приближавам се до масата и се настанявам на разнебитения стол. Уик не ме удостоява с никакво внимание, докато изтръсква няколко случайни капки кръв върху плота и забърсва ножа си от кръвта с някакъв парцал.

За миг си помислям, че ще повърна върху всички тези инструменти за пускане на кръв. Виждала съм достатъчно подобни в Крофтън, но сега, докато наблюдавам как Уик държи острието на ножа си върху подскачащия пламък на газената лампа, за да го подготви за моята кожа, знам защо татко никога не ми позволи да продам кръвта си.

Щом Уик хваща ръката ми и я поставя върху масата, аз стисвам устните си и захапвам бузата си отвътре. Каро рискува всичко заради мен. Да се опита да ми донесе нещо, каквото и да е, принадлежало на баща ми. Някаква мъничка частица от спомен. Един крехък акт на справедливост. Моя е вината за онова, което се разигра с нея. Мой дълг е да я спася.

Очаквам Уик да каже нещо, да се пробва да ме успокои, преди да разреже плътта ми, но той е пределно делови.

— Колко? — пита ме той.

— Какво?

— Колко време искаш да ти източа? — повтаря нетърпеливо.

Гласът ми пресилва, когато казвам:

— Четирийсет години.

Лицето на Уик се изопва от потрес, а сетне от неодобрение.

— Ти се шегуваш — казва той. — На колко години си?

— На седемнайсет.

Целият ми живот се разгръща в съзнанието ми, седемнайсет години, изпълнени със спомени и болка… и всичко, което ме прави това, което съм. За част от секундата спирам да мисля за Евърлес или за Кралицата, или за тъмнината, или за каквото и да било друго, освен за дребните, скъпоценни моменти на чиста радост: ръката на Роан, която държа здраво в своята, детския писклив смях, усмивката на Амма, когато отпраща Джейкъб, мириса на въглени, докато баща ми укротява косата ми с пръсти и с панделка.

Всичко това ще ми принадлежи винаги, но какви моменти се каня да пролея с кръвта си и колко ще ми останат, ако изобщо се случи?

— Най-напред ще трябва да измеря времето в кръвта ти — казва Уик, очевидно съзирайки решимостта върху лицето ми. — Не желая никой да умира на масата ми.

Кимвам мълчаливо. Сърцето ми бие ускорено, пулсът ми блъска като чук в китката и гърлото ми, колкото и да се мъча да го успокоя. Сякаш кръвта ми се страхува да ме напусне. Ала Уик просто поклаща уморено главата си и снижава ножа.

— Не гледай — казва той.

Гледам, та как бих могла да не го сторя? Ахвам и потрепервам, докато той убожда пръста ми с върха на ножа, улавяйки капката кръв в стъклено шишенце. Той се обръща и аз наблюдавам потресена и омагьосана, докато се занимава със струпаните инструменти върху импровизирания плот на масата. Разполага с някакво приспособление, състоящо се от миниатюрна стъклена чиния, закрепена с тел над една свещ, и ето че запалва свещта, капвайки капката кръв в чинията. Накрая поръсва в кръвта щипка зелен прах — и двамата се взираме, докато сместа съска и пуши. Той проверява един часовник на кръста си и аз се подвоумявам каква част от това е представление и каква е истинска алхимия.

Сместа от кръв и прах в чинията се възпламенява и започва да гори с малък, устойчив пламък, като че на върха на клечка кибрит. Уик го разучава с делови вид, местейки припряно очи между пламъка и хронометъра си. Но докато секундите цъкат, той бавно сваля часовника си и една дълбока бръчка набраздява лицето му. Въпреки че никога преди не съм била свидетел на източване на време, разбирам по вида му, че нещо не е наред.

— Какво има? — гласът ми се извисява, докато се старая да разтълкувам израза върху лицето му.

Той поклаща глава.

— Дай ми ръката си — казва той.

Неохотно протягам ръката си и той изстисква още една капка кръв от върха на пръста ми. Повтаря процеса, смесва кръвта ми с праха на ново място в чинията и я запалва, ала резултатът е същият. Той гледа объркано, докато двата пламъка горят и горят.

— Какво става? — гласът ми трепери от страх и отчаяние. — Какво не е наред?

Уик стисва устните си замислено. А накрая заявява:

— Би трябвало да изгори. Това ще ни каже приблизително колко време ти остава. Например, ако изгори бързо, може да имаш по-малко от година.

Значи… би трябвало да имам дълъг живот. Това е известно успокоение.

— Явно бих могла да живея дълго. Мога да си позволя четирийсет години.

Може би някога ще мога да ги спечеля обратно или поне част от тях.

— Никой не може да си позволи четирийсет години — отвръща рязко Уик, все още вторачен в пламъка на свещта.

С крайчеца на окото си забелязвам един старец от опашката, който се взира любопитно в нас. Потръпвам, нетърпелива да се върна зад стените на Евърлес.

— Това не е добре — той вдига джобния си часовник и чуква с пръст по стъкления му циферблат. — Трябваше да е спрял досега, дори ако доживееш до сто години… Може би нещо не е наред с моя прах.

Уик изважда втори комплект инструменти и преди да осъзная какво върши, убожда с ножа собствения си пръст. Въобще не се занимава с шишенцето, а просто капва капката кръв върху чинията, поръсва праха и запалва свещта. Кръвта се запалва.

Докато двамата с него гледаме, усещам, че броя — едно, две, три, четири, пет, шест — и пламъкът угасва по средата на седем. Уик примигва.

— Виждаш ли — подема той без никакво чувство. — Предполагам, петнайсет години.

Не знам как да реагирам на чутото — привидното безгрижие на Уик относно времето на собствената му смърт — но очите ми се връщат към собствената ми кръв, която все още гори. Уик ме зяпа с подозрение и недоверие, изписани върху лицето му, устните му са сключени, а ръцете му са скръстени на гърдите. Установявам, че около нас още няколко души в дюкяна стоят неподвижно и наблюдават.

— Не разбирам — казвам изнемощяло аз. Дали не ме смята за някоя Гърлинг, в чиято кръв текат стотици години живот? — Аз не съм… аз съм от Крофтън. Никога не съм приемала време, нито веднъж.

Той повдига вежди, но докато секундите се отброяват, нещо в лицето ми го кара да омекне.

— Може би нещо не е наред с моите инструменти — казва той със съмнение.

— Но можеш ли все пак да източиш времето? — настоявам отчаяно аз. Дали четирийсетте години вече са били взети от кръвта на Каро? — То е за една моя приятелка. Тя се нуждае от него.

— Мога да пробвам — казва Уик след миг. Той преглежда инструментите си — набор от ножове и игли, които подтикват стомаха ми да се свива от гадене — и избира някакъв къс нож, изработен от синьо стъкло. След това вдига малка, потъмняла тенекиена чаша и избърсва двата предмета с кърпа. — Подай ръката си! — Нарежда той и аз се подчинявам, изпълнена внезапно с благодарност, че не съм яла тази сутрин. Стомахът ми се бунтува.

Уик навежда китката ми умело с обиграната си ръка, а с другата прави дълъг плитък разрез по кожата на дланта ми. Болката ме поразява секунда след бликналата кръв — тъничка огнена линия. Уик държи чашата под ръката ми и улавя струйката кръв в нея.

Докато червената течност се разпръсква по стъклото, силата ми започва да изтича от мен — много повече, отколкото предполага незначителното количество кръв в чашата. Имам чувството, че остарявам, дори само като седя на този стол и гледам смаяно как кръвта ми пълни чашата.

Когато тя се напълва, Уик накланя ръката ми, спира потока и отмества чашата настрана, преди да направи изкусна и чиста превръзка около ръката ми. Осъзнавам, че стискам масата с другата си ръка, за да се закрепя. Главата ми се върти, а аз оставам на стола, страхувайки се да се надигна, докато Уик продължава с процедурата си.

Наблюдавала съм процеса на превръщането на кръвта в пари, но сега ми се струва, че отнема цяла вечност. Сякаш попадам в някаква мъгла, докато гледам как той излива кръвта ми в чашата върху везната, ярка като рубини дори в този мрачен дюкян. Уик предпазливо добавя лъжица от някакъв прах, тъмен и сияен като обсидиан. Веднага, щом прахът влиза в контакт с кръвта ми, съдържанието на цялата чаша се възпламенява с лумнал бял пламък. Вълна от топлина ме блъсва в лицето заедно с миризмата на бакър.

Пламъкът гори ослепително известно време и сетне замира. Когато угасва, Уик взима чашата и я накланя, за да виждам. През чернотата в ъгълчетата на зрението ми все пак се вглеждам в светлата течност на дъното на чашата. Тя проблясва като разтопено масло, свети като живак, ако живакът бе червено-златист. Когато Уик помества чашата, течността се разтича в нея бавно като пчелен мед. Чисто време. Моето време.

— Сега ще го направя на монета — казва той с малко по-мил тон, след като съзира страданието ми. И взима друг предмет — тежък оловен блок, върху който забелязвам обърнати версии на герба на Кралицата — символа, който е върху всяка кръвна монета в Семпера. На бюрото му се намират калъпи за всички видове кръвно желязо — от мънички и тънки едночасови монети, обемни колкото нокътя на палеца ми, до този, който държи: матрица за едногодишни монети, с диаметър на всеки кръг почти толкова широк, колкото юмрука ми.

Уик внимателно налива малко от моето време в матрицата и аз съзерцавам, замаяна и пленена, как монетата се оформя пред очите ми, а металът изстива и се втвърдява още докато той го излива. Блокът има десет матрици; Уик запълва всяка от тях с разтопено време. На два пъти му се налага да спре, за да разтопи наново охладнялото ми време над пламъка.

— Върни се по-късно и ще източа още десет — казва той грубо. — Не искам да правя всичко наведнъж.

Когато приключва, първите монети са изстинали напълно и изглеждат точно като кръвните, които виждам всеки ден. Стомахът ми се преобръща, като си помисля, че за всяка монета, която някога съм похарчила, държала или дори докоснала, някой е трябвало да страда така, както аз страдам сега. Някой е трябвало да седне и да гледа как животът му изтича от него, за да се превърне в монета, с която да купи тънката ивица сушено месо за вечеря или халба бира, или сламен покрив над главата си.

След като всички монети са изстинали, Уик обръща блока и леко го разтърсва, така че новите кръвни монети падат върху дървената маса с масивен звън. Посягам, за да взема една от тях в ръка, гледайки я еднакво очарована и отвратена. Това време е текло във вените ми в продължение на седемнайсет години. А сега е извън тялото ми и аз съм някак смалена. Чувствам метала горещ върху кожата си. Ако не е толкова отблъскващо, би могло да е почти красиво.

— Как се чувстваш? — пита Уик, но аз вече се отдръпвам от масата. „Не мога, нямам време — мисля си безрадостно, — да седя в този дюкян и да разсъждавам върху несправедливостта на живота. Дори в този момент годините на Каро може да изтичат от нея. Тя може да умира, ако вече не е мъртва. Заради мен. За мен. Отиването в трезора заради мен бе нещо повече от проява на смелост — или глупост — от страна на Каро. Нещо дълбоко вътре в мен знае, че това е акт на истинска доброта. Никой, освен татко, не се е грижил за мен така. А татко вече го няма. Трябва да й занеса тези кръвни монети.“

Стоя, докато Уик ги увива в кърпа, след което ми подава пакета. Усещам ги все още топли през плата. Той поставя ръка на рамото ми.

— Успокой се — казва. — Току-що изгуби много време. Може да припаднеш или нещо по-лошо, ако се пренапрегнеш.

От внезапното движение ми се завива свят, а близките стени мълниеносно се разтопяват пред очите ми. Ала трябва да тръгвам.

— Добре съм — смогвам да изрека, а гласът ми прозвучава леко неясен. — Ще се оправя.

Отдръпвам се от ръката му и се надигам да вървя, съзнавайки в този момент, че той може да е прав… разстоянието до вратата ми изглежда като цял километър. Но не мога да седя и да се възстановявам. Налага се да тръгна. Заради Каро.

После смътно долавям някаква груба дървена плоскост под гърба си, мирис на глина и нежно, ритмично люлеене нагоре-надолу, нагоре-надолу. За секунда си помислям, че съм в морето, и посягам с ръка, за да плъзна пръстите си по повърхността на водата, но сетне над мен изниква някакво размазано лице и чифт ръце ме изправят да седна. Проумявам, че това е просто каруца на търговец, която ме оставя при портите на Евърлес.

Примигвам срещу сивата светлина, спомняйки си, че никога не съм виждала морето. С времето, източено от мен — едва десет години сега, но следват още трийсет — най-вероятно никога няма и да го видя.

Вървя толкова бързо към стаята на Каро, колкото нестабилните ми крака ми позволяват.

Източването на десет години от кръвта ми наподобява донякъде на това да се напиеш, но без приятната топлина на мейдъла. Когато се спъвам и протягам ръка към стената за опора, ме пронизват тръпки. Имам чувството, че жилищата на прислугата са чужди и заплашителни, въртят се и причиняват клаустрофобия. Мога да усетя, че край мен минават хора, събратята ми слуги се заемат с всекидневните си задължения, но не мога да разпозная лицата им. Странят от мен, вероятно смятат, че съм пияна. Под светлината на факлата, осветяваща коридора, сенките им се надигат като чудовища с разкривени крайници и остри зъби и всички те се протягат към мен.

Падам и някой ме хваща. Надежда разцъфва в гърлото ми и аз й давам глас.

— Роан?

— Не, скъпа — гласът е тих, гальовен, приятно сладък. Беа. Свличам се към нея. — Ти си прекалено добра за тази змия. — Казва тя, а гласът й звучи далечен. Змия. Обзема ме усещането, че пропадам назад във времето, точно както в дюкяна на вещицата. Гнилата миризма на сяра изпълва носа ми, а аз съм някъде другаде, на някакво непрогледно и тясно място. Студ. Отново мирис на сяра, от който започва да ми се гади. Но той е смесен с аромата на лавандула… „Косата на Беа, косата на Беа“ — казвам си, мъчейки се да си спомня къде съм. Посягам към нея, умът и възприятията ми се борят да се захванат за някаква опора. — Сега ми кажи какво си направила…

Чий е този глас? „На Беа — напомням си. — Беа ме вика. “

Какво си направила? Изпод извисяващия се, изплашен глас на Беа се таи друг — по-дълбок, гневен, като че някой ми говори през рамото й.

Чувствам как нечии пръсти завъртат китката ми. Рязко вдишване.

— Джулс, нали не си… направила си го заради Каро, нали? Джулс!

Каро. Името връща фокуса ми върху Беа и Евърлес. Надигам се, но все още вкопчена в ръцете на Беа. Тя ме гледа втренчено с ококорени, загрижени очи.

— Джулс, потребна ти е почивка. Ела в спалнята…

— Не — твърдостта в гласа ми превръща устата на Беа в тънка линия. Тя се отдръпва от мен. — Трябва да ида при Каро. — Изричам аз вместо „съжалявам“.

Беа започва да говори, но аз се обръщам в посоката, отвеждаща към покоите на Кралицата. Тя не ме следва.

Стигам някак до коридора, който минава зад апартаментите на семейство Гърлинг и техните гости. Вече съм научила коя от тежките дъбови врати води към стаята на Каро. Изтривам потта от лицето си и правя всичко възможно да стоя изправена, докато се приближавам, като държа главата си високо вдигната и стискам силно торбичката с кръвни монети под наметалото си. Бутам вратата с длани. Пробожда ме болка, но вратата се отваря.

Атмосферата в спалнята на Каро е тягостна. Завесите са спуснати и секват нахлуването на следобедната светлина, превръщайки уютната й стая в обиталище на странни сенки, които танцуват благодарение на малкия огън, припукващ в огнището. За кратко се чудя кой би сътворил това за презряната прислужница, но после виждам Каро, която спи в леглото си и потреперва при всяко вдишване, а до нея е оставен празен стол. Строполявам се върху него. Тя се обръща в съня си, но не се събужда.

Питала се бях дали са й източили времето толкова скоро, веднага, след като бе осъдена, но зървайки изпитите й черти, отговорът ми се прояснява. Част от мен се надяваше, че ще има повече време, че за Каро поради нейното високопоставено място до лейди Голд ще има съдебен процес и възможност да докаже невинността си. Или че Кралицата ще се намеси в нейна полза. Ала трябваше да си припомня, че правосъдието на капитан Айвън не действа така.

„Тя е млада“ — казвам си, стараейки се да запазя спокойствие. Беше ли споменавала някога още колко години й остават? Вероятно е разполагала с повече от четирийсет години, преди да й вземат толкова време. Разбира се, Айвън не би проверил колко време има в кръвта й, както Уик постъпи с мен. Нито пък би се трогнал, че никой не може да си позволи да даде четирийсет години, както ме беше предупредил Уик. Главата ми се замайва от тази мисъл — Каро може да е в смъртна опасност дори сега. Не е нечувано млади хора да теглят от времето си, вярвайки, че със сигурност им е останало много… ала само за да паднат мъртви година или месец, или ден по-късно.

Взимам кесията с кръвни монети и я слагам на нощното шкафче на Каро.

— Това е за теб — казвам й, като че може да чуе благодарността ми или чувството ми за вина, че толкова много я е грижа за мен. — Десет години.

Каро, естествено, не помръдва и не реагира. Тя едва диша и кожата ми настръхва. Ами ако умира сега?

Никога преди не съм поглъщала време, но знам достатъчно добре как би трябвало да се осъществи процесът. Така че прекосявам стаята, насочвайки се към рафтовете на Каро, и се връщам с малка бутилка вино. Изсипвам го в един чайник и го нагрявам над огъня. След няколко минути, когато от чайника започва да се издига опияняваща, ароматна пара, аз го отдръпвам от пламъка и го занасям на нощното шкафче. Взимам простата дървена чаша, която се намира там, и пускам три от моите прясно отлети монети в нея, а след това наблюдавам като омагьосана, докато изсипвам определено количество димящо вино върху тях.

Чува се съскане, когато горещата течност и металът се срещат, и от чашата се вие дим, миришещ на захар и пепел. Разбърквам сместа с лъжица и я поставям настрана, за да побутна леко рамото на Каро.

Тя постепенно се пробужда — мига и трепери, въпреки че стаята е сумрачна и топла. Очите й бавно се спират върху мен.

— Джулс — казва тя, звучейки повече изтощена, отколкото изненадана, когато се надига да седне в леглото. — Ти си тук.

— Съжалявам, Каро — отвръщам нещастно аз. Поемам димящата чаша с вино и кръвно желязо и й я предлагам. — Пий.

Тя взима чашата, движенията й са мудни и накъсани от потрепервалия. Аз все още съм зашеметена от загубата на собственото си време, тялото ми е уязвимо като рана и не мога да си представя как би трябвало да се чувства тя, след като е изгубила четири пъти повече време. Ръцете й не са превързани като моите — Айвън вероятно е източил кръвта от горната им част. Стомахът ми се свива. Китките й са покрити с дебелата й кадифена рокля, така че не мога да зърна белезите.

— Благодаря ти, Джулс — казва тя с дрезгав шепот и отпива.

Ефектът е мълниеносен. Цветът се възвръща върху бледите бузи на Каро и тя стиска все по-здраво чашата, докато поглъща сместа от вино и време. Дори позата й сякаш се променя, а гърбът й става все по-изправен в леглото. Каро въздъхва, звукът от дишането й е по-осезаем отпреди и тя се помества, за да сложи празната чаша на нощното шкафче.

Преди ръката й да стигне до масата, тя рязко спира. Стаята е душна от топлина, ръката й увисва изкривена насред въздуха, а пръстите й се разтварят и изпускат чашата, която пада с трясък върху дъските на пода. Каро се задъхва от болка и притиска ръка към гърлото си.

Навеждам се напред, а пулсът ми сякаш пробожда кръвта ми.

— Каро, какво не е наред? — Достатъчно ли бях разтопила кръвните монети? Бях ли сгрешила по някакъв начин в приготвянето им?

Каро отваря и затваря уста, но от нея не излиза и звук. Изглежда като да не може да диша; лицето й се изкривява от болка и тя се вдървява, а после започва да се мята в чаршафите, да пръска слюнка и да се дави. Звуците са резки и настойчиви, като безполезни вдишвания, които са прерязани, преди въздухът да достигне дробовете й. Лицето й става яркочервено, а очите й се изцъклят.

Тя се задушава.

— Каро — чувам как собственият ми глас я вика. Паниката набъбва в гърлото ми и обхващам главата й с една ръка, а с другата насила отварям челюстта й. Нещо блести навътре в гърлото й.

Треперейки от страх, натискам главата на Каро настрани и бръквам с два пръста в устата й, но тя се съпротивлява и не смогвам да стигна до предмета, не мога да го измъкна. Каро се сгърчва, лицето й придобива все по-тъмно и по-тъмночервен цвят и аз долавям, че се моля на Магьосницата за живота й, крещейки вътре в себе си да побърза… да побърза на всяка цена. Сърцето ми бие толкова мощно, че ми се струва, че ще строши на парчета ребрата ми и ще изхвръкне през гърдите ми.

Очите на Каро се подбелват и тя се отпуска в ръцете ми.

Светът се смълчава.

Тя припада. Самата аз се задъхвам. Другата част от стаята е глуха, тишината е толкова гъста, че се настанява в мен като камък.

Поглеждам нагоре и почти надавам писък.

В този миг нищо в стаята не изглежда нередно и въпреки това нещо в нея се е преобразило в неистов ужас. Прозрачните завеси не помръдват от вятъра, а остават издути в изпъкналите си форми, сякаш са направени от лед. Едно отронващо се листенце от розата във вазата върху тоалетката на Каро е замръзнало във въздуха — на половината разстояние от земята.

А Каро не помръдва, липсва и най-бегло движение. Тялото й е застинало като на статуя — никакво потрепване в гърдите й, докато диша, дори не мигва. Объркаността на ситуацията кара космите на ръцете ми да настръхнат. Не знам дали тя е жива или мъртва. Докато гледам надолу към нея, забелязвам капчица пот, която блести върху бузата й. Тя е протекла, готова да капне от края на скулата й върху пода. Но не пада. И не пада. Едва когато я избърсвам с ръката си, тя се отронва, процеждайки се върху пода с осезаем в мъртвата тишина звук.

Обзема ме някаква неотменима увереност — студена и потресаваща. Нещо не е наред с времето.

Сред подобна тишина и неподвижност се чувствам по-сама, отколкото някога съм била, докато приятелката ми лежи мъртвешки вцепенена в ръцете ми. Не помръдва дори когато ридание, потискано преди това от адреналина, се изтръгва от гърдите ми.

Щом пускам Каро и се смъквам на колене до леглото й, тя пада отново върху възглавниците с яркочервено, но съвсем застинало лице. Дъските на пода изскърцват под тежестта ми, хлътналият дюшек пак заема формата си, когато отмествам тялото си от него, но всичко друго в стаята остава неподвижно, сякаш внезапно е обвито в стъкло. Случващото се е зашеметяващо, кошмарно и сълзите ми рукват — горещи и неудържими. Усещала съм времето да забавя своя ход и преди, но никога не е спирало напълно, както сега в това зловещо пространство, където аз съм единствената, способна да се движи. Ами ако и аз съм спряла като град Брайърсмор?

Страхът прочиства ума ми. Поемайки си дълбоко дъх, за да се овладея, аз се изправям и се навеждам над Каро. Хващам внимателно рамото и хълбока й и я обръщам на една страна. След това се качвам на леглото до нея и като си припомням някои отдавнашни наставления на Лора за оказване на помощ на задавили се хора, я удрям между лопатките на раменете й с дланта си.

Нищо не се променя. Окопитвам се и удрям наново, но по-силно. И пак, докато наскоро бинтованата ми ръка не закрещява от болка и не прокървява.

На четвъртия удар нещо поддава. Нещо смътно и златисто излита от устата на Каро — аз простенвам от шок и облекчение — и тогава то тупва върху дъските на пода с отекващ звук, преди да се търкулне под гардероба. Макар че очите ми са замъглени от пот и сълзи, то ми се струва по-голямо и по-тежко от едногодишна монета.

Край мен се разнася странен, приглушен звук — като секнатата половина на ридание. Обръщам глава и виждам Каро да си поема насечено и болезнено въздух.

— Благодаря на Магьосницата — изричам аз и се надвесвам над нея. Тя диша трудно, гърдите й се повдигат, а на устните й има кръв, но лицето й бавно променя цвета си от червено на розово и вече мога да усетя пулса й там, където съм я хванала за рамото, отчетлив и жив. Надзъртам към посоката, в която златното нещо се търкулна на пода.

— Ти се задави.

Плачът на Каро стихва. Тя се вторачва в мен, а очите й са очертани в червено по края. Това е повече от изненада, осъзнавам аз, това е подозрение.

Не, нещо друго — предателство.

Не разбирам. Смята ли тя, че съм имала намерението да я нараня?

Накрая, откъсвайки поглед от моя, Каро се накланя и се опитва да вземе предмета, но се оказва твърде слаба. Навеждам се, благодарна, че очите й вече не се впиват в моите. Но облекчението ми пак се обръща в страх при мисълта за онова, което ще намеря под гардероба.

То не е монета. Коленича на пода — както за да потърся по-отблизо, така и за да скрия лицето си от Каро. На пода, оставила диря от кръв и слюнка, но самата тя безупречно чиста, лежи златна сфера с размера на орех. Това е ново кръвно желязо — познава се по блясъка на метала — но като че трите монети, които съм разтворила във виното, са се слели и са оформили тази сфера.

Нещо пак пропълзява в мен — усещането, че съм приклещена в капан върху дъската на настолна игра, която обаче не мога да започна да разбирам. Онова нещо ме разстройва и ме привлича едновременно. Посягам към него.

Когато сключвам ръката си около него, металът не е горещ, а леко топъл, като че е бил на слънце. Сферата е гладка и почти ми се струва, че бръмчи глухо, сякаш вътре има нещо живо. Тежка е и…

Ахвам, докато пръстите ми потъват в повърхността й, сякаш металът се топи под допира ми. Изпускам я и бързо се отдръпвам назад.

— Дръж се за нея — гласът е шепот, трудно доловим, но е невъзможно да бъде сбъркан.

Поглеждам към Каро, която немощно се придърпва към ръба на леглото. Лицето й все още е зачервено и блести от пот, ала тя се взира изпитателно в металната топка с широко отворени очи.

— Виж какво ще се случи — добавя, щом отново среща погледа ми. Чувствам мигновения изблик на нещо в нея, на някаква емоция, която не мога да определя, но тогава Каро скоропостижно свежда очи надолу и пак се вглежда в златната сфера. Иска ми се да възроптая, да отида и да се скрия, докато — в името на Магьосницата — не разгадая какво става, но Каро стои в очакване. Тя е жива, засега това е всичко, което би трябвало да има значение.

Неохотно се протягам и докосвам с върха на пръста си златната сфера.

За момент не се случва нищо. Сетне повърхността се задвижва, пръстът ми потъва, като че тя се стопява без топлина. Докато сферата омеква, полутечният метал започва да пъпли нагоре по пръста ми. Треперя, но се насилвам да не се отдръпна, докато златото пълзи и стига до кокалчетата ми, до дланта ми и китката ми. Мога да чуя неравномерното дишане и на двете ни, докато златните нишки се прокрадват нагоре и изчезват под бинта, който Уик наскоро бе увил около ръката ми. Чувството е като че топла вода струи нагоре.

Скоро сферата изчезва напълно и нишки течен метал се източват нагоре по кожата ми като вени.

— Свали превръзката — казва Каро шепнешком. Нещо в гласа й ме подтиква да се подчиня; развивам пропитата с кръв кърпа. Тя пада и открива направения от търговеца на време срез, все още пресен и яркочервен, както и някаква мъничка струйка злато — от кръвно желязо — от моето време, която се влива през разреза обратно под кожата ми, където й е мястото.

23

В ранните часове на нощта Каро — все още трескаво гореща, с прилепнали от потта кичури тъмна коса по лицето й — настоява да й кажа как. Гласът й е дрезгав, гърлото й е изподрано от късчето от моето време, което бе заседнало там. Обяснявам й истината отново и отново: че не знам, че нямам представа какво е накарало времето в кръвта ми да се разбунтува срещу нея и да се върне обратно при мен. Никога не съм виждала или чувала за нещо подобно.

Тя ме моли да остана, а аз я убеждавам настойчиво да си почине, най-накрая тя заспива в ръцете ми, вкопчила се в мен с неукротимостта на дете. Изтощена от деня, оставям очите си да се затворят.

И когато сънищата този път пристигат, аз ги приветствам. В мрака викам с ръка момичето, чието лице е в сянка, знаейки, че трябва да го победя или да умра. То идва към мен с вдигнати ръце. Един ужасяващ свят се избистря около мен: изправяме се една срещу друга насред тъмна равнина, тревата около нас е обгоряла до черно и няма никакви други признаци на живот, докъдето погледът ми стига.

Момичето се приближава и пламъците избухват там, където нозете му докосват земята. Зад него плющи наметало, черно като мастило, а качулката му скрива лицето му.

„Ще умра“ — помислям си в съня си.

Момичето спира на метър разстояние. То протяга ръцете си към мен, сякаш ме умолява настойчиво. Дивият му, подигравателен смях се издига над вятъра.

Приятелко — чувам го да изрича, а сладкият му, извисяващ се глас сякаш идва от всички страни около мен. — Не ми ли вярваш?

Образът се размива и аз седя на леглото си в колибата ни в Крофтън, загледана надолу към фигурката на Магьосницата, принадлежаща на майка ми. Полюшвам изваяния камък в дланта си. Очертанията му са толкова остри, че ме пробожда, но този път знам, че сънувам. Неподвижността в стаята ме плаши повече от видението с момичето. Единственото, което мога да сторя, е да се взирам в статуята, да се взирам и да се взирам.

След това статуята се размърдва. Тя отваря устата си и се разсмива. Вдига ръката си, тази, която държи ножа.

Отскачам и се събуждам в леглото на Каро, яката на роклята ми е пропита с пот и сълзи. Изведнъж ме прорязва нещо познато. Позата на момичето проблясва в съзнанието ми — леко наведено напред, с ръце, свити като купичка пред него. Образът му се присъединява към онова, което зърнах във видението си в къщата на вещицата: как ме държат на ръце като дете, а мъжът, който ме носи, спира пред статуята на Магьосницата и измъква камък от ръцете й.

А след това същата жена, но жива, не от камък. Сетне, в статуята на майка ми, пак е превърната в камък.

Треперя и обгръщам тялото си с ръце, за да се стопля. Това ли се опитваше да скрие баща ми от мен — че имам някаква връзка със самата Магьосница?

Каро се размърдва до мен. Давам си сметка, че в съня си съм изритала одеялото ни, отвивайки горната част на тялото й. Когато дръпвам завивката, за да я покрия, осъзнавам, че ръцете й са студени. Пъхвам ги под одеялото и за първи път забелязвам колко бледи са те…

Умът ми забавя оборотите си и спира. Тя бе заловена в трезора едва вчера, а след работата ми в мазето с плодовете мава минаха дни, преди ръцете ми да се изчистят напълно. Вторачвам се в ръцете й и пак се разтрепервам — вълна от объркване и страх заплашва да ме удави.

Предпазливо, за да не я събудя, навивам ръкавите й нагоре… и спирам. Няма следа от източване на време. Няма разрез. Няма превръзка. Излъгала е. Или някой друг е излъгал. Каквото и да се е случило с Каро, то не е онова, което ми бе казано.

Лъжата е тъмна, мътна, непроницаема — като река, която е толкова затлачена с тиня, че не се вижда дъното й. Тя преминава през мен, гъста като собственото ми време, превърнато във втечнен метал във вените ми.

Един ред от бележника на Лиъм — или от моите сънища, или от моето минало — се избистря в съзнанието ми, сякаш неизменно се е спотаявал във вените ми и най-накрая е намерил пътя си към сърцето ми.

Змиьо — каза Лисицата, — какво си направила?

Трябва да има някаква грешка.

Ставам леко от дюшека, като внимавам да не го разместя, за да не събудя Каро. Взимам кесията с кръвни монети от нощното шкафче и я слагам в джоба си. Със сподавен в гърлото ми дъх излизам от стаята колкото е възможно по-тихо.

Подсилена от влялото се наново в кръвта ми старо време, хуквам през едва осветените коридори. Запалени са само няколко факли, които карат празните помещения да тънат в зловещ полумрак, а единствените звуци идват от припукването на пламъците и собствените ми несигурни стъпки.

Главата ми се замайва от мисли, тежки и заслепяващи като скъпоценни камъни на светлина.

Измамата на Каро.

Тайните на татко, неговите добронамерени лъжи.

Шокът от така наречената „съмнителна вещица“, когато престорената й магия действаше върху мен.

Начинът, по който времето се бе разбърквало край мен през целия ми живот.

Сънищата, които продължавам да сънувам — за момичето, което ще ме убие, както и всички останали, в които бягам от някаква сенчеста фигура — се надигат сега в резултат на годините, през които татко, а в крайна сметка и аз самата ги бях пренебрегвала като кошмари на неспокойно дете. Дори откъслеците от думи и образи от любимите ми детски истории, тези за Лисицата и Змията, тези, които Лиъм бе записвал в своя малък бележник…

Всички тези неща са съединени помежду си с изменчиви и сложни връзки и все още нищо не е ясно. Откритието колко много неща татко е крил от мен, колко много ме е лъгал през целия ми живот е като да погледна надолу, очаквайки да намеря камък под краката си, а да зърна единствено въздух.

Трябва да вляза в трезора. Трябва да видя заради какво ме е измамила Каро и заради какво е умрял татко.

Завъртам дръжката на вратата и от паметта ми се изстрелва още един ред, който кара цялото ми тяло да настръхне.

Лисицо — каза Змията, увивайки се бавно около сърцето на приятелката си, — време е да се изправим пред истината.

24

В тъмното, заобиколена от огледала и портрети на починали членове на рода Гърлинг, разстоянието оттук до трезора се простира пред мен, като коридорите се разкриват един подир друг по-бързо, отколкото мога да вървя, без значение колко ускорявам крачката си. Клони на дървета драскат по прозорците и се чува воят на далечен вятър, сякаш самата зима забива ноктите си в каменните стени на Евърлес, опитвайки се да намери пукнатина, през която да проникне и да ме измъкне навън.

Каро не е влизала в трезора. Времето й изобщо не е било източвано.

Все още е нощ, въпреки че небето отвъд тесните прозорци е избледняло от индиговосиньо до сиво на изток. Подминавам общите спални, където чувам как жените — тези, които имат най-ранните задължения, като например разпалването на огъня в камините на Гърлинг, така че благородниците никога да не усетят щипещия утринен въздух — се измъкват от леглата си и се обличат. Звуците достигат до мен сякаш от километри. Умът и сърцето ми препускат лудо, адреналинът от съня кръстосва из тялото ми, като че все още спя, макар че очите ми са широко отворени.

Бързам към крилото, където се намира трезорът, следвайки основно коридорите на слугите, когато това е възможно, и държейки главата и очите си сведени към пода, когато не мога да го сторя. Нямам представа къде се крие Лиъм Гърлинг тази сутрин, ако е буден.

Щом най-накрая достигам до вратата на трезора, коридорът е празен и тих, мънички прашинки се носят сред светлината, която нахлува през високите прозорци откъм моравата. Стоя пред вратата и вдигам поглед, а блестящата й маса ми напомня колко нищожна сила имам. Вратата е инкрустирана с бронзови панели, спускащи се надолу в дълга лента по средата, а върху тях са изваяни причудливи форми — птици, змии и скъпоценни камъни, изливащи се от чаши; като същите по-надолу в панела приемат формата на хора — жени, танцуващи в копринени рокли, стиснали ръце. Ако отстъпя назад и присвия очи, цялата картина придобива ефект на лице, от чиито устни пада бижу във формата на сърце. Всичко това ме подсеща за Ина, питам какво ще си помисли тя, когато се върне от пътуването си с кралицата и Роан и научи за наказанието на Каро, както и за всичко случило се оттам насетне.

Предпазливо поставям ръцете си върху дървото. Усещам го твърдо като камък под дланите си. Когато натискам, не произлиза нищо, няма дори изскърцване. Ръцете ми остават чисти.

Навеждам се и забелязвам, че между изваяните фигури са преплетени редица миниатюрни зъбни колелца, които се спускат надолу по вратата като копчета. Проследявам ги нагоре, докато не си давам сметка, че успоредно на тях минава тесен, изцапан в червено канал, едва ли достатъчно дълбок, за да се побере тел в него. По гърба ми пролазва студ.

Лиъм ми каза, че за да се отвори, вратата взима кръв, взима време и човек никога не знае колко е то. Преди днешния ден никога не бих поела подобен риск. Ала сега дори не се колебая да насоча пръстите си към панела, внимателно изследвайки шарките му.

Стените на малкия канал са оцветени в червеникавокафяво, и то не от старост. На върха стои мъничка дръжка във вид на опашка на скорпион, излизаща от плод с остър като бръснач ръб. Целта му е ясна. Просто плащане с кръв, но заплащане, което никой друг, освен Гърлинг не би могъл да рискува. Жестока, елегантна. Точно като Гърлинг.

Проследявам канала с върха на пръста си. Дали някои от тези петна не са от кръвта на татко? Гняв, страх, скръб — преминават през мен накуп и аз се превивам надве от гаденето. Облягам главата си на вратата и си позволявам да оставя емоцията да се излее заедно със сподавеното ми ридание. Татко сигурно е знаел как работи вратата, знаел е колко близо е до смъртта, но е допуснал, че рискът си струва.

Преди да се разубедя, посягам нагоре и притискам пръста си към острието на скорпиона. Топлината избуява и придобивам особено неприятното усещане за източването на време от моята кръв. За момент се чувствам замаяна, но по-малко, отколкото когато Уик ми взе десет години.

След това нещо зад вратата изщраква. Щом натискам дървото, тя се отваря без съпротива и ръцете ми се оцветяват в лилаво. За миг изпитвам страхопочитание пред механизма и неговия създател, преди то да се превърне в гняв. Пристъпвам в тъмнината, оставяйки вратата да се затвори глухо зад мен.

Постепенно очите ми привикват и различават някакво тясно каменно стълбище, осветено от факли, точно като онова, водещо към стаите на лейди Сида. Изкачвам се и се изкачвам, докато върхът на стълбището не свършва в мрака. Обръщам се припряно, взимам една от факлите от поставката й в стената и я вдигам високо над главата си.

В продължение на един дълъг момент не проумявам какво виждам. Стая от тъмен камък, без прозорци, с блестящ, покрит с плочки под. Стените й се извиват и следват формата на кулата, само около двайсет крачки в диаметър е, макар че се простира в сенките над главата ми.

И това на пода не са плочки. Земята под краката ми е покрита с кръвни монети с всякакъв размер и цвят, смесени с други съкровища — златни и сребърни чаши, перли и пръстени, необработени скъпоценни камъни, запокитени на земята като отпадъци. На стената висят церемониални мечове, които изглеждат ръждясали, със затъпени от времето остриета. Ала сега, когато татко го няма, парите вече не означават почти нищо за мен. Не изпитвам желание да се наведа и да струпам месечни и годишни монети в полата си, както бих постъпила преди. Оглеждам стаята за нещо, каквото и да е, което би могло да привлече вниманието ми, нещо, което да ми напомни за татко, както и защо е дошъл тук, за какво е бил готов да умре, но не откривам нищо. Разочарованието се напластява в гърлото ми — гъсто, горчиво и задушаващо.

После обаче нещо грабва окото ми на един от рафтовете — древно изглеждаща книга. Приближавам се, подритвайки настрани от пътя си кръвните монети. Няма причина една книга да бъде тук, и то между няколкостотин живота във вид на монети и съкровища. Сърцето ми бие силно, отгръщам корицата и ме залива познат мирис — на слама, метал и дим от изгорели дърва. На вътрешната страница няма напечатано нищо — единствено думи, изписани с нечий чужд наклонен почерк: Антония Ивера.

Не знам името, но то привлича нещо дълбоко вътре в мен. До него миниатюрни парченца хартия, останали от някакъв скъсан лист, се подават от подвързията. Като вкаменена изваждам портрета на майка ми от джоба си, където винаги го държа, поставям го и крайчетата му пасват идеално на мястото на откъсването.

И тогава разбирам. Баща ми е умрял заради тази книга.

Обрамчващи думите, обрамчващи и текста на всяка страница — съзнавам аз, докато прелиствам — се разполагат малки рисунки, спираловидни драскулки, дървета и горски животни. И знам откъде идват те.

От мен.

Спомените ме завладяват наново: как седя в скута на баща ми, преди мракът да се появи в живота ни, преди инцидента, докато той чете за Змията и Лисицата с дълбокия си, ритмичен глас; как примъквах книгата до леглото си, за да поставя своя знак върху страниците, срещу което по някаква причина баща ми никога не възразяваше. Да държа тази книга в ръцете си, това е като да си върна пак частица от татко, дори и от себе си — една друга Джулс, която никога не бе изричала лъжа, не бе гладувала, не й бяха липсвали родителите й и не бе сключвала отвратителна сделка.

Отварям на първата страница, за да прочета историите, но докато преминавам през редовете — все още изписани с почерка на Антония Ивера — мастилото сякаш изтича от страницата и се издига около мен. Тъмнината залива зрението ми. Не мога да определя точно момента, в който реалността отстъпва мястото си на виденията, но след преживяното при селската вещица знам какво да очаквам, и макар че съм уплашена, си налагам да не спирам. Стоя неподвижно, с разтворено съзнание, и позволявам на виденията — спомените — да се леят през мен.

Пред очите ми е момичето, но много по-малко, с тъмна коса, която скрива лицето му. То седи облегнато на някаква стена, полуосветена от пламъка на свещите, обгърнало коленете си с ръце. Китките му са приковани с тежки железни вериги. То отпуска глава в ръцете си.

— Никога няма да излезем оттук, нали? — Гласът му ми е толкова познат, колкото и ударите на собственото ми сърце.

Когато се обръщам с лице към него, веригите на собствените ми крайници издрънчават и се провлачват. Но аз се протягам към него. Докосвам рамото му. Казвам му, че ще излезем. Имам идея.

И аз наистина имам. Тя мъждука под повърхността на съзнанието ми, там е, но е неясна, подобно на камъни на дъното на бърза река.

Тогава съзирам светлината на някаква свещ. Под ръката ми има книга, между пръстите ми — тънко и издължено перо. Смътно долавям болка в ръката си и забелязвам петно от кръв в ъгъла на кремавата страница. Макар че кожената подвързия на книгата е по-нова — все още топла, почти като от току-що одрано животно — знам, че това е същата книга, която държа в ръцете си, треперейки в трезора на Гърлинг. Връзката между двете ме сваля отново на земята; поглеждам надолу към собствената си ръка, пишеща яростно, ала сякаш от разстояние. Писецът започва да оформя познато име: Брайърсмор.

Брайърсмор. Това е единствената дума, която има смисъл. Вкопчвам се в нея.

След това бягам, тичам през някаква много стара гора с клони, дращещи лицето ми, и корени, които сякаш се протягат и сграбчват глезените ми. Зад мен е лаят на хрътките, виковете на ловците, гневът и копнежът на момичето… вечни и неизбежни. Напред — мога да си представя града, просторната зелена морава, статуята на Магьосницата на площада. Всички, които обичам, са там. Брайърсмор — шепне нечий глас в ухото ми. Ако смогна да отида дотам, ще мога да ги спася, ще мога да спася и себе си.

Ужасът в сърцето ми се сплита с прогарящата скръб, с предателството. С всяка моя стъпка, с всеки удар на сърцето ми, с всяко пресекливо вдишване звучи едно и също: Приятелко моя, приятелко моя, приятелко моя, приятелко моя. Какво си направила?

В този миг до мен достига друг шум, нещо, прииждащо извън света на виденията. Клепачите ми се отварят, все още натежали, и ми е потребна секунда, за да си спомня защо лежа на една страна върху килима от кръвни монети, където някакво бижу болезнено се впива в бузата ми.

Но тогава звукът от стъпки върху камъка мълниеносно ме кара да застана пак нащрек. Сядам с усилие, докато пламъкът от някаква факла осветява стълбището, и тогава откроявам сенки на мъже върху стената. Чувам гласове. Стражата на Евърлес.

Щом се появяват на вратата, разпервам ръцете си нагоре, а паникьосаният ми ум настоява по детски, че ако аз не мога да ги видя, и те няма да съумеят да ме видят. Възцарява се мълчание и аз се разтрепервам от страх, очаквайки крясъците, които ще ознаменуват моята гибел, и ръцете, които ще се вкопчат в мен и ще ме измъкнат навън.

Ала те така и не идват. Отпускам ръце и зървам някакъв мъж, който наднича през прага с високо вдигната факла и ръка върху дръжката на меча си. Но той стои неподвижно. Не диша и не примигва, дори пламъкът на факлата му не трепва. Зад него шарките от светлина и сенки, хвърлени върху стената, са зловещо застинали — като че някой е боядисал камъка със светлина от огъня и сянка.

Не спирам да мисля за онова, което виждам. Знам, че ако го сторя, рискувам да бъда завладяна от страха и объркването си. Вместо това пролазвам по килима от скъпоценности и със сковано от напрежение тяло се промъквам край мъжа. Заобикалям другите трима стражи на стълбите зад него, като внимавам да не докосна случайно някого от тях, а сетне почти връхлитам надолу по стълбите и излизам в коридора. Врявата изригва зад мен.

Едва когато се оказвам на моравата, на половината разстояние до конюшните, проумявам, че съм оставила книгата в трезора.

25

Вятърът се промъква под наметалото ми и аз измръзвам до кости. Кобилата под мен препуска бързо в галоп, а под копитата й хвърчат дребни камъчета, докато се носим по безлюдния път. Цялото ми тяло ме боли — трябваше да спра, за да погълна кръвното желязо, което не можах да дам на Каро, ала нуждата ми да се измъкна от Евърлес бе по-завладяваща от всичко останало. Не беше лесно дори да се покача върху гърба на коня, особено без седло, но неотложността и ужасът ме дариха с някаква необуздана енергия.

Ето че сега адреналинът ме напуска и съм толкова изтощена, че се тревожа, че ще заспя точно тук, на гърба на кобилата, въпреки друсането от ездата и ледения въздух, който ме щипе по ръцете и врата.

Независимо от това ми се струва, че сърцето ми е отброило едва един удар, преди конят да спре рязко.

Пусти поля се простират от двете страни на пътя, а девственият сняг, който ги покрива, блести на лунната светлина. На стотина метра по-напред се разполагат скупчени, изоставени на вид къщи и постройки, разпръснати хаотично от отстрани на пътя. Ала те изглеждат необичайно — блещукат слабо сред лунната светлина и снега, сякаш е лято и изпарения се стелят нагоре между нас и селото. Къщите като че ли светят, макар че улиците изглеждат празни, а прозорците тъмни.

Колкото и да пришпорвам кобилата, тя се инати да направи и крачка по-нататък. Подскача нервно и се изправя на задните си крака, удря с копита замръзналата земя и мята глава. И аз разбирам защо — явно има нещо нередно в гледката на Брайърсмор, ширеща се пред нас. Осъзнавам, че скърцам със зъби, устоявайки на желанието да се обърна и да побягна.

Ще трябва да извървя пеш останалата част от пътя. Мъча се да преглътна страха си, докато я връзвам за един стълб, отстрани на пътя, и се обръщам с лице към Брайърсмор, слагайки торбата си на рамо. Отправям последен тревожен поглед зад себе си и поемам напред.

Пътуването до града се протака и причудливият блясък, витаещ около Брайърсмор, само се засилва, докато го наближавам. Когато стигам до града, изкривяването е придобило такива размери, че сградите зад него са едва смътно осветени силуети на фона на нощта, като че се намирам от външната страна и гледам през замъглен прозорец навътре. Сърцето ми лудешки бие от ужас. Всичко това изглежда сбъркано и нелогично, но вече няма връщане назад, ето защо посягам към границата между Брайърсмор и външния свят. Топлина се разлива по ръката ми оттам, където я докосвам, но не се случва нищо друго, така че преминавам през нея.

И примигвам от внезапната слънчева светлина, вдишвайки рязко.

Главата ми се замайва, докато се взирам в гледката наоколо. Само преди миг нощното небе се простираше над мен, осеяно със звезди, а сега е с лекия сивкавосин цвят на ясен зимен ден и крехкото слънце бръсва с топлината си бузите ми.

Историите са верни.

Отначало не виждам нищо, сетне очите ми бавно привикват. Светлината избледнява и съзирам останките от някакъв град: път, набразден от дупките, оставени от липсващи калдъръмени камъни, множество разпадащи се домове, сумрачни прозорци с изпочупени стъкла. Обръщам се и забелязвам същата граница, висяща между мен и другата част от Семпера като завеса от фин прозрачен плат. Отвъд нея единственото, което виждам, е мъждивата линия на тъмния, покрит със сняг хоризонт, пресечена от дългия сиво-бял прорез на пътя.

Кожата ми настръхва. Приказките на чиновника в сиропиталището за града, водещ своето съществуване дванайсет часа след останалата част от света, бяха едно, но да видя в действителност подобно място е нещо напълно различно. Вятърът свири в празните къщи.

Без да съм убедена какво да предприема след това, започвам бавно да обикалям периферията на града. Не знам какво точно търся — статуята, някоя книжарница, някакъв признак на живот. Но всичко изглежда лишено от човешко присъствие, опустошено от години на забрава. Дървета прорастват през счупените прозорци. Покривите са хлътнали под снежните си покривки. Почти се спъвам в нещо, което прилича на отломките от стол, счупен и прогнил.

Щом надзъртам надолу, си давам сметка, че навсякъде се таят стари спомени, наполовина скрити от снега — скелети на мебели, изпотрошени чинии и паници, играчки и книги, които влагата и възрастта са направили неразпознаваеми. Припомням си какво каза чиновникът в сиропиталището за плячкосването, когато възникнала кризата с времето, и стомахът ми се свива при мисълта за подобен хаос.

Потрепване от някакво движение в небето ме подтиква да вдигна главата си. Поглеждам нагоре и откроявам тъничка ивица дим, която се извисява към синевата от къща, намираща се някъде по-навътре в града. Дъхът ми се вкопчва в гърдите ми. Що за човек би обитавал такова място?

„Е, и ти си тук“ — ми напомня сухо един вътрешен глас. Разбира се, всевъзможни изследователи, търсачи и измамници са идвали в Брайърсмор, откакто е бил изоставен. Това може да не означава нищо. Но дори и така да е, няма да узная каквото и да било за миналото си, като се мотая в края на града. И въпреки че съм проверила навсякъде, не мога да видя статуя, която да прилича на тази от сънищата ми.

Така че изправям рамене и тръгвам към дима. Най-накрая се натъквам на къщичка, която изглежда една идея по-незанемарена от своите съседки. От комина се издига блед пушек. Малка пътечка в снега е разчистена до входната врата. Без да си дам време за колебание, се приближавам и чукам.

Следва дълга, дълга пауза. После дочувам звук от стъпки, отмерени, леки, колебливи. Вратата се отваря.

Не знам кого очаквам да видя, но жената, стояща на прага, прилича на всяка друга в Крофтън или в който и да било друг град: дълга кестенява коса, спускаща се на плитка по гърба й, обрулени от времето лице и ръце, домашнотъкана рокля, провиснала върху слабата й фигура. Изглежда на възрастта на татко, а може би и мъничко по-млада.

— Коя си ти? — пита тя. Преди да се усмихне непринудено, за момент е изненадана, че съзира непозната на прага си. — Добър ден.

— Ааа… — заеквам аз, преди гласът ми да се появи. — Джулс. Джулс Ембър. Търся… информация. Мисля, че семейството ми е живяло тук.

Минава миг, в който жената се взира преценяващо в лицето ми. След това тя казва:

— Влез.

Притискайки торбата към гърдите си, я следвам навътре. В огнището гори малък огън, а над него ври чайник. До една стена са натрупани животински кожи, а от тавана висят сушено месо и билки. От колко ли време жената живее сама в този изоставен град?

— Името ми е Рин — казва тя, докато сяда пред груба дървена маса, приканвайки ме с жест да сторя същото. — Живея тук. Винаги съм живяла тук.

Не звучи сякаш преплита думите си — в говора й няма объркване или заекване. Вместо това всичко ми звучи така, като че нещо от въздуха отскубва думите й и ги разбърква, преди да достигнат до ушите ми.

— Здравей — отвръщам аз любезно. — Смятах, че Кралицата е заповядала градът да бъде евакуиран.

Рин се усмихва.

— Но в цялата неразбория и смут кой би забелязал, ако една жена остане тук? — казва тя. — Дотогава, докато огънят не ме подпали.

Изрича го така, сякаш по всяко време пламъците могат да напуснат пределите си — буйни и стръвни. И аз със сигурност знам, че биха могли.

Някакво чувство натежава в стомаха ми.

— Ами твоето семейство?

— Синът ми ще умре — гласът на Рин е осведомяващ, но чувам как потокът на скръбта бълбука и под него. — Той е болнав и… това ще бъде твърде много за него. Още една жена остана с мен. Но тя умря от треска.

— Много съжалявам — преглъщам ужаса си от представата за подобна самота. Вглеждам се в нея и се опитвам да проумея света такъв, какъвто тя го вижда — странната й реч, разтегната между това, което е било, и онова, което ще бъде. Вероятно времето около нея също се бе разбило, както беше направило и с града. — И ти си останала тук сама? Как си оцеляла?

Рин свива едното си рамо.

— С лов, градинарство, консервиране. Отбиват се и хора като теб. Така че не съм толкова самотна. Чай? — Кимвам изненадано, а Рин става и се заема с чайника. — За днешния празник ли пристигаш? — Обажда се тя през рамо.

Сърцето ми се свива. Няма празник днес, не може да има. Това е призрачен град, място, застинало завинаги във времето. Тя ми подава чаша и аз сръбвам от нея, забавяйки отговора си, защото не желая да нарушавам илюзията й.

— Ако мога… Всъщност идвам по друга причина. Родена съм тук — казвам й аз бавно. — Търся… — замълчавам, препъвайки се в истината. — Разделена съм от родителите си. Изобщо не ги помня.

Тършувам в паметта си за видението, което имах за Брайърсмор, за кръвта и крещящата жена, и за мъжа, който ме отнесе.

— Спомням си една морава и една статуя на Магьосницата, която държи в шепата си камъни по този начин — показвам й, свивайки дланите си като купичка върху масата, а после, внезапно смутена, ги отпускам. — Съжалявам. Знам, че е ненормално да си спомням нещо такова.

Погледът на Рин, отправен към мен, става все по-напрегнат.

— Знам на кого е тази къща… на семейство Море. Търговец и жена му, и семейството им. Наоми Море.

Обзема ме разочарование, последвано от чувство на неудовлетвореност — коя е Антония Ивера?

— Всички те заедно със съпруга й, сестра й и децата им живеят в старо имение на запад оттук, близо до края на града — тя накланя глава, гледайки към мен, сякаш отчаяно се мъчи да разпознае лицето ми. — Аз съм акушерката на Наоми.

Стомахът ми се свива от изказа й — от внушението, че те все още са живи. Държа страните на стола си, докато сърцето ми бие по-учестено, и полагам усилия да не подхранвам надеждата си. Това може да е просто поредното изкривяване в начина, по който умът й схваща времето.

— Можеш ли да ми кажеш къде е имението? Мисля, че бих искала да поогледам наоколо.

Рин примигва.

— Скъпа — казва тя след малко. — Къщата гори.

Стомахът ми се свива.

— Гори ли? — повтарям аз като ехо.

Тя се протяга и поставя кафеникавата си ръка върху моята, а очите й изведнъж се разширяват и обезумяват.

— Трябва да тръгваме — казва тя. — Трябва да…

— Рин — поставям аз ръцете си на раменете й. — Никоя къща не гори.

— Джулс ли каза? — сега тя е по-спокойна. — Наоми Море, ами… хората говорят, че е вещица. Истинска.

— Значи, те са подпалили къщата й? — гърлото ми е свито и думите ми го напускат трудно. — Убили ли са я?

Тя поклаща глава.

— Наоми умира — заявява тя. — Виждам го. За щастие, струва ми се, че съпругът й се спасява, но семейството й няма този късмет. Сестрата на Наоми, нейният съпруг, децата им — всички те загиват в огъня. В края на краищата всички ще умрем, ала огънят няма да вземе мен. — Гласът й се превръща в шепот. Грабвам чашата си, а пръстите ми се сключват около коравата глина. — Къщата се срутва. Трябва да излезем навън.

Очите й са станали далечни, приличат на стъклени, сякаш за момент се е върнала в миналото. След това те се изпълват със сълзи. Тя свежда глава — стара, но все още тлееща мъка засенчва лицето й и за моя изненада аз също я долавям. Спомням си писъците, размазаните лица, скупчени около леглото в моето видение. Ако предположението ми е вярно, Наоми Море е моята майка, а лицата са на леля ми и братовчедите ми. И всички те са отдавна мъртви, освен…

— Познаваш ли моя… съпруга на Наоми? — питам аз дрезгаво, смогвайки да спра навреме, за да не произнеса моя истински баща. Татко е моят истински баща, дори и да не е роден.

— Езра е странен — промълвява най-сетне тя. — Появява се на пътя един ден с наметало за път и торба с чисто нови кръвни монети. Той никога няма да каже на никого откъде е дошъл, доколкото ми е известно, дори не съм сигурна, че Наоми знае. — Рин отпива глътка от чая си, а усмивката й е изпълнена с тъга. — Носят се слухове за него.

— Какви слухове? — пръстите ме болят от стискането на чашата, но не мога да я пусна.

— Той ще посети някаква пивница или дома на приятел и… нощта май ще продължи по-дълго от нормалното. Ако посещението е било приятно. Това ще ми се случи повече от веднъж, когато Езра и Наоми се отбиват. Ние ядем и се смеем, както ми се струва, с часове, но когато напуснат къщата, аз ще погледна часовника и ще видя, че е минал само час или два. — Тя се засмива сама на себе си. — Той кара хората да изпитват неудобство, говори лошо за Магьосницата.

Ледени тръпки преминават през мен и цялото ми тяло пламва от разпознаването на случката.

— Ами бебето? — питам аз на един дъх, забравяйки да бъда тактична.

Лицето на Рин помръква, радостните спомени от посещенията на Езра и Наоми за вечеря са секнати от грозотата на онова, което се е разиграло след това.

— Тя се роди с камък в устата си — казва най-накрая жената. В ума ми светкавично изниква лицето на Ина. — Знамение. Хората са уплашени, мислят, че бебето е причина за всичко… — Тя надниква надолу към ръцете си.

Дишам учестено и се чувствам замаяна, като че вися на ръба на скала.

— Малцина от нас, приятелите на Наоми, след пожара ще отидат в къщата, по-точно в… каквото е останало от нея. Искаме да погребем мъртвите от семейство Море, преди всички да напуснат града — тя млъква. — Кралицата… — Казва тя. — Кралицата я иска.

— Кого? — поемам дъх аз.

— Бебето — отвръща Рин. По лицето й бавно се прокрадва печална усмивка. — Ала мъжът няма да я даде. — Тя поглежда към мен, а очите й са окръглени от страх. — Трябва да му осигурим време да избяга.

— Какъв мъж?

— Ковачът. Братът на Наоми.

Дишането ми спира.

— Пер?

— Така се казваше, той…

Нямам време да обмисля откровението й, защото лицето на Рин се сгърчва от спазъм и тя изкрещява, а ръката й отривисто се стрелва към сърцето й. Пускам чашата и се втурвам към нея. От това разстояние — толкова близо, че мога да усетя аромата на лайка в дъха й — забелязвам, че роклята й е изцапана с петна.

Тя се вкопчва в мен.

— Другата, вземи другата — пресекливо изрича тя.

— Коя друга, Рин?

— Близначката. Но… но… е твърде късно. Тя я отнася…

Гласът й заглъхва и пръстите й се отместват от ръцете ми. Надзъртам надолу и виждам как някакво червено петно разцъфва над сърцето й. Бавно и предпазливо отмествам дебелия вълнен плат на роклята й от гърдите й.

Плътта й е разполовена, а раната е обрамчена с тъмнолилавия цвят, който познавам толкова добре — мава, кралския знак на смъртта. Кръвта блика от нея, прясна и обилна… както в деня, в който е била дадена.

След като Рин се усмирява и притихва, аз дълго държа тялото й, прекалено потресена, за да помръдна. Кръвта й стопля скута ми и се стича в цепнатините на дъските на пода. И щом най-сетне съм в състояние да я положа на земята, аз се изправям разтреперана с намерението да открия чаршаф, за да я покрия, и след това да побягна от този град, за да не се върна никога, никога вече.

Току-що съм се обърнала с гръб, когато някакъв звук отзад кара вика ми да замръзне в гърлото ми. Извръщам се и виждам Рин изправена и наблюдаваща ме с озадачено изражение на лицето. Роклята й е чиста и непокътната, въпреки че моята все още е мокра от кръвта й.

— Здравей — казва тя. — Коя си ти?

26

Когато прекрачвам границата между Брайърсмор и останалата част от света, мракът се спуска за миг — ясният, хладовит зимен следобед се преобразява в студена нощ, току на ръба на мразовитото зазоряване. За момент се олюлявам на краката си, внезапната промяна ме кара да се чувствам замаяна — хората не са създадени да се движат през времето така и вълна от гадене преминава през мен. Но щом очите ми привикват с тъмнината, забелязвам силуета на кобилата, която все още ме чака, вързана за една ограда край пътя.

Тя изпръхтява с благодарност, когато я обръщам и я пришпорвам към Евърлес по пътя, по който дойдохме. Иска ми се да мога да споделя нейното простичко, препускащо щастие.

Думите на Рин отекват в главата ми. Кръвта й е изцапала роклята ми с петна, кръв, която тя е проливала отново и отново в продължение на седемнайсет години. След като възвърнах гласа си, я помолих да дойде с мен, смятайки, че бих могла да я изтегля обратно от тази неразбория във времето, в която, изглежда, бе захваната. Ала в момента, в който достигна до прага на къщата си, очите й се замъглиха от объркване.

Когато се опитах да я подбутна навън, тя започна да крещи и спря едва когато отпуснах китките й и продължих напред.

Умираща, умираща, умираща отново и отново. Глупаво бе да си представям, че мога да я спася от подобна могъща магия. Скръб разкъсва сърцето ми заради Рин, заради този град, заради едно семейство, което никога не съм познавала и което вече се е превърнало в пепел.

Но преди всичко друго мислите ми са погълнати от истината, която бавно, но неотменимо се оформя пред мен. Умът ми непрекъснато се връща към Езра Море — човека, който е забавял хода на времето, когато е бил щастлив. А когато съпругата му родила, времето е спряло напълно, точно както се случи с мен, когато Каро бе в опасност вчера.

Пер — татко — всъщност е моят вуйчо. Семейство Море вероятно са били моите истински родители, а истинският ми баща — човек, който се е появил в Брайърсмор незнайно откъде и е изчезнал точно толкова внезапно, когато градът е изгорял. Човек, който е презирал Магьосницата, но въпреки това статуята й е била близо до дома му, човек, за когото се мълвяло, че експериментира с магията. Ако аз бях бебето, което е било спасено, то дали бях и бебето, което е спряло времето. А Ина Голд…

Моята сестра? Моята близначка?

Невъзможно. И Роан…

Сестра ми се омъжва за Роан Гърлинг. Сестра ми ще бъде коронована за кралица. Сестра ми може никога да не узнае коя съм аз, нито пък да научи за нощта на кръв, магия и смърт, в която сме родени.

Загадката около всичко това се блъска в ума ми: татко умря, за да ме предпази от Кралицата. Предупреди ме в самия ден на смъртта си да не позволявам на Кралицата да ме види. Но защо? И какво общо има подобно нещо с Магьосницата, която продължава да се появява в сънищата ми с разтворени длани, докато тичам към нея… и ножът в ръка…? Какво общо има Кралицата с която и да било от историите, които Рин ми разказа? Защо е искала дете, родено в Брайърсмор, дете, чието раждане е спряло времето?

Освен, ако Кралицата… всъщност е Магьосницата.

Мисълта ме ужилва — заслепяващо пареща, а сетне студена. Казвам си, че това е въздухът, единствено и само въздухът, брулещ с камшик лицето ми.

По някаква причина Кралицата е пожелала дете, което може да спре времето.

Аз съм била спасена. Отделена от Ина, която е оставена, за да бъде взета от Кралицата. Означава ли това, че аз съм единствената със скрита сила, течаща в кръвта ми?

Ако Кралицата наистина е Магьосницата, то аз се бях изпречила направо на пътя й, причинявайки хаос и разруха след себе си. Но какво изобщо би искала тя от мен? Кралицата може да е студена и жестока, но никога не бе навредила на сестра ми. Ако е допуснала, че Ина е детето, родено с камък, дали въпреки това би могла да открие грешката си?

И, разбира се, съществува не по-малко належащият въпрос, каращ главата ми да изгаря от болка поради огромната му жест: коя всъщност съм аз? Защо раждането ми е спряло времето? Защо времето ми се втвърди и заседна в гърлото на Каро, без да е възможно да бъде взето от друг, освен от мен самата?

И накрая друга, далеч по-зловеща мисъл затъмнява всички предходни като облак от черен, задушаващ дим, толкова плътен, че очите ми започват да сълзят. Връщам се в ума си назад към историите, които написах като дете, как невинните игри на Лисицата и Змията бавно се помрачиха и промениха, докато накрая Змията се увиваше около сърцето на Лисицата и открадваше живота от нея. Ами ако Кралицата изобщо не е тази, от която хората трябва да се страхуват? Ами ако човекът, от когото трябва да се боят, съм аз?

Татко е погребан в безименен гроб някъде в гората. Той все още щеше да е жив, ако не бях отишла в Евърлес. Щеше все още да е жив, ако преди седемнайсет години ме бе изоставил да умра в Брайърсмор заедно с Наоми Море.

Поглеждам надолу към треперещите си, изцапани с мава и кръв ръце, а кобилата препуска стремглаво по пътя под мен. Не мога да се върна там. Трябва да си тръгна. Трябва да замина далече, далече оттук. Но как мога да пътувам без пари, а и къде бих могла да отида?

Планът светкавично се оформя в съзнанието ми. Ще се върна в Евърлес, но само за да взема вещите си, книгата и дрехи, които не са покрити с кръв. След това ще се измъкна и ще избягам през малката врата в стената на Евърлес — портата на прислугата. С мъничко късмет ще бъда далече още преди да се установи липсата ми дори сред слугите.

Идеята да не се сбогувам с приятелите си в имението — Лора и Хинтън, които ме подкрепяха в най-дълбоката ми скръб, както и с Ина — моята сестра, е като нож, забит в ребрата ми. Лицето на Каро също прехвърча през съзнанието ми, но освен него и небелязаните й ръце, чисти от петната на трезора. Айвън излъга заради нея. Тя ме излъга.

Може би, след като се озова далеч от Евърлес, ще успея да разплета загадката, за да се освободя от нея, така че да мога някой ден да се върна.

Илюзия.

Пришпорвам коня напред.

Пътуването ми обратно към Евърлес преминава като в мъгла и скоро прекрачвам портите, снова припряно по коридорите на слугите и влизам в общата спалня, която милостиво е празна, а всички са заети с ежедневните си задължения и дейности. Не ми отнема много време да събера нещата си и за миг заставам над тясното си легло — твърдо и неприятно, но все пак, макар и за кратко, мой дом. В тишината на спалнята се преобличам, изхвърлям изцапаната с кръв рокля в огнището и нахлузвам върху все още оцветените си ръце меките ръкавици, които Ина ми подари. Сетне ускорявам крачка през задния вход към най-краткия път за западната порта. Старая се по най-добрия начин да изключа всичко наоколо извън следващата си цел: тази врата, това стълбище, вратата, водеща навън. Само че някой извиква името ми, гласът е мъжки, кадифен, познат и това прояснява мъглата в ума ми. Заковавам се на място и се обръщам.

За първи път, откакто напуснах общата спалня, забелязвам обкръжаващата ме среда: отишла съм направо до красивите кралски градини, не по-малко зашеметяващи сега, когато са сковани от сняг и лед. С изключение на алеите за разходка, виещи се из тях, снежната пелена по земята е недокосната, ослепително бяла. А насред всичко това стои Роан Гърлинг в своето зелено ловно наметало, бузите му са порозовели, а по косата му и миглите му са кацнали снежинки.

Почти не съм го зървала напоследък. Но сега, когато го виждам пред мен, целия в ярки цветове на фона на бялото, черното и сивото на градината, чувствата ми пак ме връхлитат като приливна вълна. В едната си ръка той небрежно държи елегантна пушка с бронзов приклад, а с другата отмята косата от лицето си.

— Джулс — казва отново той, а усмивката му е далеч по-сияйна от бледото утринно слънце над нас. — Къде се губиш?

Засмивам се, мислейки си за пивницата, за сиропиталището, за уличката на търговеца на време, за трезора. Имам желание да му разкажа всичко, а очите му с цвят на лятно небе обещават утеха и разбиране. В края на краищата той ме познава по-дълго време от всеки друг тук. Но прехапвам езика си в последния момент.

— Бях заета с работа, лорд Гърлинг — отвръщам, избягвайки очите му. — А освен това вие отсъствахте. Заминахте с лейди Голд.

Думите в гърлото ми са студени. Докато ги изричам, се досещам, че Ина и Кралицата също трябва да са се върнали в Евърлес, щом Роан е тук. Налага се да се махна веднага, преди пътят ми да се пресече с техния. Не съм сигурна дали ще мога да погледна Ина, без да й разкажа истината за нас. А Кралицата…

Мислите ми обаче се разсейват, когато Роан накланя глава, а обичайната му усмивка отсъства. Погледът му придобива сериозност. Той пристъпва по-близо и против волята си аз стисвам по-здраво торбата си.

— Джулс! — Сега името ми звучи по-нежно от устата му, а очите му настойчиво се впиват в мен. — Добре ли си?

За секунда го виждам като дете, пресягащо се надолу от клона на дъба, за да ми помогне да се изкача при него. Думите излитат неудържимо от устата ми:

— Обичаш ли я?

Роан застива с наполовина протегнатата си към мен ръка. Челото му се сбърчва.

— Кого?

Срамът и страхът ме повалят, превръщайки ме в нещо дребно и кухо. Ала аз заминавам и никога вече няма да видя Роан Гърлинг след днешния ден, така че…

— Ина — пак казвам аз. — Обичаш ли я?

Роан примигва. Преглъща. Предприема още една крачка към мен, достатъчно близо, за да усетя мириса на бор, който се е просмукал в кожата му. Няма следа нито от лавандула, нито от розова вода днес. Той си поема дълбоко дъх и за момент леко потръпва.

— Не — отговаря накрая. — Не я обичам.

Аз замръзвам зашеметена. Не мога да помръдна дори когато той посяга и взима ръката ми в своята.

— Ти си тук — отвръща колебливо. — Ти си тук и ми липсваше, а аз… не мога да погледна Ина повече, не и както преди. Не и когато знам, че ти си в Евърлес. — Той пристъпва още по-близо. Долавям топлината, излъчваща се от него, дъха му, който гали косата ми.

— Роан… — не съм убедена какво ще кажа: че всичко е наред или че е страхливец, защото е наясно с това, но въпреки факта ще се ожени за Ина… или да го помоля да ми позволи да си тръгна, или да се приближи…

Роан, момчето, което ухае на различни парфюми в зависимост от деня.

Роан, момчето, което веднъж ме гонеше из полята с диви цветя, с глава, килната назад от смях. Момчето, което повече от всичко обича Евърлес с неговия пудинг и печен пернат дивеч, с леещите се искрящи напитки, с градинските забавления по средата на зимата.

Думите се сгромолясват в мен, заплетена смесица от объркани спомени и чувства.

Оказва се, че това няма значение, защото Роан вече е взел решение. Той се навежда, стопява разстоянието между нас и преди да съумея да помръдна, преди да съумея дори да помисля, устните му намират моите.

Задъхвам се от допира им. За миг занемявам замръзнала и скована, а сетне избухва скрита война във всяка клетка на тялото ми, проправяща си път от гърдите ми и придвижваща се навън, докато вкупом всички частици в мен крещят едновременно да се отдръпна и да се приближа. Последните бързо печелят. Роан заравя пръсти в косата ми, накланя лицето ми назад, за да срещне неговото, и в отговор, като че по свое собствено решение, ръцете ми обвиват кръста му и аз го придърпвам към себе си. Желанието — не просто към самия Роан, а копнежът да бъда желана, да бъда обичана по начина, по който го обичах, когато бях дете, да принадлежа на някого, да възстановя някаква пълнота и цялост от детството си, да бъда истинска — ме завладява, прогонвайки всички мрачни разкрития на нощта.

Роан прокарва ръка по бузата ми, обхваща с длан врата ми, а докосването му изпраща вълни от ледени тръпки по тялото ми. Нечий пулс трепти неравномерно там, където ръката му лежи на врата ми, не мога да кажа дали е неговият или моят. Всичко е необуздано — ръце, дихание и устни. Едва когато спираме, за да си поемем въздух, съзнавам, че всичко е притихнало.

Наистина, докато не секнаха, не бях чула звуците на градината, а ето че сега отсъствието им ехти далеч по-силно от самите тях. Светът около нас мълчи.

Не.

Роан долавя, че се сковавам. Отдръпва се назад и се взира въпросително в очите ми с лека усмивка на устни. И тогава той също забелязва отсъствието на звуци. Озърта се наоколо и свъсва вежди.

Мога да кажа с точност какво мисли, защото сега виждам какво се е случило. Нищо не изглежда неестествено, но абсолютната застиналост е по-разпознаваема за окото от ефимерното движение. Съзирам смущението по лицето на Роан, когато той съзнава, че клоните на дърветата не се полюшват, че две птици, къпещи се в близкия фонтан, са замръзнали насред пляскането с крила, че рехавите облаци не се носят по небето, а висят на едно място като в картина.

Отново съм спряла времето. И този път с мен има и друг човек. Роан поглежда надолу към мен и установявам как изражението в сините му очи бавно преминава от объркване в страх. Пронизва ме болка.

Протяжният миг не трае дълго. Неподвижността е разбита от звука на затръшната врата и изкрещяна ругатня.

— Ето я там! — надава глас някакъв мъж.

Шумовете на градината, които се завръщат, веднага биват заглушени от тежки тичащи стъпки. Отмествам се от Роан, двамата се извръщаме и виждаме как трима от стражите на Евърлес са се устремили към нас. Прекалено шокирана съм, за да помръдна, когато най-бързият от тях ме улавя за ръката.

— Какво… какво означава това? — гласът на Роан звучи слабо. Той изглежда блед и силно разтреперан. После очите му се разширяват. — Лиъм!

Обръщам се рязко и съзирам как Лиъм крачи през градината, а зад него се развява черната му пелерина — целият е лед и острота, докато Роан е цвят и живот…

— Отдръпни се, Роан! — казва Лиъм хладно, сякаш изобщо не е изненадан да види брат си тук до мен. — Арестът на госпожица Ембър не те засяга.

Дъхът засяда в гърлото ми, докато Роан прави крачка напред, а ръцете му се свиват в юмруци встрани от тялото му.

— Арест? Какво изобщо би могло да оправдае това?

Ала думите му заглъхват във въздуха край нас, докато един от стражите издърпва ръкавиците ми и излага на показ ръцете ми, оцветени в много тъмно виненочервено. Той получава очаквания отговор.

Лиъм хвърля поглед към мен и сърцето ми се смразява — той целият е изтъкан от зло, устата му е просто безмилостна резка, а очите му са бездънни, мрачни, непроницаеми. Той посочва с неясен жест към стражите си.

— Отведете я!

Роан стои неподвижно, когато стражите ме повличат извън градините, двама от тях стискат предмишниците ми с болезнена здравина. Гледам го втренчено и ми се иска да изрече нещо, да спре случващото се, но той не го прави. Просто наблюдава как ме отвеждат против волята ми. Разочарованието вгорчава вкуса в устата ми, разочарование не толкова от Роан, колкото от мен самата, задето съм изляла множество илюзии в ръцете на младеж, неспособен дори да отвори устата си, за да ме спаси.

Лиъм върви редом до стражите, крачката му е непринудена, а очите му са вторачени напред.

— Недей да крещиш! — казва ми той.

Скърцам със зъби, когато излизаме от градините и попадаме в празен двор, където ни чака някаква невзрачна кола без прозорци, чиито задни врати висят отворени.

Стражата безцеремонно ме вдига, хвърля ме вътре и аз се строполявам по гръб. Изправям се с мъка и се хващам за стената за равновесие, но е твърде късно — вратите вече се затварят, заключвайки ме в мрака. Последното нещо, което зървам, преди дневната светлина да изчезне, е как Лиъм издърпва напред качулката си, за да скрие лицето си.

27

Пътуваме, както ми се струва, от часове, докато неистово препускащото ми съзнание бавно се вцепенява от страх. Когато напуснах Брайърсмор, бях толкова близо до истината, че можех да я почувствам как жужи в костите ми. Сега ми изглежда, че никога няма да я узная, че ще свърша като татко — с източено време и умираща сама в студа.

В даден момент забелязвам, че непоклатимото дрънчене на колата по пътя е отстъпило място на по-равномерно подрусване, като че се движим по трева. И тогава тя се разтриса и спира. Внезапно вратите се отварят, а вътре нахлува светлина и ме заслепява. Свивам се седнала, притулвайки очите си, докато фигурата в рамката на вратата постепенно се превръща в Лиъм, стъпил с единия си крак върху ръба на колата. Гледката зад него прилича на открито поле, без да се мержелее какъвто и да било път.

Обзема ме отровна омраза дори когато ужасът ми се завръща гръмовито. Замъкнал ме е насред нищото, за да ме убие ли?

Лиъм ме гледа изпитателно, без да продума. Ненавистта ми към него пулсира, блъскайки отвътре по кожата ми. Представям си как тя се откъсва от мен като аморфна маса от черен дим и се обвива около гърлото на Лиъм. Ала знам, че ако се опитам да разиграя тази сцена, мечът, висящ свободно на хълбока му, ще намери сърцето ми за секунди.

— Погледни насам — казва той. Отстъпва встрани, за да мога да виждам през задната част на колата, и посочва към нещо. Първоначално допускам, че ми показва тримата стражи, стоящи на разстояние един от друг малко по-встрани от нас — извън обхвата на слуха, но достатъчно близо, за да стрелят, ако дръзна да бягам.

Сетне погледът ми стига по-далеч. В посоката, в която сочи пръстът на Лиъм, се откроява широко сиво петно на хоризонта — редица малки тъмнеещи очертания, някои от които изпускат струйки дим в небето. Град, и то доста по-голям от Крофтън или Лаиста. Изравнявам поглед с този на Лиъм.

— Това е Амбъргрис — казва той. — Пристанищен град на залива Хънт. Била ли си там преди?

„Не говори!“ — напомням си аз и скръствам ръце на гърдите си.

— Ще приема това за „не“ — отвръща Лиъм след миг. — Както и да е, там живеят над сто хиляди души. Ще можеш да изчезнеш… — В гласа му няма злоба; той е нисък, ясен, прям, сякаш се опитва да ме убеди в нещо. — Създай си ново име, нов живот.

Той се навежда, за да вземе нещо, намиращо се до краката му. Изправя се, пуска някакъв вързоп на пода на колата между нас и за своя изненада съзирам, че това е мъничка, но тежка кесия с кръвни монети.

— Не можеш да останеш в Евърлес — казва той.

— Знам — изричам ядосано аз. Наченките на гневни, объркани сълзи закипяват в гърлото ми. — Но я ми кажи. Ако сега имаш доказателства, че съм проникнала в трезора, защо просто не ми източиш кръв? Ако ме мразиш толкова много, защо се отърваваш от мен по подобен начин?

Лиъм като че ли се сепва от думите ми, макар и за секунда.

Той примигва и вдига едната си ръка, за да си поиграе нервно със закопчалката на наметалото си.

— Не те мразя, Джулс — казва с неравен глас. — Само че не разбираш ли? Ти си в опасност.

— Заради теб! — почти изкрещявам аз. — Ти излъга. Не се преструвай, че не схващаш за какво говоря. Ако беше разкрил истината, че блъсна Роан в огъня, нямаше да ни се налага да бягаме. Ти обвини баща ми и ни измъчваше, въпреки че той бе дал здравето си, за да служи на твоето семейство. Там беше нашият дом, а ти ни прогони. — Гласът ми придобива сила, докато все повече и повече думи се изливат навън. — Ти си виновен, че животът ни докара до това положение. Ти си виновен, че той е мъртъв.

Лиъм изглежда така, сякаш е бил шамаросан, но после нещо се променя в изражението му.

— Джулс — подема той едва доловимо и с усилие. И тогава си спомням за бележника му и за моите детски истории, записани от него.

— Ти знаеш нещо за мен, нали? — изстрелвам, преди той да смогне да проговори. Дори когато му се нахвърлям с обвиненията си, в сърцето ми, протяжно и болезнено, се прокрадва проумяването на ситуацията.

Инцидентът.

— Ти ме наричаше вещица — прошепвам аз наполовина на себе си.

Пламъците бяха изскочили от отворената пещ към Роан. Това щеше да го убие.

Може би бях пожелала огънят да спре — точно както бях сторила с въздуха в градината, когато Роан ме целуна. Бях спряла времето.

— Видял си ме да спирам времето — прошепвам аз и изпитвам потребност да изрека мисълта си на глас, за да й придам смисъл.

Отнема му доста време да заговори. Когато го прави, гласът му е тих.

— Не. Видях да го връщаш назад. Пламъкът обхвана Роан и разтопеният метал от кофата се изля върху кожата му, а ти го сграбчи и го дръпна назад. И плътта му се оказа незасегната. Ти го спаси. — Той свежда очи към земята, сякаш е смутен. — Ако не бе заминала, ако някой беше узнал какво можеш да направиш…

Паниката ми постепенно изчезва, оставяйки единствено горчивината в устата ми. Налага се да укротя гнева в сърцето си и да се съсредоточа върху тайнствената смърт на татко, върху онова, което казва Лиъм… олюлявам се под тежестта му.

Омразата на татко към Евърлес и семейство Гърлинг се простираше по-надълбоко от разума. Освен ако той не бе преувеличавал, мъчейки се да изгради стена от мълчание между мен и застрашителната истина. Лиъм секва мислите ми.

— Баща ти ми нямаше доверие. Знаеше, че не си в безопасност в Евърлес. — Той се усмихва горчиво. — Мога да си представя какво ти е казал за мен, за да те държи на разстояние. Прочетох го по лицето ти, когато те срещнах извън трезора. Не го обвинявам. Тогава бях отвратителен. Но онази нощ ме промени. Ти ме промени. — Той поглежда надолу. — Съжалявам, Джулс. За всяко страдание, което съм ти причинил. Просто се стараех да те защитя.

Да ме защити. Възможно ли е? Сред целия хаос от нова информация не съм в състояние да кажа по един или друг начин дали думите му са поредната лъжа, или най-чистата форма на истината, която някога съм познавала. Има нещо в ръката му, което той предпазливо поставя на земята между нас. Поколебавам се за момент, но когато съзнавам, че онова, което изпълва листа, е неравният почерк на татко, го грабвам. Светът около мен като че забавя ход, когато разбирам, че това е писмо до Лиъм.

— Вярно е, че дойдох да ви търся… — той спира, щом го удостоявам със заплашителен поглед, — … но само за да помогна. После Пер ми каза, че си умряла. — Гласът му е толкова приглушен, сякаш говори отчасти на себе си. Лиъм се взира в лицето ми и устните му се раздвижват. — След като си тръгна, аз ти писах, за да се уверя, че си в безопасност, изпращайки куриер до всяко село наоколо, но подозирам, че изобщо не си получила писмата ми. И накрая, след катастрофалното ми посещение, той ми каза, че си мъртва. — Усмивката и гласът му са някак немощни, уморени. — Предполагам, че е искал да спра да те търся. Смятах, че най-добрият начин да останеш в безопасност би бил да те принудя да напуснеш имението, да напуснеш Евърлес завинаги… като те накарам да се чувстваш нещастна там. — Гласът му поукрепва. — Аз не съм твой враг, Джулс. — Изрича бавно той, като внимателно подбира думите си. — Но ти действително имаш врагове. И то много.

Отчаяно ми се приисква да притисна ръце към ушите си и да възпра онова, което Лиъм казва, ала не мога. Изпитвам желание да го ударя, но не го правя. Нещо дълбоко в мен знае, че в този момент той не лъже. Може би е заради лицето му, върху което липсва обичайното му подигравателно изражение, или е заради ръцете му, отпуснати отстрани до хълбоците му, превръщащи позата му в открита и уязвима.

— Роан не си спомняше какво стана в ковачницата на Пер. Заради теб дори не му се случи нещо, което да помни — казва той. — Но онова, което ти стори днес, бе различно. Брат ми е неразумен, но не е глупав. Това значи, че ще има още един човек, който ще знае.

— Роан никога не би… — замълчавам, мислейки за страха в гласа му, за неискреността в думите му. Чудя се какви ли тайни пази той.

— Винаги си била такава, толкова доверчива — казва Лиъм.

Той сяда на ръба на колата и се обляга на стената, люлеейки краката си, така че препречва вратата. Някаква част от мен отбелязва, че е преградил изхода, но желанието ми да избягам се е изпарило. Усещам се вкоренена на това място, жадна да науча истината.

Преглъщам. Той ме е държал далече нарочно. Той знае коя съм аз. Какво съм аз.

Сънищата за статуята.

— Аз съм… — в това няма никакъв смисъл. Не може да има. И все пак не разполагам с друг вариант, за да го разбера. — Мислиш ли, че някак съм свързана с Магьосницата? — питам го аз.

Лиъм не реагира за минута. А после за моя изненада той се засмива — широка и искрена усмивка озарява лицето му като слънце през буреносни облаци. Това продължава едва миг, но когато се усмихва, ми напомня на Роан. Не, изглежда като напълно самостоятелна и отделна личност.

Сетне поклаща глава.

— Не точно — казва той. — Но може би.

В мен се борят смущение и чувство на неудовлетвореност.

— Не проумявам. Ти каза…

— Когато заминах да уча — прекъсва ме той, — не можех да престана да разсъждавам върху твоите истории за Змията и Лисицата, както и върху онова, което бях видял в ковачницата. За момента, в който ти… — Върна времето назад. Той не го изрича. Вместо това само се покашля. — Тези неща ме провокираха да се обсебя от историята за кръвното време. Прекарах няколко години в изучаването на старите митове. — Додава той. — Но не само в академията, пътувах из цяла Семпера, намерих всяка книга и учен, и древна история, ала в крайна сметка трябваше да се откажа. Учителите ми смятаха, че преследвам измислени приказки, че пропилявам таланта си.

Независимо че истината, която споделя с мен, ме смайва, липсата на скромност у него все още ме подтиква да врътна очи нагоре… Потискам желанието.

— Дори когато се фокусирах върху другите си науки — допълва той, — не спирах да мисля за Магьосницата и Алхимика, както и за историите, които хората разказват за тях. Имаше смесени описания — впечатления от самата Магьосница, противоречащи на онова, в което бях възпитан да вярвам още от рождението си. Предполагам, че знаеш традиционната версия.

Тършувам дълбоко в съзнанието си за приказките, четени на децата прислужници през онези ранни утрини в библиотеката на Евърлес преди много години.

— Разправят, че Алхимика заграбил безсмъртието на Магьосницата, обвързвайки го с метал, за да могат да се освободят от злия господар. По-късно той твърдял, че знае как да го върне обратно, но това било единствено хитър ход, с който да открадне сърцето на Магьосницата.

— А дванайсетте камъка… — подмята Лиъм.

— Той казал на Магьосницата, че просто трябва да погълне дванайсет камъка. Ала тя не му повярвала. Магьосницата го убила, като го накарала той самият да погълне дванайсетте камъка, след което Алхимика се удавил. — Почти се чувствам глупаво да разказвам историята, но по лицето на Лиъм се чете ужасна настойчивост, която разсейва всякакво усещане, че това е игра.

— Да. Но онова, в което описанията се различават — казва той, — е, че повечето от тях представят Алхимика като крадец, измамник, лъжец, който се отнасял с презрение към Магьосницата и умрял с нейното сърце. Ала други описания посочват, че Магьосницата и Алхимика все още са наоколо и тя го преследва, за да вземе сърцето си. Питах се, ако Алхимика е оцелял, как е станало това?

Взирам се в него безпомощно объркана.

— С магия?

— Дванайсетте камъка. Съществува една теория за камъните, която просто не можах да пренебрегна. Теорията, че всеки камък представлява…

— Един живот — казвам аз, докато някакъв неясен спомен кръжи в мен.

— Именно. Дванайсет. — Лиъм се навежда малко по-напред. — Ами ако Алхимика не е излъгал за твърдението си? Ако е открил начин да върне на Магьосницата безсмъртието й, само че по различен начин? Да се роди, да живее нормален живот, да умре… Но след това да се роди отново — същата душа в ново тяло… с цялата мъдрост на предишните си животи.

Ужасяващо познание си проправя път в мен, придобивайки форма.

— Смяна на животи отново и отново като…

— Като змия — казвам, завършвайки изречението.

— Да, но ако това е вярно, ако Алхимика притежава дванайсет живота, защо сме чували толкова малко за него оттогава? — Лиъм говори все по-припряно, а лицето му е поруменяло от студ и вълнение.

— Какво искаш да кажеш? Че целият мит е една лъжа? — спомените за Брайърсмор пак ме връхлитат. Езра Море, рожденият ми баща, който говорел с гняв за Магьосницата, който, изглежда, бил обсебен от времето.

— По-скоро, че е непълен — отвръща Лиъм. — Ами ако Алхимика наистина не е желаел да бъде намерен? Ами ако е знаел, че Магьосницата ще го убие, в случай че го открие?

Кимвам бавно, мислейки за Кралицата — леденостудена, безсърдечна и по-възрастна от всички в Семпера.

Той прочиства гърлото си.

— Виж. Знам какво е да вършиш неща, които другите хора осъждат остро. — При тези думи очите му заблестяват и аз съзнавам, че се опитва да каже нещо голямо, нещо важно, но не знам дали съм готова да го чуя. Той прокарва ръка през косата си. — Ами ако Алхимика просто е бил разбран погрешно, ако е искал да остане скрит? Това може да обясни защо не сме чували за него от векове. Но пък все още не обяснява едно нещо.

— Което е? — слънцето започва да залязва и в костите ми се просмуква студ. Потрепервам.

— Ти, Джулс. Това не обяснява теб — той поставя ръцете си на раменете ми и аз инстинктивно се напрягам, но после се изненадвам от топлината на докосването му.

Въпреки всичко той някак грее.

— Историите, които разказваше… Записах ги възможно най-добре, когато си дадох сметка какво означават — Лиъм ме поглежда многозначително. — Години наред не можех да сглобя частите заедно и се бях отказал. Докато един ден в часа по математика и философия професорът изнасяше лекция за находчивостта и простотата на законите на математиката и логиката. Той каза, че „най-краткото разстояние между два обекта винаги е права линия“.

Между нас се разстила нескончаема тишина.

— Бях прекарал толкова много време, мъчейки се да разгадая връзката между теб и Алхимика. Не виждаш ли колко находчиво прост е истинският отговор?

— Аз…

— Ти си Алхимика, Джулс — казва той.

С отворената си от изумление уста сигурно приличам на риба, която току-що е уловена. В това, което той изрича, няма никакъв смисъл. И в същото време думите му ме пронизват с прецизността на истината, на спомените, на историята. Костите ми запяват в отговор на собственото ми име.

— Но… Алхимика е мъж — казвам аз, борейки се със собствените си думи.

— Може би това е, в което хората искат да вярват. Или… ами с всичко около теб, което се променя от един живот в друг, защо да не е възможна и тази промяна? — Той пак се усмихва и аз се чувствам така, сякаш се рея извън тялото си и наблюдавам този разговор отгоре.

— Но… — успявам да произнеса, а сетне се запъвам. Има хиляди причини това да е невъзможно и аз се хващам за първата, за която се сещам. — Не си спомням нищо за… минали животи.

Очите на Лиъм търсят моите, като че се озърта за нещо, което вече е вътре в мен. Докато се взирам в тъмните му очи, си мисля за сънищата. За историите. За книгата.

— Змията и Лисицата — казвам бавно на глас. Умът ми е изпълнен с някаква мъгла, която скрива от мен неимоверните мащаби и значимостта на онова, което ми казва Лиъм. Знам обаче, че ако тя се избистри, ще ме обземе ужас, така че сега съм благодарна за спокойствието. — Аз съм Змията. — Подемам аз. — А Лисицата…

Очите на Лиъм се стрелват встрани, сякаш някой може да ни чуе.

— Кой краде времето в Семпера?

— Твоето семейство — отвръщам, без да се замисля или поколебая.

Очите му се превръщат в стомана, преди да омекнат отново.

— Да, но ние не сме единствените.

— Кралицата — думите ми са приглушени от почуда или страх, не съм способна да преценя. Това е същата идея, която ми хрумна, след като напуснах Брайърсмор. Кралицата е Магьосницата.

Лиъм кимва.

— Тя краде времето на всички в Семпера от векове.

— И Магьосницата иска мен. — Не Ина, а мен. Търсеше ме. В Брайърсмор. Но… — Защо?

— В теб е сърцето й, Джулс, ако те залови, ще те убие. А ако те убие, ще си възвърне силата и всичко ще свърши. — Алхимика е откраднал сърцето на Магьосницата. — Ти държиш нейната мощ. Може би баща ти не е разбирал колко много означава тази мощ, след като кръвта ти се е смесвала с нейната през всичките тези животи… — След кратка пауза той продължава: — Може би никой не знае колко сила има в сърцето ти, Джулс. Дори и Кралицата.

Дъхът изчезва от дробовете ми. Огромното ми, мрачно подозрение не се оказва погрешно. Ето защо татко не желаеше Кралицата да се доближава до мен.

Лиъм отмества поглед. В спускащия се здрач той изведнъж изглежда много уморен, а мъничките бръчици в крайчеца на очите му стават по-дълбоки.

— Затова върви — прошепва той. — И не се връщай в Евърлес. Никога.

И тогава, преди да съумея напълно да разбера всичко, което се е случило, той се обръща и се отдалечава с широки крачки през полето.

28

Докато гледам как Лиъм си отива, в ума ми се избистря една мисъл.

Не.

Цялата тежест на онова, което той ми каза, се върти в главата ми — зашеметяваща, заплашваща да ме смаже, но в този момент нещо друго е много по-важно от невероятните истории за Алхимика и Магьосницата.

Ина Голд.

Кралицата смята, че Ина е Алхимика, а не аз. Затова я е осиновила преди толкова години. И ако Лиъм е прав, Кралицата разполага с някакъв план да унищожи Ина и да си върне силата — тя просто чака нещо… нещо, което още не разбирам твърде добре. Но каквото и да е то, трябва да предупредя Ина, трябва да я спася — моята сестра — преди някой друг да пострада заради мен.

Инстинктивно протягам ръце към отдалечаващата се фигура на Лиъм. Всичко, за което мога да мисля, е това, че ако се качи на коня си и се отдалечи, той ще заключи портите на Евърлес зад себе си.

Необходимостта да го спра изгаря, нажежена и отчайваща, гърдите ми и сякаш почти мога да зърна отминаващите секунди като осезаеми нишки, сякаш мога да ги сграбча и уловя.

Мощта — древна, първична и замайваща — се надига в мен. Не е както когато Каро се задави или когато целунах Роан. Тогава, спирайки времето, усещах, че нещо се е увредило, като че светът около мен е заразен, разбъркан. Сега светът около мен е неподвижен, защото моята воля е такава. Студеният вятър секва рязко и всички други шумове също замират, дори далечният плисък на океана, чието присъствие не бях осъзнала, докато не притихна. В далечината виждам размазаните силуети на Лиъм и стражата му, качващи се върху конете си. „Спри ги!“

Кръвта бумти във вените ми, когато времето ми се подчинява, студът мълниеносно напуска краката ми, тревата се укротява. Като че някакъв сапунен мехур се раздува, за да обхване полето. За няколко мига той се разпростира над двайсетте метра, които ме отделят от стражите, и ги застига.

Секунда по-късно връхлита и Лиъм. Съзирам ясно как мехурът го поглъща. Той гледа назад към мен, едната му ръка е вкопчена в юздите на коня му, а очите му са се разширили от ужас.

Той забеляза. Забеляза какво сторих, преди то да го замрази. Ала не съм в състояние да спра, за да се тревожа за това. Втурвам се към конете, а скърцането на ботушите ми по земята и собственото ми накъсано дишане са единствените два звука в цялата вселена. Спирам запъхтяна пред по-младия страж и неговия кон — дребна и яка кафеникава кобила. Докосвайки я нежно по бузата, пожелавам тя да се събуди.

Тя се връща към живот изпод ръката ми и се изправя на задните си крака, пръхтейки. Отскачам назад и разпервам ръцете си. Разбира се, на нея й се струва, че някакво непознато човешко същество е изникнало от нищото пред взора й.

— Всичко е наред — казвам аз с най-спокойния си тон, докато сърцето ми бие лудо. — Всичко е наред.

Кобилата тропа с копита и цвили, но ми позволява да я доближа и да измъкна юздите й от застиналите ръце на стража. Потупвам гальовно бузата й, както ми показа Там, и тя скоро се успокоява. Размърдва се нервно, когато се качвам с мъка върху седлото, но ми се подчинява, щом я притискам с крака и я повеждам надалече от скупчилите се няколко души.

От наблюдателницата си върху гърба й виждам, че малката ни групичка е оставила диря по заснеженото поле — следи от конски подкови и издължени, дълбоки бразди от колелата на колата, пътека, отвеждаща към разстилащия се здрач. Нямам друг избор, освен да се надявам, че ще ме заведе до някой път, по който да се върна обратно в Евърлес. Както и че балонът ми от време ще се задържи дори след като съм напуснала неговите очертания, поне толкова, колкото да ми осигури добра преднина пред стражата и Лиъм.

Не мога да се въздържа и се обръщам назад върху седлото, за да надзърна пак към Лиъм. Той стои с очи, вторачени в мястото, където ме видя за последно. Свикнала бях да си мисля, че ми напомня на статуя с изваяните си черти и студен поглед. Но сега, макар че гръдният му кош не помръдва и клепачите му не трепват, той прилича на всичко друго, но не и на статуя. Буря от емоции е замръзнала върху лицето му, върху разтворените му устни и ококорените му очи. Потрес, страх и гняв, но и нещо като възхищение. Като копнеж.

Пътят назад към Евърлес сякаш лети под нас, кобилата на стража галопира, като че съм я яздила години наред. Може би е в състояние да почувства силата, надигаща се в кръвта ми, или по-вероятно долавя настойчивостта в сърцето ми, която всички животни явно са способни да разпознаят. Яздя на юг и когато слънцето изгрява, се озовавам в покрайнините на Лаиста, а нащърбеният силует на Евърлес се откроява на фона на небето.

Портите са отворени. Остават шест дни до сватбата и нестихващият поток от каруци, натоварени с цветя, вино и топове с платове, вече се стича към имението. Настигам ги, конят ми ловко се промушва между фургоните, и нахълтвам през портите.

Двамата стражи, стоящи там на пост, се извръщат към мен изненадано, втренчват се в роклята ми на прислужница и в красивия ми кон, ала аз ги подминавам, препускайки към двора. Всичко наоколо се движи бавно, сякаш въздухът се е превърнал в катран за всички други, но не и за мен. Не знам дали времето се изкривява, или това е просто адреналинът, който кипи в тялото ми, и паниката, която се преобразява в движение.

В двора слизам от кобилата и я оставям близо до конюшните. Промушвам се в замъка през някаква странична врата и се оказвам в коридорите на прислугата. Дори толкова рано сутринта те са претъпкани с хора, сватбените задължения се прибавят към обичайните им задачи и се създава тази несекваща върволица от слуги, сновящи в една или друга посока.

Боя се да не ме спрат, ако им се сторя твърде странна, и макар че цялото ми тяло е нетърпеливо да изтича до покоите на Ина, вместо това крача отривисто с наведена надолу глава и притиснати до хълбоците ми ръце. Отначало не виждам лицето на човека, който ме сграбчва за ръката. Поглеждам стреснато нагоре и гърлото ми се свива, когато зрението ми се изпълва с нечие бледо, красиво лице, обрамчено от тъмни къдрици. Лиъм. Открил ме е… вече… невъзможно. Но…

— Джулс — поема си дъх Роан и ме дръпва настрани в коридора. Струва ми се, че е изминала цяла година от момента, в който ме целуна в двора, но близостта му връща всичко наново — тръпката, смущението, объркването и хаоса. И все пак се опитвам да пренебрегна внезапното учестяване на пулса си. Онова, което се случи между нас, днес е най-маловажното нещо на света.

— Търсих те. Както и всички останали. Къде беше? — възкликва той, когато се отместваме в някаква ниша, в която не могат да ни забележат. Ръцете му се отпускат собственически върху раменете ми. — Какво стана снощи? Лиъм къде…

— Не мога да ти обясня точно в момента — казвам аз и си налагам да се отдръпна от него. — Роан, къде е Ина?

— Ина ли? — Той се намръщва и върху лицето му се изписва сериозно изражение. — Мисли ли за това, което ти казах…?

— Нямам време — прекъсвам го припряно. — Тя в безопасност ли е?

Сестра ми. Моята сестра. Какво иска Кралицата от нея? Какво е планирала?

— В безопасност ли? Току-що се разделих с нея — Роан възроптава, но лицето му се смекчава. — Защо да не е…

— Не мога да ти обясня точно сега — отвръщам забързано аз. — Но тя е в опасност, Роан.

В мен се прокрадва подозрение — дали той знае, че опасността е Кралицата, осиновителката на Ина, нейното единствено семейство?

— Роан, моля те, повярвай ми. Измъкни я от стаята й и я отведи в твоята. Стой с нея, докато не ти кажа, че е безопасно.

Той ме гледа втренчено и мълчаливо, а по изражението му се чете страх.

— Моля те, Роан — умолявам го аз с дрезгав глас. — Ина е моя приятелка. Нищо друго няма значение сега. Ако тя изобщо те интересува, остани с нея и заключи вратата. Само докато дойда. Моля те!

Той бавно отпуска ръцете си от раменете ми.

— Добре — казва най-сетне. — Ще остана с нея. Но след това ще дойдеш да ни вземеш и ще ми обясниш всичко това, нали?

— Ще го направя — поемам си дъх с такова облекчение, че ми иде да заплача. — Обещавам, че ще го направя. Сега върви. Заключи вратата и не пускай никого вътре, независимо какво казват.

Обръщам се и се насочвам по коридора, принуждавайки се да не надниквам назад.

Щом краката ми се задвижват, вече съм наясно къде отивам.

При Кралицата.

29

Когато завивам край ъгъла на коридора, където са покоите на Кралицата, ръцете ми са свободни, готови да спрат времето, за да премина през тримата стражи, които винаги стоят на пост край вратата й, след като се смрачи. Но вместо това се заковавам на място, когато се изправям пред празния коридор.

Може би Кралицата е отишла някъде — мога да почакам тук и да застана очи в очи с нея, когато се върне. Прекосявам коридора до вратата й и за всеки случай понечвам да я отворя. За моя изненада топката се завърта изпод пръстите ми и вратата се отваря. Поколебавам се, тъй като някакъв тих глас вътре в мен шепне, че нещо не е наред.

Всъщност не. Нищо не е наред — сбъркано е от векове. А Ина е в опасност, докато Кралицата е жива.

Стаята на Кралицата е тъмна и същевременно искряща, тапицирана със златни тъкани и осветена от слабата светлина на свещите. Огромният прозорец е покрит с кървавочервени завеси и докато очите ми привикнат, единственото, което смогвам да различа, са шарките от светлината и сенките. Стаята е огромна, поне два пъти по-голяма от тази на Ина, а стените са покрити с редуващи се рафтове за книги и огледала. Очаквала бях да открия Айвън тук или поне повече стражи, но стаята е празна… с изключение на един човек.

Кралицата на Семпера стои пред великолепна тоалетка в единия ъгъл с гръб към мен, а една-единствена свещ върху тоалетката осветява лицето й в огледалото. Носи халат в индигов цвят, а тъмночервената й коса е спусната по раменете и се разстила по гърба й. Тя не реагира на звука от затварянето на вратата.

— Ваше Величество? — извиквам я приглушено аз, повтаряйки в главата си измислената история, с която съм прекрачила прага. Ина е болна и ме е изпратила да помоля Кралицата да дойде в нейната стая. Прилича на изсмукано от пръстите, но нямам нужда да ми вярва за кой знае колко дълго. Ако мога просто да я замразя във времето и да я заключа някъде, ще мога да разкажа истината на Ина и заедно ще решим какво да предприемем.

Кралицата не се обръща, докато се приближавам към нея.

Струва ми се, че минава цяла вечност, докато прекосявам просторната стая. Има нещо зловещо и мистериозно в нея: размерът й и материите, с които щедро е покрита навсякъде, заглушават някои звуци и усилват други, така че наоколо е тихо, с изключение на звука от ударите на сърцето ми, който по някакъв начин, изглежда, изпълва цялата стая.

— Ваше Величество — повтарям, но този път по-силно, когато се оказвам на половината разстояние от нея.

Въпреки това Кралицата не отвръща. Тя стои пред огледалото си в същата изправена поза и вирната брадичка, до която си представям, че прибягва, когато седи на трона си край океана или когато говори пред обожаващата я тълпа. Ала сега тя е напълно неподвижна, като се изключи движението на ръката й, с което прецизно нанася линии с въглен край очите си, а след това — червило върху устните си. От всичко, което съм очаквала, подобно мълчание ме обезкуражава най-много и прояжда решителността ми.

Сега вече мога да зърна лицето си в огледалото зад Кралицата. Лицата и на двете ни плуват в отразеното отсреща: нейното — бледо като сняг и открояващо се в мрака, моето — загоряло, дребно и уплашено зад нея. Притокът на сила и воля, който ме изстреля от полето с Лиъм, се е изпарил изцяло. Не се чувствам като Алхимика. Чувствам се като малко момиче, което умишлено е влязло в устата на звяра.

Кралицата оставя помадите си и се извръща.

Никога не съм била толкова близо до нея преди. Виждам бледността на очите й, фините бръчици, които се разтварят като ветрило в крайчетата им. Какво ли е да крачиш през света в тяло и ум, преживели пет века? Намирам се лице в лице с планина, с богиня. Със стар мой враг, макар да не виждам нищо познато в нея.

— Джулс — казва тя. А след това добавя: — Антония.

Името се въздига в мен с правотата си. Да. Аз съм Антония. Авторката на книгата, заради която баща ми умря в стремежа да си я върне обратно и да съхрани тайната ми непокътната. Внезапно съзнавам всичко това с всяка частица от себе си. Проумявам, че аз съм другото превъплъщение на Алхимика. Може би най-ранното. Ала усещането се изпарява бързо, а познанието не ме поставя в безопасност.

Изпод тежестта на погледа на Кралицата ми се приисква да се отдръпна встрани, да побягна. Той е като физическа сила, като лъч топлина, насочен към очите ми. И се пак си налагам да остана изправена, да държа главата си вдигната.

Кралицата се засмива с нисък, еклив смях — като тътена на далечен гръм.

— Срещаме се отново и отново, и отново.

— Ти искаш мен. Не Ина. Каквото и да планираш, можеш да я пуснеш сега.

И пак същият смях. Боря се да не се разтреперя.

— Не трябва да се страхуваш за Ина — казва Кралицата. — Тя вече не ми е потребна. — Гласът й е необичаен, прекомерно тих. — Беше мило от твоя страна да възложиш на Роан Гърлинг да я пази, след като ти самата го обичаш толкова много.

— Аз… какво? — задушавам се, докато страхът и смущението засядат вкупом в гърлото ми. Откъде би могла да знае какво съм казала на Роан?

Кралицата пристъпва напред и поставя ръка на гърдите ми — точно над лудешки биещото ми сърце. През тънкия плат на роклята ми пръстите й ми се струват ледени. Студът се разпростира в тялото ми с бясна скорост и със силата на сребърна нишка.

— Имаш право. Ина Голд няма сърцето, от което се нуждая. — Ето че гласът на Кралицата се разделя на два гласа, единият е нейният собствен, а другият е по момичешки заговорнически. Този двуглас кара стомаха ми да се преобърне.

Сърцето.

Докато думите й заглъхват, долавям, че се вцепенявам, а когато се опитвам да свия пръстите си в юмрук, те само се сковават в ням бунт. Тогава краката ми се подкосяват и аз се свличам на пода.

Падам на коленете си. Всяка сетна частица от силата ми изчезва от тялото ми, мускулите и костите ми се превръщат във вода. Спомням си думите на Ади за докосването до Кралицата и уплашеното й като на кошута лице: все едно ти източват време.

Едва съумявам да вдигна главата си, ала не и да се защитя. Чувам как някаква врата зад мен се отваря и още някой влиза в стаята.

— Не — повтаря Кралицата и сега гласът й се разнася от всички страни, пред мен и зад мен, излиза от стените и от самата земя. — Ина не е тази, от която имам необходимост. Никога не е била.

Тогава малка, хладна ръка докосва брадичката ми и повдига главата ми. Стискам очите си затворени, защото не искам да видя проблясването на ножа, когато срязва гърлото ми или пробожда сърцето ми. Не искам да знам как съм провалила Ина, как провалих всички… Ако Лиъм е прав и Магьосницата е самото зло, то аз със собствената си глупост току-що й подарих света.

Но…

— Отвори очите си, Джулс — казва някой. Не е Кралицата.

Подчинявам се.

Каро коленичи пред мен и погалва бузата ми, усмихвайки се. Зад нея Кралицата не помръдва, а очите й са вперени някъде наблизо.

— Каро! — въздъхвам аз. — Кралицата, тя е…

— Тя е нищо — прекъсва ме Каро.

За първи път, откакто я познавам, тя не шепне. Гласът й е висок, ясен и ми е познат като ударите на собственото ми сърце. Тя носи черна кадифена рокля вместо униформата на прислужница, а косата й е разпусната.

По никакъв начин не изглежда болна или трескава.

Без да надзърне, Каро се пресяга зад себе си и докосва увисналата ръка на Кралицата. И изведнъж Кралицата напълно рухва. Строполява се така бързо и безшумно, подобно на марионетка, чиито конци са срязани от някого.

Аз инстинктивно изпищявам. Викът ми кънти, но няма никой наоколо, който да дойде, и нищо не може да се направи: Кралицата се просва на една страна — купчина кадифе, коприна и кости. Насилието ме кара да потреперя.

Каро си поема въздух. Сякаш нещо, което й е липсвало, внезапно се е върнало в нея. Дори коленичила пред мен, тя ми се струва по-висока. Величествена. Властна.

Не казвам нищо, но една сълза се търкулва по лицето ми и по пръстите на Каро. Тя ме пуска и избърсва ръка в полата си. Зад нея очите на Кралицата са притворени, а повдигането и спадането на гърдите й са смътно забележими.

— Не трябваше да казвам, че тя е нищо — заявява Каро, цъкайки с език като че на себе си. — Кралицата ми беше приятелка… някога. Младостта ни мина заедно. Още тогава можех да видя потенциала в нея.

Тя се усмихва на някакъв далечен спомен или халюцинация.

— И тогава се случи нашествието. Скоро след това тя предвождаше армията на Семпера към победа. А когато бунтът свърши, тя бе провъзгласена за кралица. Аз бях до нея… в сенките… през цялото време.

Кожата на ръцете ми настръхва от горе до долу. Каро ми разказва урок по история — всяко дете от Семпера знае как Кралицата е дошла на власт.

Ала Каро в своята лудост говори за войната отпреди пет века като за скъп спомен, допълнен от нотка копнеж в гласа й и замечтано изражение в очите й. Трябва да е луда. Не е възможно да не е. Защото, ако не е, то значи съм сгрешила толкова, толкова ужасно.

— Отначало обмислях аз да стана Кралица — изрича вглъбено тя. — Без мен армията никога нямаше да спечели, аз убих враговете, аз разкрих тайните им. Но, Джулс — тя натъртва името ми като проклятие, — няма да повярваш как това да станеш кралица те превръща в мишена. — Тя се взира надолу в мен, като че тази идея е най-голямата несправедливост на света. — В крайна сметка разбрах, че властта няма нищо общо със заемания пост. Особено ако си слаб. — Изсъсква тя, стрелвайки очи към сгърчената фигура на Кралицата. — Това беше по-добрият начин. Една Кралица не би могла да направи нещата, които аз сторих, да отиде на местата, на които съм ходила аз, невидима и незабелязана, както се случва със слугите. И не ми е липсвала власт. Не и когато тя… — Каро махва с ръка назад към изпадналата в несвяст Кралица, — ме пусна да вляза вътре.

Тя замлъква и ме поглежда многозначително, сякаш е мой ред да говоря.

— Какво искаш да кажеш с това „пусна ме да вляза вътре“? — питам сипкаво аз.

— И ти си можела да се научиш да го вършиш, ако си разполагала с повече време. Да шепнеш в ухото на някого и да превърнеш ума му в свой — оглежда ме тя. — Аз имах време, Джулс, което донякъде компенсира силата, която ти открадна от мен.

Някакво страховито проникновение започва да натежава в мен — нещо огромно и тъмно, което не съм смогвала да схвана досега, нещо, което съм пропускала през цялото време. Но тялото ми се бунтува срещу него, борейки се срещу разплитането му докрай. Не мога да го облека в думи.

Каро се изсмива тихо на изражението върху лицето ми.

— Не гледай толкова стъписано, Джулс — смъмря ме тя. — Кралицата щеше отдавна да е мъртва, ако не бях аз, или най-малкото щеше да е торба с кости като онази стара вещица в западната кула. Ние си помогнахме взаимно — аз й дадох живот, а тя ми даде мощ. Но тя никога не беше ти. — Каро поглежда назад към проснатото тяло на Кралицата и въздъхва. — А и се уморявам от сенките. От прислужването. От кръвното желязо. Изпила съм кръвни монети, равняващи се на стотици години, и мразя вкуса им.

— Стотици години — преглъщам аз. — Как може никой да не е забелязал? Как е възможно никой да не види, че ти не остаряваш?

— Никой не забелязва, Джулс. Никой не се интересува от момиче слугиня. Най-вече ти измежду всички хора би трябвало да знаеш това. — Зъбите й проблясват в усмивка. — А ако забележеха, можех лесно да се погрижа за това.

Гаденето се настанява в стомаха ми, докато осъзнавам, че тя е права. Не е трудно да си представя как благородници, от която и да било епоха не забелязват, че конкретно момиче прислужница никога не се сбръчква и винаги е стройно и с искрящи очи.

Гледам я втренчено, ужасена и неподвижна, докато тя се смее някак на себе си. Слънцето отвъд покрития прозорец залязва постепенно, превръщайки стаята в още по-мрачна, отколкото бе на влизане. Чертите на лицето й избледняват до бегли контури — остри скули, бели зъби и невероятно тъмни очи. Съзирала съм това лице и преди — сред огън, мълнии и сенки.

— Как разбра? — питам рязко аз.

— От твоето кръвно желязо, естествено — казва Каро и започва да крачи пред мен като дива котка. — Заподозрях още преди това, когато проумях, че си излъгала за родителите си, както и за онова, което се случи при селската вещица, но го узнах със сигурност, когато видях как времето ти се върна обратно в теб. Виждала съм го и преди, когато ти беше Елис, и Мей, и Сесили, и… все едно.

— Но Айвън те арестува, той те завлече пред очите на всички, той… — Замлъквам, осъзнавайки истината още преди тя да се усмихне със задоволство. Разбира се, тя е контролирала Айвън през цялото време. Цялата история с трезора е била хитра уловка, за да се хвана в капана. Да ме изпита. — Ти си знаела, че ще източа кръвта си за време, за да се помъча да спася живота ти.

— Явно те познавам по-добре, отколкото ти самата се познаваш.

Истинска приятелка.

Немислим враг.

— Ти наистина си Магьосницата — прошепвам, обличайки най-лошите си страхове в думи, като все още се надявам тя да се изсмее в лицето ми, да ми каже, че греша, че съм луда. Ала тя не го прави.

— Знаеш ли, заслужаваш да ти причиня болка — казва тя вместо това. — Заради факта че не ме помниш така добре, както аз помня теб. Макар че ще призная, че ми отне известно време, преди да се почувствам сигурна този път. Винаги си била находчива, Антония. Във всеки един от своите животи. Но по-лошото е, че неизменно си получавала помощ. — Тя злостно изрича последната дума, подобно на клетва.

Едва успявам да си помисля за татко, за Лора и Лиъм, за всички, които са ми помогнали някога, преди тя да се пресегне и да вземе лицето ми в ръцете си. Не престава да се усмихва, а в очите й се чете истинска любов. И глад, жесток, древен глад, неприличащ на нищо, което някога съм зървала.

— Какво искаш? — простенвам аз.

— Искам пак да бъда безсмъртна — казва тя. — Остарявам от векове. Да, по-бавно от повечето хора, но все пак старея. Ще ми се всичко да бъде както някога — без страх от остаряването и смъртта, без да ми се налага да поглъщам селска кръв като някакъв проклет вълк. — Очите й се впиват в моите, все още с онова противно съчетание от любов и стръвност, а в гласа й се появява нещо по-тъмно и по-дълбоко. — Искам онова, което ти открадна от мен толкова, толкова отдавна.

Цялата лековатост е изчезнала от гласа й. Тя ме пуска и изведнъж тялото ми пак се оказва мое. Изправям се с мъка върху омекналите си крака, хващайки единия от стълбовете на леглото за опора. Чувствам гърдите си като смазани отвътре, като с дихание, задържано там прекалено дълго.

Каро отстъпва крачка назад и оглежда разкошното помещение с леко отвращение.

— Нещата ще бъдат такива, каквито бяха, преди да обвържеш времето с кръвното желязо — изсъсква тя. — Ти ми отне безсмъртието. Ти обрече и двете ни. Ще оправя нещата, но не може да живеем и двете. — Тя потупва с пръст по гърдите си. — В продължение на почти петстотин години моята сила е заключена в сърцето ти. Смятах, че мога да я освободя, като те убия. Трябваше да отнема живота ти четири от общо пет пъти, преди да проумея, че това не е достатъчно. Трябваше първо да разбия сърцето ти.

— Тогава нямаш късмет — изсъсквам на свой ред аз. Отмествам се крачка назад и посягам незабелязано зад себе си с надеждата да намеря върху нощното шкафче нещо, което мога да използвам като оръжие, но пръстите ми не откриват нищо. — Баща ми е мъртъв. Майка ми е мъртва. Гледах как приятелите ми гладуват… сърцето ми вече е разбито.

Ала Каро поклаща нетърпеливо глава.

— Не — казва тя. — Ти не знаеш какво е да си съкрушена. Не и докато човекът, когото обичаш най-много на света, не умре в обятията ти. — Усмивката, с която ме удостоява, е разкривена и отблъскваща. — Сега, ако нямаш нищо против малко компания — казва тя, сякаш имам някакъв избор, — тук е един човек, когото мисля, че ще бъдеш щастлива да видиш.

Тя се приближава до вратата със стремителна крачка и я отваря. На прага стои Айвън заедно с Роан Гърлинг, чиито ръце са вързани.

Отначало не разбирам какво виждам. Роан е блед и с широко отворени очи, с мъчително приведени рамене и завързани отпред ръце. Той прави още две стъпки в апартамента на Кралицата, след като Айвън го побутва напред. Капитанът изменник държи нож, чийто връх е на един-два сантиметра от основата на гръбнака на Роан. Айвън гледа решително напред, но Роан съзира рухналото на пода тяло на Кралицата и зяпва от изненада.

Иска ми се да му извикам да бяга, да се бори, но откривам, че не мога да говоря, и не съм сигурна дали магията на Каро, или страхът от нея, затваря устата ми. Устните на Каро се изкривяват в доволна усмивка. Айвън поглежда към нея и й се усмихва в отговор.

Чудя се колко време й е отнело да го постави под свой контрол? Какво друго е сторил той за нея? Някъде там, под усмивката му, в очите му забелязвам искрица страх, макар че ножът в ръката му не помръдва. Той се страхува от Каро. Това ме плаши също толкова, колкото и да видя как Кралицата се строполява на пода като парцалена кукла.

— Благодаря ти за помощта, капитане — казва Каро. — И запомни — пет минути.

Айвън примигва и се подвоумява. Необичайната й заповед ме изпълва с ужас, какъвто не съм изпитвала досега.

За момент изражението на Каро се превръща в чист гняв, очите й се разтварят широко, а устните й се разтеглят, оголвайки зъбите й.

— Хайде, направи го! — изръмжава тя. — И остави ножа. — Айвън отстъпва назад. Надниква за кратко към Роан, сетне се обръща, за да напусне стаята. Преди вратата да се затвори, Айвън се извръща и подхвърля ножа. Той се издига във въздуха като дъга, проблясва като сребриста светкавица и после полита в краката на Каро. Замръзвам.

Тя го вдига и се обръща към Роан.

— На колене! — лицето й отново е миловидно, но под повърхността на гласа й се долавя заплаха. Роан се подчинява, лицето му разкрива абсолютен страх, като животно, което са довели на заколение. Предполагам, че изражението в собствените ми очи е не по-различно.

Каро прави елегантно движение с едната си ръка и времето в стаята замръзва. Това не е разтърсващото, неестествено нещо, което се случваше, когато аз спирах времето, сега то се получава лесно, като че светът просто е чакал да се задейства по нейна команда. Стаята остава неподвижна и глуха, а Роан застива с отворена уста. Сред тази тишина в съзнанието ми изскачат думите на Каро: Ти не знаеш какво е да си съкрушена. Не и докато човекът, когото обичаш най-много на света, не умре в обятията ти.

И ето че вече изцяло знам какво планира Каро. Забравяйки всякаква предпазливост, аз се втурвам през стаята и се хвърлям между нея и замръзналата фигура на Роан. Извръщайки се към Каро с протегнати ръце, имам странното усещане, че разигравам един от моите кошмари. Тя се разсмива. Звукът разбива тишината и замръзналия въздух.

— Това няма да ти се размине — заявявам й аз, мъчейки се да запазя гласа си спокоен. — Той е Гърлинг. На практика е принц.

— Какво е един принц пред една богиня? — казва Каро. — Всъщност… — Додава тя, като се обръща встрани и се навежда към Кралицата, която все още лежи повалена на пода. — Какво е една Кралица пред една богиня?

Каро протяга ръка, сграбчва в юмрук плата на роклята на Кралицата и изправя по-високата жена с неестествена сила и лекота.

От гърлото на Кралицата се разнася противен, стържещ звук — дори не съм убедена, че все още е жива. Главата й се отмята назад и струйка тъмночервена кръв потича от едната й ноздра. Тя отваря очите си и зърва Каро.

Кралицата отскача, изгубва равновесие и се накланя напред, а пръстите й са като нокти на звяр, които тя размахва диво.

Каро е подготвена. Докато наблюдавам с потрес, тя заобикаля Кралицата и я прегръща през гърба, увивайки едната си ръка около талията й. С другата тя забива ножа си в гърдите на Кралицата — едничко движение и всичко свършва — а след това блъсва умиращата жена към мен.

Собственият ми писък изпълва стаята. Препъвам се назад, но няма къде да отида. Кралицата пада върху мен и аз машинално вдигам ръце, за да я хвана. Виждам за миг широко отворените й бледи очи, напоените й с кръв гърди — кръвта, която се лее върху мен, по лицето ми, по ръцете ми. Крясъкът ми отеква като нещо отделно от мен, сякаш идва от някой друг. Единственото, което мога да възприема, е топлината на кръвта, тежестта на рухналото тяло на Кралицата в ръцете ми и гледката на бледите й очи, докато животът се изцежда от тях. Превзема ме неистова пустота. През целия си живот съм мразила тази жена, ала през цялото време тя е била просто марионетка в ръцете на истинското чудовище.

Някак отпускам тялото й на пода и падам, ръцете и коленете ми се удрят в земята и започва да ми се гади. Миризмата на кръв ме обгръща като червена мъгла.

Докато звукът от вика на Роан не я прорязва.

Изправям глава. До тялото на Кралицата Роан е в съзнание, гърдите му се надигат, докато гледа втренчено безформената й фигура. А Каро е застанала зад него. С бързо движение тя увива едната си ръка в косата му, дръпва главата му назад и опира кървавия си нож в гърлото му. Замръзвам на място, както съм коленичила над Кралицата, страхувайки се, че дори едно потрепване с очи ще я провокира да използва ножа наново.

— Ти ме улесни толкова много, Джулс — казва тя. — Всички са виждали начина, по който лорд Гърлинг те гледа. Никой няма да се усъмни в историята ми — ти си предателка, която го е съблазнила. Убедила си го да те пусне в покоите на Кралицата. А след това си убила и двамата.

Очите на Роан се стрелват към мен, сетне безпомощно се отместват встрани, не е способен да се обърне, за да погледне към Каро, не и без да се пореже на острието на ножа й. Онова, което тя изрича, вероятно има някакъв смисъл, но той съзнава опасността, в която се намира.

— Каро, моля те — казва дрезгаво той.

— Ами ти — Каро едва доловимо притиска ножа и струйка от кръвта на Роан се смесва с тази на Кралицата по острието му. — Ти, красив глупако! Трябваше само да се постараеш Ина да те обикне, но въпреки това ти направи всичко далеч по-лесно за мен.

Цялото ми тяло се напряга.

— Беше глупаво от твоя страна да се върнеш тук, Джулс — казва тя, а в гласа й се чете насмешка. — Ако си беше останала в Крофтън и се бе задоволила да обичаш Роан Гърлинг отдалече, може би никога нямаше да те открия.

Ала аз почти не я чувам. Очите ми са вперени в Роан, докато обезумелият му поглед снове припряно между трупа на Кралицата и мен. Спомените се стоварват отгоре ми, спомени за слънчеви лъчи, процеждащи се през листата на дъба, за задъхани битки с дървени мечове, за необуздан смях, без никога в мен да се прокрадне мисълта, че съм нещо по-малко от него. Днешният Роан може да е страхливец и глупак, но не заслужава да умре така.

— Моля те! — подема тихо Роан. Той преглъща, плътта му се раздвижва под ножа и кръвта руква по ключицата му. — Моля те, Каро, ще сторя всичко, което поискаш.

Прекъсвам го.

— Аз не го обичам — с крайчеца на окото си виждам как Роан примигва. — И той не ме обича. — Гледам Каро, надявайки се с цялото си същество, че ще ми повярва, че ще осмисли тази единствена истина. — Моля те…

За секунда ми се струва, че забелязвам как в очите й проблясва съмнение. Но вече е твърде късно, винаги е било твърде късно… Познавам Каро и знам, че желанието й да ме пречупи, е изпепелило всичко друго в ума й.

— Ако си искала да проявя милост — изръмжава тя, — не трябваше да отнемаш безсмъртието ми.

И тя прорязва дълбока червена резка по гърлото на Роан.

Отварям устата си да изкрещя, но нищо не излиза от нея. Целият въздух в дробовете ми се превърнал в олово. Някой е пъхнал юмрука си в гърдите ми и изтръгва сърцето ми.

Щом Каро се отдръпва от него, Роан вдига ръце към гърлото си. Челото му се сбръчква, изглежда объркан от кръвта, която се просмуква между пръстите му и се стича по гърдите му. Устата му се затваря, отваря и отново се затваря безмълвно с неизречени, обезсилени думи, които не стигат до мен и до който и да било друг жив човек. След това той полита напред, строполява се с лице надолу до Кралицата и повече не помръдва.

В рамките на един протяжен момент си мисля, че времето пак е спряло, и си пожелавам то да се върне обратно, както и всичко това да не се е случвало.

Ала по пода се разтича кръв. Времето не е спряло. Просто стаята е безвъзвратно притихнала, притихнала като гробница, в каквато всъщност се е превърнала.

Каро ме гледа втренчено и очаква да бъда сломена, за да може силата наново да се върне в нея. Но нищо не се случва. И нищо не се случва. Тя накланя главата си настрана, а лицето й леко се смръщва и изкривява в израз на сдържано разочарование.

— Ти наистина не си го обичала — заявява накрая. — Няма значение. Ще намеря онзи, който ще те пречупи, дори ако трябва да убия всеки един човек в Семпера. А междувременно ти отново ще бъдеш затворена в килия в Евърлес. Колко удобно!

При тези думи яростта в мен ме подтиква към действие. Скачам към Каро и протягам ръцете си, като искам времето да я замрази на едно място достатъчно дълго, за да вкопча пръсти в гърлото й. Силата се надига в мен и се излива навън, прихващайки въздуха в стаята в странни мехури. Докато те стремглаво се носят към Каро, виждам, че тя също вдига ръцете си и отмята назад главата си със смях.

Нейната и моята сила се сблъскват с трясък, който като че ли разтърсва света и го измества от оста му, запраща ме назад върху пода, а ушите ми зазвънтяват. Навсякъде около нас книгите започват да падат от рафтовете, картините се разбиват на пода. Някъде се трошат стъкла и докато с болка се претъркулвам и се подпирам на лакът, десетки бижута се разпиляват от тоалетката на Кралицата и политат към земята.

Докато звънтенето в ушите ми постепенно заглъхва, чувам крясъци в далечината и тежкото трополене на стъпки, идващи към нас. Надигам се и сядам, когато вратата се отваря със замах и стражите на Евърлес се втурват вътре. Първият от тях забавя ход, заковава се на място и извиква при вида на локвата кръв и телата на пода.

— Помощ! — изпищява Каро. Обръщам глава и виждам, че тя вече е на крака, сочейки към мен, а върху лицето й е залепнала маска на ужас. Айвън, мълчалив и вторачен в тялото на Роан Гърлинг, е до нея. Пет минути, осъзнавам аз, след които тя е искала стражата да стане свидетел.

Каро продължава да крещи, докато стражите се приближават към мен, хващат ме за ръцете и ме изправят. Дори не се опитвам да се боря. Цялото пространство вътре в мен е изпълнено с водовъртеж от ужас и гадене и не ми е останала капчица съпротива.

Докато ме влачат навън, Каро спира да крещи за достатъчно дълго, за да смогне да се усмихне, без дори за миг да откъсне поглед от мен.

Епилог

Кап.

Кап.

Ка…

Капката вода замръзва във въздуха по средата на падането си към пода. В почти катранения мрак на тъмницата едва мога да я видя. Но ето я там, виси във въздуха — миниатюрна сфера, отразяваща светлината от факлите в коридора. Мъничко нещо, като бижу — хубаво и безполезно.

Освобождавам контрола си върху времето и оставям капката да падне на земята. Тя се слива с мокрото петно върху камъка, което бавно се разраства към мен и което в крайна сметка се предполага, че ще достигне до мястото, на което седя свита, в единия ъгъл — трепереща, с ръце, обвити около коленете ми. Способността ми да контролирам времето сега е повече от ненужна. Мога да си играя с капките вода в килията или да накарам факлата навън да застине по средата на трептенето си. Ала не мога да направя тази килия по-топла и не мога да избягам.

Мога да държа времето в ръцете си, но колкото и да се концентрирам, не мога да го накарам да потече назад. Пробвах това и то, както ми се струва, хиляди пъти.

Името Антония зее в устата ми като дупка — нещо, което някога е било сладко, а сега е горчиво и гнило. Името на Алхимика, моето първо име. Най-сетне знам коя съм и мога да почувствам онази възлеста сплав от власт и история, която е залостена в мен, но това само поражда още по-голямата горчивина, че ще умра тук, че Каро Магьосницата ме е победила. Провалила съм Антония. Провалила съм всички свои предишни превъплъщения, без дори да знам кои са те и колко упорито са се борили. Провалила съм Роан, момчето, което някога обичах. Провалила съм Семпера, оставяйки страната под нейната власт и Ина на нейната милост. Стомахът ми се свива при мисълта за Ина. Моята сестра.

Вероятно ме мрази и ме презира с всяка фибра на съществото си. И защо не? Чух как стражите си шушукат, знам историите, които Каро разпространява за мен — че съм вещицата, която е съблазнила Роан и го е използвала, за да получи достъп до Кралицата, че съм убила Кралицата, а после и Роан, когато се е помъчил да ме спре, че Каро се е натъкнала на мен там, както съм стояла над телата им, а ножът бил захвърлен в изцапаните ми с кръв нозе.

За момент решавам да позволя на съзнанието си да ме погълне — бих могла да затворя очите си и да се изгубя в някое видение, да пропадна в спомени, които са толкова чисти, неподправени и многобройни — като безкраен наниз от перли. Но притискам ръцете си към студения каменен под, опитвайки се да се вкопча в настоящето — в тази килия и нищо друго. Ако се изгубя в приятни спомени, може никога да не се върна, но ако се замисля за кръвта на Роан по пода или пък си представя лицето на Ина, когато научи, че той е мъртъв, отчаянието ще ме съсипе.

Да рухна сега, това би било само по-нататъшно предателство към Антония и всички други мои превъплъщения. Ето защо се фокусирам върху онова, което знам.

Каро се нуждае от мен жива, иначе вече щях да съм мъртва. Тя има потребност да разбие сърцето ми, за да стигне до силата, скрита някъде вътре в мен. Това би трябвало да ме успокои, ала не вярвам на сърцето си, вече наранено от загубата на онези, които обичам най-много.

Някъде в тъмните дълбини на ума ми един глас шепне, че трябва да се надявам да умра, преди тя да разбие сърцето ми. Но идеята да се откажа от живота сега, когато най-сетне съм разбрала коя съм, когато мога да доловя как силата ми се движи под върховете на пръстите ми, кара всяка частица у мен да закрещи в знак на протест.

Не. Отказвам да умра, не и без борба.

Звукът от ботуши по камъните кънти в студения, влажен коридор. Усилва се с всяка стъпка към моя затвор. Аз не помръдвам. Няма смисъл, стражите никога не идват достатъчно близо до решетките, за да мога да ги достигна и да грабна ключовете им.

Този път обаче нещо е различно. Стъпките звучат някак по-леки и несигурни от обичайното. Секват от време на време, сякаш някой спира, за да надзърта в килиите.

Поглеждам нагоре точно когато Лиъм се появява. Щом ме забелязва, очите му се разширяват и той се втурва към вратата на моята килия, а сломеното ми и изтощено сърце се изпълва и започва да бие малко по-учестено.

Но не. Лиъм не бива да е тук. В съзнанието ми изниква образът на Роан, треперещ под ножа на Каро, опрян до гърлото му, и после — Роан на земята, с изцъклени очи, безжизнен, а кръвта му се разтича около него. Ако тя разбере, че Лиъм ми помага, ще стори същото с него… или дори нещо по-лошо.

— Какво правиш? — гласът ми е сипкав от дългото мълчание. Олюлявайки се, се изправям на крака, а той стисва в ръце пръчките на решетката. Изглежда ужасно, лицето му е изпито и по-бледо от обикновено, а тъмните кръгове под очите му са нещо ново.

— Джулс — казва тихо той. — Добре ли си?

— Не бива да си тук — отвръщам бързо аз, стараейки се да скрия страха си. — Каро ще…

— Знам какво ще направи Каро — прекъсва ме той. Гласът му е натежал от скръб, спомням си, че брат му е мъртъв. — Трябваше да забележа каква е тя. Ако имах…

Той замлъква, взирайки се в някаква точка надолу и настрани, и ми се струва, че мога да видя проблясването на сълзите в очите му.

— Съжалявам за Роан — казвам аз, колкото е възможно по-мило. Дори братята да не се разбираха, не мога да си представя какво би било да видя брат си или сестра си заклани по този начин… без друга причина, освен жестокостта.

Стисвам юмруци, мислейки за Ина. Прогонвам страха си.

— Роан е едва началото — казва Лиъм с плътен глас. — Докато Ина се подготвя да заеме трона, Каро вече е заключила имението: Тя прибира всички, които имат някаква връзка с теб, и ги разпитва.

Кръвта ми се вледенява. Лора. Хинтън.

— Тя трябва да разбие сърцето ми — казвам аз наполовина на себе си. — Търси някого, когото обичам.

Лиъм довършва мисълта ми вместо мен:

— Налага се да излезеш оттук. Преди да започне да ги убива — ръцете му се сключват около решетките, а покритите му с белези кокалчета побеляват. — Нека ти помогна!

Стисвам очи, опитвайки се да успокоя препускащия си ум достатъчно, за да помисля. Образите на хората, които обичам, изплуват в съзнанието ми като беззвучен хор. Преглъщайки ужаса си от идеята за още хора, които биха могли да паднат в жертва на гнева на Каро, срещам погледа на Лиъм и се приближавам към него.

Щом поставям ръцете си върху неговите, той потреперва от докосването, но не ги отдръпва. Кожата му е топла, едничката топлина, която усещам от дни, и аз я поглъщам.

— Затвори очи — казвам му аз и затварям своите, призовавайки силата вътре в мен, пожелавайки времето около нас да спре своя ход.

Килията и коридорът отвъд нея са толкова пусти, че когато отварям очите си, не съм сигурна дали силата ми е подействала. След това обаче установявам, че звукът от капещата вода е изчезнал и пламъкът на факлата зад Лиъм е замръзнал насред трептенето си.

Ала Лиъм е с мен и диша дълбоко, независимо от факта, че всичко друго е замръзнало неподвижно. Тялото ми трепери от изнемощяване — заради оскъдното количество храна и сън усещам тежестта на времето в крайниците си. Все пак съумявам да стисна ръцете на Лиъм в своите. В отговор той отваря очите си. Мига бавно и учудено, когато съзнава какво се е случило.

Отдръпвам ръцете си от него, потискайки съжалението, което се просмуква в мен, и посочвам към коридора.

— Стражите са там долу. Те имат ключове.

Лиъм проумява ситуацията на секундата. Той отстъпва назад, спира за малко, за да надзърне изумено към застиналия пламък на факлата, и след това поема с уверени крачки надолу по коридора. Ръцете ми треперят от страх за него.

Но след няколко минути той се връща, сграбчил ключа в юмрука си. Заема се с ключалката, а аз чакам, докато сърцето ми бие лудо. Вратата се отваря по-бързо, отколкото съм предполагала, и аз политам напред, отвикнала да пазя равновесие. Лиъм ме прихваща до себе си и за миг оставаме така — с ръката му около раменете ми и бузата ми, притисната до гърдите му. Топлината ме обгръща и за мъничко се чувствам почти в безопасност. Но знам, че не можем да останем така. Времето е замръзнало тук, в тъмницата, ала на горните етажи секундите продължават да се отброяват — за Каро, за Ина, за всички, които обичам.

Лиъм се отдръпва назад първи, като отмества едната си ръка, за да хване моята.

— Знам един заден изход — казва той, а гласът му е нисък и настойчив. — Следвай ме!

Той ме тегли надолу по коридора, внимавайки да не крачи по-бързо от мен, макар да съм сигурна, че едва се удържа да не затича. Превежда ме по все по-тесни и по-тесни коридори, където въздухът е студен и спарен и мирише като на вода. Първоначално отброявам секундите до момента, в който ще тръгнат по петите ни, но скоро единственото, което съм способна да сторя, е да продължа да поставям единия си крак пред другия изпод изнемощялото си тяло, съсредоточавайки се да задържа времето замръзнало толкова дълго, колкото успея. Всъщност не след дълго ще ми се наложи да го отпусна или да припадна.

И все пак стигаме до тясно, спираловидно стълбище, което сякаш се издига и издига нагоре. Но най-после се озоваваме в края му и влизаме в малка хижа, осветена от газен фенер. Поглеждам през прозореца и виждам езерото и замъка отвъд него — вероятно сме в една от хижите край северната стена, в които се топлят стражите. Има походно легло и отрупана с продоволствия маса, както и врата на отсрещната стена, обрамчена от сивкав полумрак.

Пускам ръката на Лиъм и се строполявам на леглото, вдишвайки толкова свеж и чист въздух, колкото мога да побера в дробовете си. Чувствам крайниците си слаби, омекнали. Гледам как Лиъм събира припасите върху масата, поставя ги в две ранички, а сетне се извръща и ми подава едната.

— Ади може да ни скрие тази вечер — казва той. — Утре ще стигнем колкото се може по-далеч от имението.

Лицето му искри от настойчивост и докато го наблюдавам, усещам болка в тялото си. В този момент той рискува живота си заради мен и се кани да се откаже от всичко, което познава. Не мога да му позволя да продължи.

— Каро уби Роан, защото смяташе, че го обичам — казвам аз.

Очите на Лиъм проблясват.

— Но ти не го обичаше.

Болката пробожда гърдите ми като игла.

— Може би не. Може би просто не достатъчно. Не това е важното — взирам се право в очите му и искам той да разбере, да почувства опасността, която кръжи около нас. — Не можеш да дойдеш с мен, Лиъм. Просто ще те убият заради това.

Устата му се изкривява. Чакам да започне да спори с мен, но той се вторачва в мен за дълго и след това най-накрая кимва. Обзема ме смесица от облекчение и разочарование.

— Ако ти се бях доверил по-рано… — подема все пак той. Гласът му секва и си поема дълбоко дъх, преди да додаде: — Ако ти се бях доверил по-рано, може би нищо от това нямаше да се случи.

Думите, които оставя неизречени, висят между нас. Кралицата щеше все още да е жива. Роан щеше все още да е жив.

— Нищо от това нямаше да се случи и ако бях отишла в Амбъргрис, както ти ме помоли — тихо отвръщам аз. — Можем да обвиняваме себе си за всичко, което поискаме, но това не помага да спрем Каро. — Гласът ми се запъва на името й.

Лиъм задържа погледа ми, когато се пресягам да взема раницата, която ми е приготвил.

— Почакай — пръстите му докосват леко горната част на ръката ми и после се отдръпват. Той отваря чекмедже под масата и изважда малка, поизмачкана книга, подвързана с кожа. Видът й ми навява спомени — студени нощи в нашата колиба, а аз седя в скута на татко, докато той ми чете истории от книгата, как разгръщам корицата сама и проследявам думите вътре, знаейки, че те ми принадлежат, макар че съм твърде мъничка, за да чета. И други спомени — мои и не съвсем мои, съзнанията на Антония и всички останали мои животи, моите други превъплъщения — техните спомени, надежди, любов и страхове, сплитащи се в кръвта и костите ми.

Това е, което баща ми е търсел в трезора, заради което е дал живота си.

— Мразя мисълта, че ще бъдеш сама — прошепва Лиъм.

За първи път — сякаш от векове — долавям искрица надежда.

— Не съм сама — казвам му аз, поемайки книгата. Не бих могла да бъда сама, не и с думите от моето минало, говорещи ми от тези страници.

Лиъм ме наблюдава и държи ръцете си сковано край тялото си, като че иска да се протегне отново, но не би си разрешил да го стори.

— Какво ще правиш? — пита приглушено той.

— Не знам — признавам аз. — Ще се крия. Ще науча повече за себе си. След това ще се опитам да се изправя срещу Каро, когато съм готова.

— Не е твърде късно да изчезнеш — казва той. — Можеш да смениш името си. Напусни Семпера. Каро никога няма да те намери.

— Ще ме намери — отговарям уверено. — Ти не я познаваш, както я познавам аз. Но няма да изчезна. Няма да те оставя, няма да оставя всички под нейна власт завинаги. — Пресягам се и сграбчвам ръката му, а той примигва. — Остани тук, в Евърлес. — Казвам му. — Ще имам нужда от теб, преди всичко това да свърши.

Бавно, съвсем бавно той кимва.

— Няма да се сбогувам с теб, Джулс — прошепва ми. — А сега бягай.

Отправям му един последен, продължителен поглед — това момче, което толкова дълго време мразех и което ме закриляше, откакто то самото бе дете. Очите му са като тъмни кухини, изпълнени с копнеж и страх. За миг ми се приисква да го целуна, но се удържам, припомняйки си, че докосването ми е белег за смърт.

— Благодаря ти, Лиъм — казвам аз.

Тогава му обръщам гръб и се отправям в нощта заедно с миналото, тегнещо върху плещите ми, към едно бъдеще, толкова диво и непонятно, колкото е собственото ми сърце.

Благодарности

Всяка книга, малко или много, е групов проект — и това важи в пълна сила и за тази. Много хора допринесоха за създаването й и съм им вечно благодарна.

Благодаря на целия невероятен екип на „Glasstown Entertainment“ за това, че сбъднаха мечтата ми — на Лекса Хилиър, Лаурен Оливър, Рода Белеза, Камила Бенко, Тара Сонин, Адам Силвера, Емили Бърдж и най-вече на Алекса Уейко. Алекса, тази книга нямаше да съществува без теб. Благодаря ти за безкрайните часове, които прекара с мен и с тези страници. Беше повече от забавно и странните погледи на хората по кафенетата, когато обсъждахме убийства и прераждания, определено си заслужаваха.

Благодаря на невероятните си редактори Ерика Съсмен, Тара Уейкъм, Кари Съдърленд и на всички от „HarperTeen“ за грижата за тази книга от началото до края й. За мен всичко значи много — от професионалната редакция и невероятната корица до излизането на тази книга на бял свят. Специални благодарности и на останалите, които бяха подложени на хроничната ми неспособност да поддържам времева сюжетна линия.

Благодаря на Стивън Барбара и Линдзи Блесинг от „Inkwell“, които намериха на тази книга дом и я заведоха на пътешествие по целия свят. Мисълта, че думите ми ще достигнат страни, в които не съм стъпвала, и ще бъдат преведени на езици, които не говоря, винаги ще ми се струва нереална.

На всички от „Curtis Brown“ — за подкрепата, за наздравиците при добри поводи и за отворените врати, когато се нуждаех от съвет. Късметлийка съм да работя на място, на което всеки ден се връщам с удоволствие.

Благодаря на всички учители и ментори през живота ми, които ме убеждаваха да действам смело, и най-вече на Соня Сондърс, Дженифър Нелсън, Кели Бунт, Маги Шей и Ейми Блум.

Благодаря и на семейството си — на Рейчъл, Бен, Хана, на баба и дядо, които четяха първите ми опити за разкази и (даже) ме окуражаваха да продължавам.

На Хенри, за това, че беше до мен по време на всяка стъпка от това пътешествие, че се радваше на добрите новини повече от мен и не се оплакваше, когато се усамотявах с дни, за да пиша. За това, че всеки ден ме кара да се усмихвам. Знам, че си го казваме постоянно, но съм такава късметлийка, че те имам.

Благодаря на татко за стотиците нощи, прекарани на пода в коридора между детските стаи с „Хари Потър“, „Хрониките на Нарния“ или „Хълмът Уотършип“ в ръка. И за това, че винаги успява да измисли истории, които започват страховито и завършват с щастлив край.

И на мама — за подкрепата по непредсказуемия път между писането и живота, и за това, че никога не е спирала да вярва в моя успех. Ако съм постигнала нещо от дружелюбното морско чудовище Стелцен досега, то е благодарение на теб.

Бележка под линия

1

От английски: gold — злато, златен. — Б. ред.

Content

Сара Холанд
Евърлес
Евърлес #1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Епилог

Благодарности

Бележка под линия