Наоми Новик

Сребърна приказка

Глава 1

Истинската история изобщо не е толкова хубава, колкото тази, която са ви разказвали. В истинската история мелничарската дъщеря със златната коса иска да хване някой благородник, принц, богаташки син, затова отива при лихваря, взима заем за пръстен и огърлица и се издокарва за празника. И тя е доста красива, затова съответният благородник, принц или богаташки син я забелязва и танцува с нея, и когато танците свършат, я хвърля на сеното в тихата плевня, а после се прибира вкъщи и се жени за богатата жена, която семейството му му е избрало. Тогава измамената мелничарска дъщеря разказва на всички, че лихварят е слуга на дявола и селото го прогонва, а може би дори го убива с камъни, така че тя успява да запази накитите за зестра и ковачът се оженва за нея преди онова първородно дете да се появи на бял свят малко преждевременно.

Защото за това става дума в историята: да се измъкнеш и да не си платиш дълговете. Не така я разказват, но аз знам. Баща ми беше лихвар.

Той не беше добър в работата си. Ако някой не му плащаше навреме, не му казваше нищо. Едва когато долапите ни съвсем се изпразнеха и обувките ни толкова се скъсаха, че падаха от краката ни, майка ми тихо му говореше късно вечер, след като си бях легнала и той отиваше измъчено да почука на няколко врати и да иска каквото му дължаха, а искането звучеше като извинение. А ако имахме пари вкъщи и някой му поискаше заем, той беше неспособен да откаже, дори и когато нямаше достатъчно за нас. И така всички пари, повечето от които бяха от зестрата на майка ми, се намираха в чуждите къщи. И на всички това им харесваше, макар и да знаеха, че би трябвало да се срамуват от себе си, затова често разказваха историята, особено когато бях наблизо.

Бащата на майка ми също беше лихвар, но той беше много добър лихвар. Живееше във Висня, на четиридесет мили от нас по стария неравен търговски път, който като въже с малки мръсни възли минаваше от село до село. Мама често ме водеше на гости, винаги когато можеше да събере малко дребни пари, за да плати на някой търговец да ни вземе отзад на каруцата или шейната си, с пет-шест спирки по пътя. Понякога за миг виждахме другия път през дърветата, пътя на Старик, който блестеше като повърхността на реката през зимата, когато вятърът е отвял снега.

— Не гледай натам, Мирием — казваше майка ми, но аз винаги поглеждах с надежда, че ще го видя по-добре, защото който караше колата винаги пришпорваше конете, докато пътят изчезнеше от погледа ни.

Веднъж, когато някой се беше отклонил от пътя, чухме звън на копита зад гърба си, сякаш се трошеше лед. Коларят бързо вкара конете зад едно дърво и всички се сгушихме между чувалите, а майка ми покри главата ми с ръка, за да не се изкушавам да погледна. Те минаха покрай нас без да спрат. Колата беше на дребен търговец, беден и незначителен, а рицарите на Старик спираха само за злато. Копитата прозвънтяха покрай нас и остър като нож вятър ни прониза, а когато се изправих, краят на тънката ми плитка и ръкавите на майка ми, където покриваше главата ми, побеляха от скреж. После скрежът бързо се стопи и изчезна.

— Е, достатъчно си починахме, струва ми се — каза коларят на майка ми, сякаш не си спомняше защо сме спрели.

— Да — отговори майка ми и кимна, сякаш и тя не си спомняше, а коларят се качи обратно на капрата, подкара конете и потеглихме. Бях достатъчно малка, за да не си спомням много от случката по-късно, и не достатъчно голяма, за да се интересувам от Старик повече, отколкото ме интересуваха обикновеният хапещ студ, проникващ през дрехите ми, и свитият ми стомах.

Не исках да кажа нещо, което да предизвика повторното спиране на колата, защото нямах търпение да стигнем до града и къщата на дядо ми.

При баба ми винаги ме чакаше нова рокля — проста, сиво-кафява, но топла и добре скроена, и всяка зима чифт нови кожени обувки, които не ми убиваха и не бяха грубо съшити по ръбовете. Тя ме тъпчеше до преяждане по три пъти на ден, а вечерта преди да си тръгнем правеше сметанов сладкиш, изпечен до златисто отвън, дебел, бял и ронлив отвътре, който украсяваше с фигури от сладки златни стафиди. След като бавно и с наслада изядях огромното парче, ме слагаха да спя на горния етаж в голямата, удобна стая, която е била спалня на майка ми и сестрите й като момичета. Майка ми сядаше до майка си пред камината и слагаше глава на рамото й. Те не говореха, но когато станах по-голяма и не заспивах веднага, виждах на светлината на огъня, че по лицата им се стичаха сълзи.

Можехме да останем. В къщата на дядо ми имаше място и ни приемаха с радост. Но винаги се прибирахме вкъщи, защото обичахме баща ми. Ужасно не го биваше с парите, но иначе беше безкрайно мил и нежен човек и се опитваше да компенсира недостатъците си: прекарваше по цели дни в студената гора, където ловуваше и събираше дърва, а когато беше вкъщи, се чудеше с какво да помогне на майка ми. В нашата къща нямаше женска работа, а когато не ни стигаше яденето, той прехвърляше от своята чиния на другите. Вечер, когато сядаше до камината, ръцете му винаги бяха заети с нещо, изработваше някаква нова играчка за мен или нещо за майка ми, украшение на стол или дървена лъжица.

Но зимата винаги беше дълга и люта и откакто се помнех, всяка година ставаше все по-сурова. Нашето градче не беше оградено със стена и беше почти безименно; някои го наричаха Пакел, защото беше близо до пътя, а онези, които не харесваха това име, защото им напомняше, че е близо до пътя на Старик, се ядосваха и им отговаряха, че името му е Павис, защото е близо до реката, но никой не беше сметнал за нужно да го постави на картата, затова въпросът оставаше нерешен. В разговорите помежду си го наричахме „града”. Беше удобен за пътниците, защото се намираше по средата между Висня и Минаск и една малка река, която течеше от изток на запад, пресичаше пътя. Много фермери пренасяха стоката си с лодки, затова нашият пазарен ден беше оживен. Но с това значението ни се изчерпваше. Никой владетел не се интересуваше особено от нас, а царят в Корон — никак. Ако ме бяхте попитали за кого работеше бирникът, нямаше да мога да ви отговоря, докато при едно гостуване в къщата на дядо ми случайно не научих, че херцогът на Висня е недоволен, че приходите от нашия град от година на година намаляват. Студът беше започнал да нахлува от горите все по-рано и по-рано и реколтата ставаше все по-лоша.

В годината, когато навърших шестнайсет, Старик дойдоха през последната седмица на есента, когато късният ечемик още не беше прибран от полето. От време на време Старик предприемаха своите набези за злато; хората разказваха различни истории за мигновената им поява и мъртъвците, които оставяха след себе си. Но през последните седем години зимите ставаха все по-тежки и те ставаха все по-алчни. Още не бяха опадали листата от дърветата, когато те се отклониха от своя път, навлязоха в нашия и отидоха на петнайсетина километра от нашето село до един богат манастир, където убиха десет монаси и задигнаха златните свещници, златните чаши, всички икони със злато по тях и отнесоха това златно съкровище в царството си, което вероятно се намираше някъде в края на техния път.

През нощта на нападението земята замръзна и оттогава всеки ден от гората постоянно духаше остър вятър, който носеше яростни снежни вихрушки. Нашата малка къща се намираше в самия край на града, отдалечена от другите къщи, и наоколо нямаше стени, които да отнемат от силата на вятъра, а ние ставахме все по-слаби, по-гладни и все повече треперехме от студ. Баща ми продължаваше да си намира извинения, за да не върши работата, която ненавиждаше. Но дори и когато майка ми го принуди да отиде да си иска парите, той се върна само с няколко дребни монети.

— Зимата е много лоша. Тежка е за всички — каза той, за да оправдае длъжниците, когато според мен те дори не си бяха направили труда да му се извинят.

На следващия ден минах през града, за да занеса един хляб на пекаря и чух някои жени, които ни дължаха пари, да разказват какви угощения ще приготвят за празниците, какви сладкиши ще купят от пазара. Наближаваше средата на зимата. Те всички искаха да сложат нещо хубаво на масата; нещо специално за празника, техния празник.

Затова бяха отпратили баща ми с празни ръце, а къщите им светеха и през вратите им се процеждаше ухание на печено месо, докато аз бавно вървях към пекаря, за да му дам един протрит грош за почернелия хляб, съвсем не този, който бях омесила и занесла. Той беше дал хубавия хляб на някой от другите си клиенти и запазил изгорелия за нас. Вкъщи майка ми готвеше рядка зелева супа и се мъчеше да събере използвано готварско олио, за да запали лампата трета поредна вечер: дълбок мраз беше повял от гората и проникваше през процепите и стрехите на нашата порутена къща. Лампата горя само няколко минути, после силен полъх отвън я загаси.

— Е, може би това означава, че е време да си лягаме — каза баща ми, вместо да се опита да я запали отново, защото вече нямахме олио.

На осмия ден майка ми беше толкова изнемощяла от кашляне, че не можеше да стане от леглото.

— Скоро ще се оправи — каза баща ми, но не смееше да ме погледне в очите. — Студът скоро ще свърши. И без това вече много дълго продължи.

Той дялкаше свещи от дърво, тесни пръчици, с които да си светим, защото предишната вечер бяхме свършили олиото. Нямаше да има чудотворна светлина в къщата.

Той излезе навън да порови за малко дървесина под снега. Запасите ни от дърво за горене също бяха намалели.

— Мирием — извика ме майка ми, след като той излезе. Занесох й чаша слаб чай с остатъците от мед — всичко, което имах, за да успокоя кашлицата й. Тя отпи една глътка, отпусна глава на възглавницата и каза: — Когато зимата отмине, искам да отидеш в дома на баща ми. Той ще те заведе в дома на баща ми.

При последния ни престой в къщата на дядо ми една вечер сестрите на майка ми дойдоха на вечеря с мъжете и децата си. Те бяха облечени с дебели вълнени рокли, оставиха на закачалката в антрето кожени пелерини, а по ръцете им имаше златни пръстени и гривни. Всички се смееха и пееха, стаята беше топла, макар че беше зима. Ядяхме пресен хляб, печено пиле и гореща супа с подправки и сол, от която към лицето ми се издигаше пара. Когато майка ми заговори, от думите й вдъхнах цялата топлина на онзи спомен и закопнях за топлината, като стисках до болка студените си ръце. Представих си как ще отида там, а ще оставя баща си сам и златото на майка си завинаги в къщите на съседите.

Силно стиснах устни, после я целунах по челото и й казах да си почива. Когато тя неспокойно заспа, отидох до огнището, където в една кутия баща ми държеше голямата счетоводна книга. Извадих я, взех старата му перодръжка от поставката й, смесих мастило от пепелта в огнището и направих списък. Дъщерята на лихваря, дори и на некадърния лихвар, разбира от сметки. Писах и смятах, писах и смятах, лихви и време, накъсано от спорадичните, пръснати тук-там плащания. Баща ми добросъвестно беше вписвал всички заеми, толкова коректно, колкото никой не беше към него. Когато завърших списъка, извадих всички плетива от торбата си, наметнах се с един шал и излязох навън в студеното утро.

Минах по всички къщи, където ни дължаха пари, чуках на вратите им. Беше рано, много рано, още не се беше съмнало съвсем. Кашлицата на майка ми ни беше събудила през нощта. И мъжете отваряха вратите и ме гледаха изненадано, а аз ги поглеждах в очите, студено и твърдо.

— Идвам да си уредим сметките.

Те се опитваха да ме изгонят, разбира се; някои дори ми се изсмяха. Олег, коларят с големите ръце, ги стисна в юмруци, сложи ги на кръста си, докато малката му женичка с лице на гризач се беше свила до огнището и оттам ми хвърляше уплашени погледи. Кайус беше взел заем от две жълтици в годината преди да се родя и добре продаваше крупник, който вареше в големи медни чайници, купени с парите от заема, ми се усмихна и ме покани да вляза вътре и да изпия едно топло питие. Аз отказах. Не исках да влизам и да се топля. Стоях на прага на къщите им със списъка и им казвах колко пари са взели, колко малко са изплатили и колко лихви дължат.

Те мърмореха и спореха, а някои дори крещяха. През целия ми живот никой не ми беше крещял: нито майка ми с нейния нежен глас, нито милият ми баща. Аз обаче открих вътре в себе си нещо горчиво, нещо, което зимата беше вкарала в сърцето ми: звукът от кашлицата на майка ми и споменът за приказката, която хората толкова често разказваха на селския площад — приказката за момичето, което станало кралица с чуждо злато и никога не върнало дълга си. Стоях на прага на къщите им и не помръдвах. Числата ми бяха точни и те го знаеха, а когато свършеха с крещенето, ги питах:

— Имате ли парите?

Те възприемаха това като възможност за измъкване и отговаряха, не, не, разбира се, че нямаха такава сума.

— Тогава ми платете малко сега и пак следващата седмица, докато изчистите дълга си — казвах им аз. — И ще плащате лихва върху онова, което не сте изплатили, ако не искате да помоля дядо ми да ви даде под съд.

Те не пътуваха много. Знаеха, че бащата на майка ми е богат, че живее в голяма къща във Висня и дава заеми на рицари и дори, както твърдеше мълвата, на един владетел. Затова с неудоволствие ми даваха по малко; само няколко гроша от някои къщи, но всички даваха нещо. Приемах и да ми плащат в стока: дванайсет метра плътен червен вълнен плат, шише олио, две дузини високи свещи от бял восък, нов кухненски нож от ковача. Оценявах стоката справедливо — давах им цената, която те биха поискали от някого, а не която аз плащам на пазара — записвах числата пред тях и им казвах, че ще дойда пак през следващата седмица.

На път за къщи спрях при Людмила. Тя не дължеше пари на никого, а по-скоро сама би могла да дава заеми, но не можеше да взима лихва, пък и никой в града не беше толкова глупав, че да взима пари от някой друг, освен баща ми, който им позволяваше да плащат когато си искат или изобщо да не плащат. Людмила отвори вратата с изкуствената си усмивка: приемаше пътници да пренощуват в къщата й. Усмивката й изчезна, когато ме видя.

— Какво има? — попита грубо тя. Предположи, че съм отишла да прося.

— Майка ми е болна, госпожо — казах учтиво аз, за да продължа малко по-дълго заблуждението й, така че да изпита облекчение, когато кажа: — Идвам да купя малко супа. Колко струва супата?

Попитах я за цените на яйцата и на хляба, за да изглежда, че се опитвам да вместя всичко в скромните си финанси, и тъй като не беше свикнала на друго, тя рязко ми каза истинските цени, без да ги умножи по две. После се ядоса, когато преброих шест гроша за гърне със супа и половин пиле вътре, три пресни яйца, един мек хляб и купичка мед, покрита със салфетка. Даде ми ги с неудоволствие, а аз ги отнесох по дългия път към къщи.

Баща ми се беше прибрал преди мен. Слагаше дърва в огъня и ме погледна притеснено, когато влязох с пълни ръце. Втренчи очи в храната и червената вълна. Аз оставих товара си и пуснах грошовете и една сребърна монета от петдесет гроша в стъклената купа до огнището, където бяха останали само две-три монети, а после тръгнах да се погрижа за майка си.

* * *

След този случай станах лихварят на селото. Бях добър лихвар, а много хора ни дължаха пари. Доста скоро сламата на пода беше заменена с дървени дъски, пролуките в огнището бяха замазани с добра глина, сламеният покрив беше подновен, а майка ми имаше кожена пелерина, с която да се завива докато спи, или да се облича, за да не й е студено на гърдите. Всичко това не й харесваше, нито на нея, нито на баща ми, който излезе навън и тихо си поплака в деня, когато донесох пелерината. Одета, жената на пекаря, ми я предложи, за да изплати напълно дълга на семейството си. Пелерината беше красива, светлокафява; беше я донесла със себе си, когато се беше оженила. Направена беше от белки, които баща й беше убил, когато ходил на лов в горите на някакъв болярин.

Тази част от старата притча се оказа вярна: за да бъдеш добър лихвар, трябва да си жесток. А аз бях готова да бъда жестока към ближните си, точно както те бяха жестоки към баща ми. Не че взимах новородените им бебета, но през една седмица в късната пролет, когато пътищата бяха сухи, отидох до фермата на един селянин далеч в полето, а той нямаше с какво да ми плати, не можеше да отдели дори и един хляб. Горек беше взел заем от шест сребърни копейки, сума, която не би могъл да изплати дори при добри реколти всяка година до края на живота си. В началото се опита да ме изгони презрително от къщата си, както правеха много други. Но когато не му отстъпих и го заплаших със съд, в гласа му се прокрадна истинско отчаяние:

— Имам четири гърла да храня. Не можеш да изстискаш кръв от камъка.

Сигурно е трябвало да го съжаля. Баща ми би го съжалил, майка ми също, но аз бях претръпнала вътрешно и усещах само опасността. Ако му опростя дълга, ако приема извиненията му, следващата седмица всеки ще измисли по нещо; виждах как оттам нататък нещата ще тръгнат надолу.

В този момент влезе високата му дъщеря. Носеше дебела сива забрадка над дългата си руса коса, сплетена в една плитка, и залиташе под тежестта на две кофи вода, двойно повече от това, което аз бих могла да вдигна, когато ходех до кладенеца.

— Тогава дъщеря ти ще дойде в моята къща да работи срещу дълга ти за половин грош на ден — казах аз и си тръгнах с котешко задоволство, а на път за вкъщи изиграх няколко танцувални стъпки под дърветата, където нямаше кой да ме види.

Тя се казваше Ванда. Дойде безмълвно в зори на следващата сутрин, работи като вол до обед, след което безмълвно си замина; през цялото време не вдигна глава. Беше много силна и пое почти цялата тежест на домакинството в този половин ден. Донесе вода, нацепи дърва и нахрани пилетата, които сега отглеждахме на двора. Изми пода, огнището и всичките ни тенджери, а аз бях много доволна от решението, което бях намерила.

Когато тя си тръгна, майка ми за пръв път в живота ми заговори на баща ми ядосано и обвинително, така, както не му беше говорила, когато беше много премръзнала и болна.

— И не те интересува какво й причиняваш?

Чух я, че му извика с прегракнал глас, когато си изтривах ботушите от калта на входа, преди да вляза; облекчена от домакинската работа сутрин, бях наела едно магаре и обиколих най-отдалечените селища, за да събирам парите от хора, които вероятно мислеха, че никой няма да дойде да си ги потърси. Зимната ръж беше прибрана и аз носех два чувала със зърно и голяма торба с любимите на майка ми лешници, които бяха добре съхранявани през зимата, както и една стара, но хубава желязна лешникотрошачка, за да не трябва да ги чупим с чук.

— Какво да й кажа? — извика в отговор той. — Какво да й кажа? Не, ще гладуваш; не, ще студуваш и ще се обличаш в дрипи?

— Като ти липсва безсърдечие да го правиш ти, трябва да имаш безсърдечието да й кажеш тя да не го прави — каза майка ми. — Това е дъщеря ни, Йозеф!

Тази вечер баща ми се опита тихичко да ми говори, като се запъваше на всяка дума: направила съм достатъчно, не е мое задължение, утре да си остана вкъщи. Не вдигнах глава от лешниците, които чупех, и не му отговорих нищо, но държах безсърдечието в гърдите си. Спомних си прегракналия глас на майка ми, а не думите, които каза. След малко той замлъкна. Моето безсърдечие го посрещна и отблъсна, точно както го беше отблъсквало в селото, когато беше искал да му върнат дължимото.

Глава 2

Па често казваше, че ще отиде при лихваря. Казваше, че ще вземе пари за ново рало, ще купи прасета или млекодайна крава. Аз дори не знаех какво представляват парите. Нашата къщичка беше далеч от селото и ние плащахме данъка си в чували зърно. Когато Па казваше пари, това звучеше като магия, но когато Ма го казваше, звучеше като опасност.

— Недей да ходиш, Горек — казваше тя. — Където се дължат пари, винаги рано или късно се случва нещо лошо.

Тогава Па й крещеше да си гледа работата и я удряше, но не отиваше.

Отиде, когато аз бях на единайсет години. През нощта се беше родило и умряло още едно бебе и мама беше болна. Не ни трябваха повече деца. Вече имахме Сергей и Степон и четири мъртви бебета, погребани в земята под бялото дърво. Па винаги погребваше бебетата там, въпреки че земята беше твърда и трудно се копаеше, защото не искаше да хаби посевна площ. Семената ръж на това място поникваха, но после една студена сутрин изсъхваха, а бялото дърво пускаше нови листа. Той обаче не можеше да го отсече. Дървото беше изцяло бяло, затова принадлежеше на Старик. Ако го отсечеше, Старик щяха да дойдат и да го убият. Затова всичко, което можехме да засадим около него, бяха мъртвите бебета.

Когато се върна ядосан и изпотен след заравянето на мъртвото бебе, Па каза:

— Майка ви има нужда от лекарство. Отивам при лихваря.

Спогледахме се със Сергей и Степон. Те бяха твърде малки и уплашени, за да кажат нещо, а мама беше твърде болна, за да възрази. Аз също не казах нищо. Мама лежеше, по леглото имаше много кръв, а тя беше гореща и зачервена. Не отвръщаше, когато й говорех. Само кашляше. Аз исках Па да донесе магия, да я вдигне на крака и тя да оздравее.

Той отиде. Изпи две копейки и изгуби две на хазарт, след което се върна вкъщи с доктора. Докторът взе последните две копейки и ми даде някакъв прах, който да разтварям в гореща вода и да давам на мама. Лекарството не свали температурата. Три дни по-късно се опитвах да я накарам да пийне малко вода. Тя пак кашляше.

— Мамо, трябва да пийнеш малко вода — казах аз. Тя не отвори очи. Сложи голямата си ръка на главата ми, чужда, отпусната и тежка, после умря. Стоях с нея до вечерта, когато баща ми се прибра от полето. Погледна я безмълвно, после ми каза:

— Смени сламата.

Вдигна я на раменете си като чувал с картофи, занесе я при бялото дърво и я погреба до мъртвите бебета.

Лихварят дойде няколко месеца по-късно да си поиска парите. Аз му отворих вратата и го поканих да влезе. Знаех, че е слуга на дявола, но не се страхувах от него. Той беше тънък, с тънки ръце, тяло и лице. Мама държеше на стената една икона, издялана от тънко дърво. Той приличаше на нея. Дадох му чаша чай и парче хляб, защото си спомних, че мама винаги даваше по нещо на хората, които идваха вкъщи.

Когато се върна, Па изгони лихваря с викове. После ми нанесе пет силни удара с колана си за това, че съм го поканила вътре, а да не говорим за чая и хляба.

— За какво се е домъкнал? Не можеш да изстискаш кръв от камъка — крещеше той, докато си слагаше колана. Аз зарових лице в престилката на мама и останах така, докато спрях да плача.

Той казваше същото и когато бирникът идваше, но го мърмореше под носа си. Бирникът винаги идваше в деня, в който и последното зърно е прибрано от полето, през зимата и през пролетта. Не знам как знаеше, но знаеше. След като си отидеше, данъкът беше платен. Каквото не беше взел, оставаше за нас да живеем. То никога не беше много.

— Това ще ядем през ноември, а това през декември — казваше мама на Па, посочваше различни чували и така всичко беше разделено до пролетта.

Но мама вече я нямаше. Па взе едно от малките козлета и го отнесе в града. Вечерта се върна много късно и беше пиян. В къщата той спеше до печката и на влизане се спъна в Степон. Ядоса се, свали колана си и започна да ни бие, докато накрая всички избягахме от къщата. Майката коза спря да дава мляко и в края на зимата останахме без храна. Наложи се да ровим под снега и да търсим стари жълъди, докато дойде пролетта.

На следващата зима след идването на бирника Па взе чувал зърно и го отнесе в града. Ние отидохме да спим в кошарата. На Сергей и Степон им се размина, но мен Па ме би на другия ден, защото вечерята му не била готова, когато се прибрал. Затова следващата година чаках в къщата, докато видях, че Па се задава от пътя. Носеше фенер със себе си и фенерът описваше големи кръгове, защото Па беше пиян. Сипах горещото ядене в паница, сложих го на масата и избягах от къщи. Вече беше тъмно, но не взех свещ, защото не исках баща ми да види къде отивам.

Бях тръгнала към кошарата, но продължавах да поглеждам назад, за да се уверя, че Па не идва след мен. Виждах как фенерът му се люлее насам-натам вътре в къщата. После фенерът спря да се движи, значи го беше сложил на масата. Реших, че съм в безопасност и започнах да внимавам къде стъпвам, но в тъмнината не виждах нищо, защото дълго се бях взирала в осветения прозорец. Не вървях по пътеката за кошарата. Бях затънала в дълбок сняг. Не се чуваха звуци от кози и прасета. Беше тъмна нощ.

Мислех, че рано или късно ще стигна до ограда или до пътя. Вървях с протегнати напред ръце, но ограда нямаше. Тъмно беше и аз първо се изплаших, а след това само ми беше студено и после ми се приспа. Пръстите на краката ми измръзнаха. Снегът проникваше през плетените ми от лико обувки.

После пред мен се появи светлина. Тръгнах към нея. Бях близо до бялото дърво. Клоните му бяха тънки, а белите му листа не бяха окапали, въпреки че беше зима. Вятърът духаше през тях и те тихо шепнеха нещо неразбираемо. От другата страна на дървото блестеше широк път, гладък като лед. Знаех, че това е пътят на Старик. Но беше толкова красиво, а аз все още се чувствах странно, беше ми студено и ми се спеше. Не си спомням да ме е било страх. Тръгнах да се кача на него.

Гробовете бяха подредени в редица под дървото. Над всеки гроб имаше гладък камък. За другите мама ги беше донесла от реката. Аз бях донесла камъните за нея и последното бебе. Техните бяха по-малки, защото тогава още не можех да нося толкова големи камъни като мама. Когато стъпих на камъните, за да изляза на пътя, един клон от дървото ме удари по рамото. Паднах и лошо се ударих. Останах без дъх. Вятърът прошумоля през белите листа и чух, че ми казва: Прибирай се вкъщи, Ванда! Вече не ми се спеше и толкова ме беше страх, че станах и тичах по целия път до къщи. Къщата се виждаше отдалеч, защото фенерът все още гореше на прозореца. Па вече беше заспал и хъркаше в леглото си.

* * *

Година по-късно нашият съсед Якоб дойде при Па и ми поиска ръката. Освен това искаше и една коза. Баща ми го изгони.

— Девственица, здрава, с як гръб, а той на всичко отгоре и коза иска!

След това работех много здраво. Вършех колкото мога повече от работата на Па. Не исках да произведа редица мъртви бебета и да умра. Но станах висока, русата ми коса беше дълга и гърдите ми пораснаха. През следващите две години още двама мъже ме поискаха за жена. Последния дори не го познавах. Той идваше от другата страна на града, на десет километра от нас. Дори предложи едно прасе за ръката ми. По това време обаче поради моята работливост баща ми беше станал алчен. Мъжът се изплю на пода и си отиде.

Но реколтите ставаха все по-лоши. Снегът всяка година се топеше все по-късно през пролетта. След като бирникът вземеше своето, не оставаше много за пиене. Бях се научила да крия храна на различни места, за да не гладуваме толкова много, колкото през първата година. Но всички ние — Сергей, Степон и аз растяхме. В годината, когато станах на шестнайсет, след пролетната реколта, Па се върна от града полупиян и сърдит. Не ме би, но ме погледна като че съм едно от прасетата му и каза:

— Другата седмица ще дойдеш с мен на пазара.

На следващия ден отидох при бялото дърво. Не бях ходила там от онази нощ, когато видях пътя на Старик. В този ден чаках слънцето да се издигне високо в небето. Тогава казах, че отивам за вода, но вместо това отидох при дървото. Коленичих под клоните и казах:

— Помогни ми, мамо.

Два дена по-късно дойде дъщерята на лихваря. Тя приличаше на баща си, слаба клонка с тъмнокафява коса и тясно лице. Не стигаше и до рамото на баща ми, но застана на прага и излъчваше сила. Каза му, че ще го предаде на закона, ако не върне парите. Той й крещеше, но тя не се уплаши. Когато свърши да повтаря, че не може да изстиска кръв от камъка и да сочи празните долапи, тя каза:

— Тогава дъщеря ти ще дойде да работи при мен, за да изплатиш дълга си.

Щом си тръгна, аз отидох при бялото дърво и казах:

— Благодаря ти, мамо.

Зарових в корените една ябълка, цяла ябълка, макар че бях ужасно гладна и можех да я изям със семките. На дървото над главата ми изникна малко бяло цветче.

На следващата сутрин отидох в къщата на лихваря. Страхувах се да ходя в града сама, но това все пак беше по-хубаво, отколкото да отида на пазара с Па. Пък и без това не се налагаше да влизам в града: тяхната къща беше първата след края на гората. В моите очи къщата беше голяма, имаше две отделни стаи, а подът беше покрит с гладки, ухаещи на гора дъски. Жената на лихваря лежеше в леглото си в задната стая. Беше болна и кашляше. Изпитвах болка като я слушах.

Дъщерята на лихваря се казваше Мирием. Тази сутрин тя беше сготвила супа, която вреше на печката и изпълваше къщата с ухание, от което празният ми стомах се сви на топка. После взе от ъгъла втасващо тесто и излезе. Върна се късно следобед с решителен вид и прашни обувки. Носеше току-що изпечен черен хляб, кофа мляко и паница с масло, а през рамо беше преметнала чувалче с ябълки. Сложи масата, като постави чиния и за мен, което не очаквах. Лихварят произнесе някаква магия над хляба, когато седнахме, но това не ми попречи да го ям. Беше много вкусен.

Мъчех се да свърша колкото може повече работа, за да поискат да идвам редовно. Преди да си тръгна, жената на лихваря ме попита с прегракналия си глас:

— Как ти е името?

Казах й го.

— Благодаря ти, Ванда. Много ни помогна.

Когато си тръгвах, я чух да казва, че съм свършила толкова много работа и сигурно скоро ще изплатя дълга. Спрях навън, за да подслушвам през прозореца.

— Неговият заем е шест копейки! За половин грош на ден ще й трябват четири години, за да го изплати. Не ми казвай, че това не е справедлива надница, щом ще обядва с нас.

Четири години! Сърцето ми запя като волна птичка.

Глава 3

Снегът продължи да вали и майка ми продължи да кашля до късно през пролетта, когато дните започнаха да стават по-топли и по същото време кашлицата й изчезна, удавена от супата, меда и спокойствието. Веднага щом си върна гласа, тя ми каза:

— Мирием, следващата седмица ще отидем да видим баща ми.

Знаех, че искаше това от отчаяние и се опитваше да ме откъсне от работата ми. Нямах желание да заминавам, но имах желание да видя баба си и да й покажа, че дъщеря й не е умряла от студ, а внучката й вече не живее като просякиня; имах желание при гостуването ни за пръв път баба ми да не плаче. Обиколих длъжниците още веднъж и казах на всички, че заминавам за града и ще начисля допълнителна лихва за седмицата, в която ще отсъствам, ако не занесат вноската си в дома ми. Казах на Ванда, че пак трябва да идва всеки ден, да готви на баща ми, да храни пилетата и да чисти къщата и двора. Тя само кимна и не възрази.

После тръгнахме към дома на дядо ми, но този път бях наела Олег да ни закара директно с хубавите си коне и удобната си кола, постлана със слама и одеяла, със звънчета на хамута, в която седнахме и се покрихме с кожената наметка, за да се предпазим от вятъра. Когато спряхме пред къщата, учудената ми баба излезе да ни посрещне, а майка ми мълчаливо се хвърли в прегръдките й, като криеше лицето си.

— Хайде, влизайте да се стоплите — каза баба ми, като разглеждаше колата и хубавите ни нови рокли от червен вълнен плат, обшити със заешка кожа, а на врата на моята — златното копче, което беше излязло от сандъка на тъкачката.

Тя ме изпрати да занеса на дядо ми в кабинета топла вода, за да остане насаме с майка ми. Дядо ми обикновено само изсумтяваше като ме види и недоволно ме оглеждаше, а аз винаги бях облечена с роклята, която баба ми ми беше купила. Не знам как знаех какво мисли за баща ми, защото не си спомням някога да е казал и дума по въпроса, но знаех.

Този път той пак ме огледа изпод гъстите си вежди и се намръщи.

— Кожа, а? И злато?

Трябва да кажа, че бях добре възпитана и не си и помислих да отговоря непочтително, и то не на друг, а на дядо ми, но вече бях ядосана от това, че майка ми е разстроена и че баба ми е недоволна, а сега и той, от всички хора, се заяждаше с мен.

— Защо да ги носи някой, който ги е купил с парите на баща ми, а не аз? — попитах.

Дядо ми естествено се учуди, че внучката му му отговаря така, но после осмисли думите ми и попита:

— Значи баща ти ти ги е купил?

Лоялността и обичта ми не ми позволиха да му отговоря. Наведох очи, мълчаливо налях гореща вода в самовара и смених стария чай. Дядо ми не ме спря, когато излизах от стаята, но на другата сутрин по някакъв начин знаеше цялата истина, че съм взела работата на баща си и неочаквано беше доволен от мен, както никога досега не е бил и както никой друг не беше.

Другите му две дъщери се бяха омъжили по-добре от майка ми за богати граждани с добър занаят, но никой не го беше дарил с внук, който да желае да се заеме с неговия бизнес. В града имаше достатъчно хора от моя народ, за които той беше нещо повече от банкер или фермер, който отглежда собствената си храна. Гражданите бяха по-склонни да купуват нашата стока и зад стените на нашия квартал имаше процъфтяващ пазар за нея.

— Не е прилично за едно момиче… — започна баба ми, но дядо ми я прекъсна.

— Момиче или момче, за златото няма значение — каза той и ми се намръщи весело. — Ще имаш нужда от слуги. Като начало някой добър силен човек, мъж или жена, който няма нищо против да работи за еврейка. Можеш ли да намериш такъв?

— Да — отвърнах аз и си помислих за Ванда: тя вече беше свикнала с нас, а и в града не се предлагаха много възможности за дъщерята на беден фермер да изкарва надница.

— Добре. Повече не ходи ти да събираш парите — каза той. — Изпращай слугата, а ако клиентите искат да спорят, трябва да дойдат при теб в твоята къща. Вземи си бюро, за да седиш зад него, а те да стоят прави.

Кимнах, а когато си тръгвахме, той ми даде кесия, пълна с грошове, на стойност пет копейки, за да обслужвам околните градчета, в които няма лихвар. Когато пристигнахме вкъщи, попитах баща ми дали Ванда е идвала, докато ме нямаше. Той ме погледна тъжно, а очите му бяха пълни с мъка, макар че от месеци не бяхме гладували.

— Да. Казах й, че няма нужда, но тя идваше всеки ден.

Останах доволна и на другия ден, когато свърши работа, говорих с нея. Баща й беше едър човек, а и тя беше яка и здрава, имаше големи, червени от работа ръце с късо изрязани нокти; лицето й беше изцапано, а дългата й златна коса беше скрита под забрадката. Беше тиха, мълчалива и работлива като вол.

— Искам да имам повече време да се занимавам със сметките — казах аз. — Имам нужда от човек, който да обикаля и да събира парите вместо мен. Ако вземеш тази работа, ще ти плащам един грош на ден, вместо половин.

Тя стоя неподвижно известно време, сякаш не беше сигурна, че ме е разбрала добре.

— Дългът на баща ми ще се изплати по-бързо — каза накрая тя, сякаш искаше да бъде сигурна.

— Когато се изплати, ще продължа да ти плащам — казах аз, малко безразсъдно. Но ако Ванда събираше парите вместо мен, аз можех да обикалям съседните села и да раздавам нови заеми. Исках да раздам това малко сребърно езерце, което ми беше дал дядо ми, за да може обратно да потече поточе от грошове. Ванда пак помълча, после попита:

— Ще ми даваш монета?

— Да — отговорих аз. — Съгласна ли си?

Тя кимна и аз й кимнах в отговор. Не предложих да си стиснем ръцете; никой не искаше да се ръкува с евреин, а ако се ръкуваше, знаех, че това ще е лъжа. Ако Ванда нарушеше сделката, щях да спра да й плащам; това беше по-добра гаранция от всяка друга.

* * *

Откакто тръгнах да работя в къщата на лихваря, Па стана още по-сърдит и по-намусен. Не можеше да ме продаде на никого, не бях вкъщи да работя и пак нямахме достатъчно за ядене. Той все повече крещеше и все по-често вдигаше ръка да ни бие. Сергей и Степон прекарваха по-голяма част от времето при козите. Аз се навеждах да избегна удара, когато можех, иначе го приемах мълчаливо. Мълчах и смятах. Щом четири години по половин грош на ден ще изплатят дълга на баща ми, значи сега това ще стане за две години. Следователно две години бяха шест копейки. И аз ще мога да работя още две години, преди той да разбере, че съм изплатила дълга му. Ще имам шест копейки. Шест мои собствени сребърни копейки.

Само веднъж бях видяла толкова много пари, когато баща ми пусна две бляскави монети в отворената ръка на доктора. Може би ако не беше изпил и проиграл на комар останалите четири, те щяха да стигнат.

Не се притеснявах да ходя по чуждите къщи, да чукам на вратата и да искам пари. Не ги исках аз, искаше ги Мирием, това бяха нейни пари и тя щеше да ми дава и на мен от тях. Като стоях пред вратите им, от там виждах, че вътре има хубави мебели, гори огън и е топло. Никой в техните къщи не кашляше.

— Изпраща ме лихварят — казвах аз и им казвах колко дължат, а когато се опитваха да твърдят, че сумата е невярна, мълчах.

В няколко къщи ми отговориха, че не могат да платят, и аз им казах, че трябва да отидат да говорят с нея в къщата й, ако не искат да им изпрати хората на закона. Накрая ми даваха по нещо. Значи лъжеха. Тогава още по-малко се притеснявах.

Носех голяма, здрава кошница и слагах вътре всичко, което ми даваха. Мирием се тревожеше, че ще забравя кой какво ми е дал, но аз не забравях. Помнех всяка монета и всяка стока. Тя си записваше всичко в една голяма черна книга. Сядаше и без да спира, уверено драскаше с дебелото гъше перо. В пазарните дни избираше стоките, които не искаше да задържи, и тръгваше за града, а аз вървях след нея с кошницата. Тя продаваше и се пазареше, докато кошницата се изпразнеше, а кесията й се напълнеше, като превръщаше платовете, плодовете и копчетата в монети. Понякога предприемаше нещо друго първо: ако някой фермер й беше дал десет чилета вълна, тя я носеше на някоя тъкачка, която й дължеше пари, и я караше да изработи ямурлук срещу дълга си; после продаваше ямурлука на пазара.

В края на деня тя изсипваше на пода купчината грошове, подреждаше ги и ги завиваше в хартия, за да ги обърне в сребро; един свитък грошове, дълъг колкото безименния ми пръст, беше равен на една копейка. Знаех това, защото на следващия пазарен ден рано сутринта тя отиваше при някой от пътуващите извън града търговци, който все още подреждаше сергията си, даваше му ролката, а той я отваряше, броеше монетите и срещу тях й даваше една сребърна копейка. Сребърните копейки тя не харчеше и не обменяше на пазара. Носеше ги вкъщи и също ги завиваше в хартия, а ролката, дълга колкото малкия ми пръст, беше равна на една златна монета. Златните монети прибираше в кожена кесия, която дядо й, й беше подарил. Виждах тази кесия само през пазарните дни и тя беше на масата, когато идвах и си оставаше на същото място, когато си тръгвах след работа. Тя не я криеше, не я местеше някъде, където няма да я видя, а майка й и баща й също никога не я пипаха.

Не можех да разбера откъде знае за колко ще се продадат нещата, които не искаше да задържи. Но малко по малко се научих да чета числата, които записваше в книгата си, когато оценяваше получената от длъжника стока. Когато чуех какви цени е получила на пазара, двете почти винаги съвпадаха. Исках да разбера как го прави. Но не я питах. Знаех, че ме разглежда само като кон или вол, като нещо тъпо, мълчаливо и силно. Забелязах, че те по цял ден си говорят: говореха си, пееха и дори се караха. Но никой никога не крещеше, нито вдигаше ръка на никого. Те винаги се докосваха един друг. Майка й я галеше по бузата, а баща й я целуваше по челото, щом минеше покрай него. Понякога, когато в края на деня си тръгвах, чаках да изляза от пътя и да тръгна по полето. Тогава слагах ръка на главата си — ръката ми беше пораснала и сега беше голяма, тежка и силна — и се опитвах да си припомня какво усещах, когато там беше ръката на моята майка.

В моя дом цареше гробно мълчание. През цялата зима често гладувахме, дори и аз с моя допълнителен обяд. За да го получа, трябваше да извървя шест мили. Вече беше пролет, но ние продължавахме да не си дояждаме. На път за къщи берях гъби и ако имах късмет, намирах по някоя дива ряпа и малко зеленина. Нямаше много. Повечето треви не ставаха за ядене. Тях давах на козите. После изравях малко пролетни картофи, които още не бяха узрели, но и тях ядяхме. Отрязвах парченце картоф с кълн и го заравях в земята. После слагах останалите парчета в тенджерата и ги варях заедно с другите неща, които бях събрала. Ядяхме на масата с наведени глави и не си говорехме.

Нищо не растеше добре. Земята остана твърда и студена до април, а ръжта никнеше бавно. Когато най-после Па успя да засади малко боб, седмица по-късно пада сняг и уби половината растения. На същата сутрин, когато се събудих, си помислих, че още е нощ. Навън беше мрачно и сиво. Валеше силен сняг. Па започна яростно да псува и ни изкара от леглото. Всички бързо излязохме навън да приберем козите и петте малки козлета. Едно от тях вече беше умряло. Останалите вкарахме в къщата с майките им. Те блееха и дъвчеха одеялата ни и за малко да паднат в огъня, но все пак оцеляха. Когато снегът спря, одрахме умрялото козле и осолихме малкото месо, което имаше по него. Направих супа от кокалите му и изядохме дробовете и бъбреците му. Този ден за пръв път не бяхме гладни.

Сергей беше способен да изяде три пъти повече, отколкото беше делът му. Растеше и вече беше много едър. Предполагах, че понякога ловува, макар и да знаеше, че могат да го обесят за бракониерство, и по-лошо дори, ако е взел нещо от гората. Единствените животни, който имахме право да взимаме от гората, бяха белязаните, тези с черни или кафяви петна. Но такива почти не бяха останали, а белите, изцяло белите животни, принадлежаха на Старик. Не можеше да взимаш нищо от Старик. Те идваха и крадяха от хората, но не им харесваше, когато някой крадеше от тях.

Понякога Сергей се връщаше и без да вдига очи, бързо изяждаше цялата си дажба, точно както правех и аз. Сякаш се притесняваше, че е ял повече от другите на масата. Затова предполагах, че ловува на места, където никой няма да го види. Не му казвах да не прави това: той го знаеше. Любовта беше погребана с майка ми. Сергей и Степон бяха също като онези бебета, които я бяха разболели. Те не бяха умрели, но с това бяха създали още работа за нея, а сега и за мен. Изяждаха част от храната, а аз трябваше да преда вълната от козите, да плета, да ги обличам и да пера дрехите им. Затова не се тревожех чак толкова, че Старик можеха да му направят нещо. Дори си помислих дали да не му кажа да донесе кокалите, за да сготвя супа от тях, но после реших, че ако всички ядем от нея, всички ще сме виновни, и не си струва да имаме неприятности заради някакви скапани кокали, които той вече е изглозгал.

Но Степон наистина обичаше Сергей. Научих Сергей да се грижи за него, когато майка ни умря. Бях на единайсет и можех да преда, а Сергей беше едва седемгодишен, но Па му разреши да гледа детето. Когато стана сравнително голям и можеше да работи на полето, Сергей вече беше свикнал да се грижи за Степон и не ми го прехвърли на мен. Степон вървеше зад него, стараеше се да не им се мотае в краката и им носеше вода. Помагаше му с козите и те двамата можеха да се топлят и да спят навън, когато баща ми беше ядосан, дори и през зимата. Понякога Сергей го удряше, но лекичко.

И така, Степон дойде да ме търси, защото на Сергей му е прилошало. Това стана малко преди пладне. Работех в градината на лихваря и прибирах реколтата от зеле. Зелките още не бяха съвсем готови, но нощта беше мразовита, макар че още беше ранна есен, и Мирием каза, че е по-добре да ги приберем, колкото и да не са узрели. Поглеждах към вратата. Скоро тя щеше да се отвори и жената на лихваря щеше да ме повика за обед. Тази сутрин имаше парче сух хляб между просото за кокошките. Взех го за себе си и го изръфах, като размеквах залъците в устата си със студени глътки от варела за дъждовна вода, която изтребвах под тънкия слой лед на повърхността. Но вече бях гладна. Пак гледах към вратата, когато Степон извика:

— Ванда! — Облегнал се беше на оградата и дишаше тежко. — Ванда!

Като чух името си, подскочих, защото си помислих, че баща ми се е надвесил над мене с камшик.

— Какво има? — Ядосах се на Степон, че е дошъл. Не го исках тук.

— Ванда, ела — каза той и ми махаше с ръка. Той не говореше много. Сергей през повечето време го разбираше без думи, а когато баща ми изпълваше къщата с гласа си, Степон гледаше да се измъкне навън, ако можеше. — Ванда, ела!

— Нещо се е случило у вас ли? — Жената на лихваря застана на вратата, наметната с шал заради студа. — Върви, Ванда, аз ще кажа на Мирием, че съм ти казала да си отидеш.

Не ми се тръгваше. Допусках, че нещо се е случило със Сергей, иначе Степон нямаше да дойде. Не ми се искаше да се откажа от обеда си, за да помагам на Сергей, който никога не ми беше помогнал на мен. Но не можех да кажа това на жената на лихваря. Станах и без да проговоря, излязох през портата, а когато се отдалечихме достатъчно по пътя и стигнахме до дърветата, разтърсих Степон и ядосано му казах:

— Никога не идвай тук пак! — Степон беше само на десет години и още беше достатъчно малък, за да мога да го разтърся.

Но той само ме хвана за ръката и ме дърпаше напред. Тръгнах с него. Не ми оставаше нищо друго, освен да се прибера вкъщи и да кажа на Па че Сергей се е забъркал в неприятности, а това беше нещо, което нямаше да направя. Не обичах Сергей, но както той не би отишъл да ме обади на баща ми, аз също не бих могла да постъпя така с него. Степон се мъчеше да тича и от време на време спираше, за да си поеме дъх, а после пак се опитваше да бърза с всички сили. Изминахме разстоянието от шест мили за един час. Малко преди да стигнем до къщи, той ме поведе извън пътя към гората. Тогава започнах да се тревожа.

— Какво му е на Сергей? — попитах настойчиво.

— Не може да стане — отговори Степон.

Сергей се намираше на брега на потока, където ходехме за вода през лятото, ако по-близкият поток пресъхнеше. Лежеше настрани. Не изглеждаше, че спи. Очите му бяха отворени и като сложих пръсти на устните му, усетих, че диша, но иначе беше напълно неподвижен. Ръката му беше тежка и безжизнена, когато се опитах да я вдигна. Огледах се. Близо до него, потопен до половина във водата, лежеше мъртъв бял заек, а единият му крак беше вързан с грубо усукана връв от кози косми. По него нямаше никакви следи. Пътеката беше покрита със скреж, а потокът беше заледен по края си. Така разбрах, че Старик са го хванали да ловува и са му взели душата.

Пуснах ръката му. Степон ме гледаше с надежда, че ще направя нещо. Но нямаше какво да направя. Свещеникът нямаше да дойде толкова далеч от града, за да ни помогне, а освен всичко друго, Сергей беше крал, макар да знаеше, че не трябва да го прави. А и Бог нямаше да спаси някой, който сам си е виновен.

Не казах нищо. Степон също не каза нищо, но продължаваше да ме гледа така, сякаш беше сигурен, че мога да направя нещо. Накрая нещо дълбоко в мен се размърда и почувствах, че ще мога, независимо дали искам или не. Стиснах зъби и се опитах да измисля какво да направя, после го плеснах и залях лицето му със студена вода, макар да знаех, че това няма да помогне. И то не помогна. Сергей не помръдна. Водата се стече по лицето му, няколко капки влязоха в очите му, после изтекоха като сълзи, но той не плачеше, той само лежеше там, празен като отсечено дърво, мъртъв отвътре.

Степон не гледаше към Сергей. През цялото време наблюдаваше мен, почти без да мигне. Имах желание да го плесна или да го изгоня с пръчка. Какво добро бяха направили за мен те двамата, какво им бях длъжна? Престанах да се опитвам и стоях там със стиснати в юмруци ръце.

— Хвани го за краката — казах накрая, а думите излязоха от устата ми като изсъхнали жълъди.

Сергей още не беше толкова едър, че да не можем да го вдигнем двамата заедно. Обърнах го по гръб и го хванах под мишниците, а Степон сложи глезените му на тънките си рамене. Така бавно го изнесохме от гората и го замъкнахме до покрайнините на нашите ниви и до бялото дърво. Когато стигнахме дотам, бях още по-ядосана. В гората паднах три пъти, докато вървях с гръб, приведена под тежестта му, спъвах се в корените на дърветата и се подхлъзвах в заледената кал. Ожулих се на един камък, от горе до долу бяха изпоцапана с кал и отровни дренки и трябваше да пера дрехите си. Но не това ме ядосваше. Те бяха ми я отнели, всички те: Сергей и Степон, и всички мъртви бебета, заровени в калта. Те ми бяха отнели моята майка. Не бях искала да я деля с тях. Какви права имаха те над нея?

Но не казах нищо на глас. Оставихме Сергей на земята под бялото дърво до гроба на майка ми, стоях там при дървото и казах:

— Мамо, Сергей е болен.

Въздухът беше неподвижен и студен. Зад нас в дългата раззеленяваща се нива ръжта едва се подаваше, а стръковете бяха много по-малки, отколкото трябваше да бъдат по това време. От нашата къща се издигаше стълб сив дим. Баща ни никъде не се виждаше. Нямаше вятър, но бялото дърво въздъхна и на едно място от кората му се отчупи малко парче. Хванах го и откъснах от дървото една дълга ивица.

Вдигнахме Сергей и го занесохме до нашия поток. Изпратих Степон до къщи да ми донесе горещ въглен и чаша. Събрах малко шума и съчки и ги струпах на куп, а когато Степон се върна, запалих огън и сварих чай от кората. Водата се размъти и стана сива като пепел, а от чашата се разнесе мирис на земя. Вдигнахме главата на Сергей и го накарахме да пийне малко от течността. Той целият се разтресе като животно през лятото, което гони мухите от тялото си. Дадох му още една глътка, после още една, след което той се обърна и започна да повръща. Повърна няколко пъти и от устата му излезе купчина димяща червена плът, която ужасно вонеше. Отдалечих се малко, за да не повърна и аз. Накрая той спря да повръща, надигна се и се отдалечи от купчината, като лазеше и плачеше.

Дадох му да пие вода, а Степон зарови купчината сурово месо в земята. Сергей още известно време плачеше и дишаше тежко. Изглеждаше слаб и измършавял, сякаш е гладувал, но поне се беше съвзел. Когато станахме, трябваше да се облегне на мен, за да ходи. Тръгнахме покрай потока до мястото, където козите пиеха вода, и те бяха там, пасяха и преживяха на брега. Най-старата коза наостри уши и дойде при нас, Сергей я прегърна през врата и опря лице в нея, а аз издоих чаша мляко и го накарах да го изпие.

Той изпи млякото до дъно и облиза чашата, после ме погледна виновно. Баща ни следеше колко мляко дават козите и ако някоя дадеше по-малко от очакваното, щеше да ни бие всички, ако не научеше кой го е изпил. Но аз взех чашата от ръцете му, издоих още една чаша и му я дадох да я изпие. Не знам защо направих това. Но го направих и когато на сутринта баща ми дойде с кофите издоено мляко и започна да крещи, се изправих и му казах:

— Сергей има нужда от повече храна!

Баща ми ме изгледа втрещено и не по-малко втрещено ме погледнаха Сергей и Степон. Щях да им отвърна със същия поглед, ако гледах всичко отстрани. След миг баща ми ми удари един шамар и ми каза да си затварям устата, но после излезе и с това всичко приключи. Със Сергей и Степон седяхме в къщата и чакахме, но той не се върна. Не последва бой. Сергей ме погледна, аз отвърнах на погледа му. И двамата не казахме нищо. Минута по-късно си взех забрадката и торбата и тръгнах за работа. Дрехите ми все още бяха мръсни и кални. Нямаше да имам време да ги изпера преди деня за пране.

Когато се върнах по обед, Сергей беше извадил коритото, а Степон беше донесъл вода от потока. Дори бяха стоплили вода, за да се изперат дрехите по-лесно. Погледнах ги и после извадих трите яйца, които жената на лихваря ми даде. Тя ме попита какво се е случило. Отговорих й, че брат ми е повръщал от нещо, което е ял, а тя каза, че най-добрият лек за болен стомах е да се пие сурово яйце и ми даде три яйца. Аз изядох едното, Сергей изяде едно и половина, а другата половина беше за Степон. После те нарязаха нашите малки зелки, за да ми помогнат, а аз изпрах дрехите си и когато свърших, сготвих обеда.

Глава 4

През цялата онази студена зима посявах среброто си. Пролетта дойде късно, лятото беше кратко и дори зеленчуковата градина растеше бавно. През април продължаваше да вали сняг. Хората идваха при мен отдалеч, от десетина различни села в околността, и взимаха заеми, за да преживеят. Когато през пролетта пак отидохме във Висня, върнах на дядо ми кесията, пълна с копейки в свитъци, готови да бъдат обърнати в злоти и внесени в банката. Там, затворени зад дебелите стени на трезорите и още по-дебелите градски стени, парите бяха в безопасност, недостижими за набезите на Старик. Дядо ми нищо не каза, само подържа кесията на дланта си, сякаш я претегляше, но очевидно се гордееше с мен.

Дядо ми и баба ми обикновено не канеха други гости, когато ние бяхме там, освен сестрите на майка ми. Не бях забелязала това по-рано, но сега го забелязах, защото неочаквано много хора постоянно идваха на чай или на вечеря. Къщата винаги беше осветена и огласена от весел смях и прошумоляващи елегантни рокли. През тази седмица в града се запознах с повече хора, отколкото при всичките ни предишни гостувания, взети заедно. Винаги съм имала тази смътна представа, че дядо ми е важна личност, но сега това ми стана десет пъти по-ясно. Хората се обръщаха към него почтително, всички, дори и равинът, го наричаха панов Мошел, а на масата той и още няколко души обсъждаха политиката на квартала и често решаваха спорните въпроси, сякаш това е тяхно право.

Не разбирах защо преди не бяха канили гости. Всички те бяха много мили и се радваха да се запознаят с мен.

— Това не е ли малката Мирием? — попита панова Идин, като ми се усмихваше и ме галеше по бузата. Тя беше жена на един от приятелите на дядо ми. Не си спомнях да съм я виждала преди, сега всичко ми се струваше толкова отдавна. — Колко си пораснала! Сигурно скоро ще танцуваме на сватбата ти.

Като чу това, баба ми се намръщи, а майка ми изглеждаше още по-нещастна. Тя винаги стоеше в ъгъла на салона, когато идваха гостите, приведена над ризата от прост лен, която шиеше за баща ми, и разговаряше с тях само в краен случай, и то не особено учтиво — майка ми, същата жена, която винаги беше мила към хората от селото. Към същите тези хора, които й бяха взели хляба от устата и които не биха я пуснали да влезе в къщата им.

— Защото вярвам, че човек няма право да представя свинското ухо за копринена чантичка — отговори дядо ми безцеремонно, когато най-после го попитах за гостите. — Баща ти не можеше да ти даде зестра, каквато гостите, които идват в тази къща, очакват моята внучка да има, а се бях заклел пред майка ти, че повече никога няма да слагам пари в джоба му и да го спасявам.

Сега разбрах защо не канеше богатите си познати и защо не искаше баба ми да ми купува рокли с кожа и златни копчета по тях, както си беше помислил тогава. Не искаше да прави принцеса от мелничарската дъщеря с взетите на заем украшения и да я пробутва на някой кандидат за женитба, който би бил достатъчно глупав, за да се излъже, или пък на друг, който би се измъкнал от сделката, когато разбере истината.

Не му се сърдех. Харесвах го много повече заради тази безмилостна откровеност и ми беше приятно, че сега канеше гости и дори се хвалеше с мен и как съм взела кесия със сребро и съм я върнала, пълна със злато. Приятно ми беше, когато усещах погледите им и разбирах, че ме преценяват и претеглят, като че ли съм кесия с пари, а аз мога да ги погледна с вдигната глава, защото знам колко струвам.

Вместо това установих, че се сърдя на майка ми. Сестрите й пак дойдоха на вечеря в деня преди да си тръгнем. На масата бяхме дванайсет души, а на двора си играеха и крещяха много малки деца. Седях до моята братовчедка Басия. Година по-голяма от мен, тя беше красива със закръглените си рамене, с бляскавата си кестенява коса, с перлената огърлица и обици. Беше уверена и грациозна. Преди месец беше ходила при сватовника и сега гледаше със засмени очи и загатната усмивка, докато майка й разказваше за един млад човек, който се очертаваше като избраник: Исак, бижутер като баща й, много способен, макар че дядо ми поклати глава малко скептично и зададе безброй въпроси за бизнеса му. Ръцете й бяха гладки и меки. Тя никога не беше вършила тежка работа, дрехите й бяха добре скроени, с красиво избродирани цветя и пойни птици по тях.

Не й завиждах, не и сега, когато можех да си купя бродирана престилка, ако пожелаех да си харча парите за такива неща. Щастлива бях с моята работа. Но усетих как майка ми до мен се напрегна, сякаш искаше да вдигне ръка, да скрие от мен живота на Басия и да ми попречи да го пожелая. На следващия ден полетяхме към къщи с шейната по заледения път, който минаваше през тъмната гора. Беше ужасно студено, но аз имах своя кожена наметка и три фусти под полата. Завихме се с три одеяла и пътувахме удобно, защитени от студа. Но майка ми имаше много нещастен вид. Не говорехме.

— Ти може би предпочиташ още да сме бедни и гладни? — избухнах аз накрая, като наруших мълчанието, което тегнеше между нас в тъмната гора.

— Милинката ми, милинката ми, извинявай — проплака тя.

— Извинявай? — казах аз. — Защото ни е топло, вместо да мръзнем? Защото имаме пари и удобства? Защото имаш дъщеря, която може да превръща среброто в злато?

— Защото трябваше да станеш студена като лед, за да го постигнеш — каза тя. Не й отговорих нищо, само се загърнах по-плътно с пелерината си. Олег заговори нещо настойчиво на конете: сребърно сияние се беше появило в далечината, показал се беше пътят на Старик. Конете тръгнаха по-бързо, но пътят на Старик вървеше успоредно на нашия и до края на пътуването ни светеше между дърветата. Усещах го от моята страна, един по-студен вятър, който се опитваше да ме прониже и да проникне под кожата ми. Но не се тревожех. Отвътре бях още по-студена.

* * *

На следващата сутрин Ванда закъсня. Когато дойде, беше задъхана и зачервена, лицето й блестеше от пот, а чорапите и полата й бяха покрити с кал и сняг, сякаш беше търсила пътека през полето, а не беше вървяла по селския път.

— Старик са в гората — каза тя, без да вдигне очи. Когато излязохме на двора пред къщата, видяхме, че на около половин миля разстояние пътят на Старик все още проблясва между дърветата.

Не бях чувала друг път да са се приближавали толкова много до нашия град. Нямахме стена, но и не бяхме толкова богати, че да ги изкушим. Плащахме данъците си в зърно и вълна, а богатите превръщаха среброто си в злато зад стените на големия град и го държаха там в банките, също като мен. Възможно беше някоя жена да имаше златна огърлица или пръстен — със закъснение се сетих за златното копче на моята яка — но те не биха могли да напълнят сандък със злато, дори и да претърсят всяка къща на главната улица.

От гората се носеше жесток студ; ако някой коленичеше и протегнеше ръка, щеше да усети как леденият въздух пълзи по земята, сякаш някъде далеч някой гигант го издухва и разнася с него аромата на прекършени борови клонки. Беше зима, но все пак беше толкова студено, че това едва ли се дължеше само на природата. Погледнах към града и видях, че хората от близките къщи също бяха излезли на дворовете си и гледаха пътя. Панова Гавелите ме изгледа враждебно, когато погледите ни се срещнаха, сякаш аз бях виновна, после се прибра.

Но нищо друго не се случи, а сутрешната работа трябваше да се върши, затова един по един всички се прибрахме и като не виждахме пътя, престанахме да мислим за него. Седнах да прегледам книгите и да видя какво Ванда е донесла вкъщи за двете седмици, през които бяхме отсъствали. Тя взе кошницата, пълна със стар хляб и просо за пилетата и излезе да ги нахрани и да събере яйцата. Майка ми най-после се беше отказала да върши някаква работа на открито и аз бях доволна от това: сега тя седеше на масата и белеше картофи за обеда ни на топло до огнището, а по бузите й вече имаше малко руменина и те леко се бяха запълнили след отслабването й миналата зима. Отказвах да се тревожа за начина, по който ме гледаше, докато работех по книгите.

Числата бяха прегледно и чисто записани и сметките бяха точни. Дядо ми ме беше попитал за прислужницата и дали е добра; не мислеше, че е глупаво да плащам на Ванда с пари.

— Прислужниците лесно стават нечестни, когато носят твоите пари, а самите те не притежават такива — ми каза той. — Накарай я да почувства, че нейното благосъстояние расте заедно с твоето.

Малко обаче се притеснявах за собственото си благосъстояние, въпреки наличието на четиринайсет златни монети в банката на дядо ми. Знаех, че тези пари не са от моята лихварска дейност; това бяха парите от зестрата на майка ми, които най-после си бяхме върнали. Баща ми ги беше раздал толкова бързо след сватбата и те бяха потънали в чуждите джобове преди още аз да се родя, а толкова малко бяха изплатени, че всички съседи на километри наоколо ни дължаха пари. Те бяха стегнали къщите и хамбарите си, бяха си купили добитък и семена за посев, бяха оженили дъщерите си и дали начален старт в живота на синовете си, но междувременно майка ми гладуваше, а те гонеха баща ми от прага на къщите си. Възнамерявах да си върна всеки грош, и то с лихвите.

Но вече бях събрала лесните пари. Част от останалите бяха несъбираеми. Някои хора, които бяха взели пари от баща ми, бяха умрели, а други бяха заминали много далеч и беше невъзможно да ги открия. Сега взимах повече от половината вноски в стока, или труд, или нещо друго, а превръщането им в пари не беше лесна работа. Къщата ни вече беше удобна, имахме толкова кокошки, колкото бяхме в състояние да отглеждаме. Бяха ми предлагали да ми платят с овца или коза, но ние не знаехме как се гледат. Можех да ги препродам, но това беше трудно, а трябваше да внимавам да не давам на длъжниците си дори и един грош по-малко от пълната сума, която щях да получа на пазара. Те щяха да кажат, че съм ги измамила, независимо от времето и работата, която съм вложила за продажбата.

Нови заеми давах само на онези, за които имаше някаква приемлива вероятност да ги върнат — само малки суми и то предпазливо, но така обратно се връщаше също толкова малък и предпазлив поток от пари. Освен това не знаех каква част от длъжниците ще престанат да плащат. Но въпреки това реших, като преглеждах сметките, че ще започна да плащам на Ванда: всеки ден тя ще изчиства половин грош от задълженията на баща си и ще получава половин грош за себе си, така че ще взима една действителна монета и двамата с баща й ще имат чувството, че тя печели пари.

Точно бях решила, че следобед преди да си тръгне ще й кажа, когато тя безцеремонно блъсна вратата и нахълта вътре, притиснала към гърдите си все още пълната със зърна кошница, и каза:

— Били са в двора на къщата.

Не знаех за какво говори, но все пак се разтревожих и станах на крака; беше пребледняла и изплашена, а тя не беше страхлива.

— Покажи ми — каза баща ми. Стана и взе железния ръжен от огнището.

— Крадци ли? — попита майка ми с тих глас, което беше и моята първа мисъл, щом изобщо някаква мисъл се появи в главата ми. Радвах се, че бях занесла парите в града и ги бях депозирала в банката. Но после излязохме навън след баща ми в задния двор, където пилетата все още разочаровано крякаха, че не са получили храната си, и Ванда ни показа следите. Това не бяха следи от крадци.

Копитата бяха оставили бледи отпечатъци върху пресния пласт скоро навалял сняг и не бяха пробили ледената коричка под него, но бяха много големи, с размера на конски копита, само че раздвоени като на елен и с шипове в предния край. Стъпките стигаха до стената на къщата, а после някой беше слязъл от животното и беше погледнал вътре през прозореца — някой, обут със странни, островърхи ботуши, но и те не бяха пробили ледената коричка.

Първо не повярвах. Следите бяха странни наистина, но си помислих, че може би някой се шегува, както децата от селото, които ме замеряха с камъни, когато бях малка. Някой се беше промъкнал, за да остави тези стъпки и да ни подплаши, или дори нещо още по-злонамерено, за да замаскира кражбата, която замисля. Но преди да си отворя устата, осъзнах, че никой не би могъл да направи отпечатъците, без и той да остави следи в снега. Освен ако по някакъв начин се бяха надвесили от покрива с пръчка. Но покривът беше непокътнат, а разцепените копита бяха описали дълга пътека през двора ни и изчезваха някъде около дърветата. Когато погледнах в тази посока, видях, че блестящият сребърен път все още е там.

Не казах нищо, а майка ми и баща ми също мълчаха. Само Ванда глухо промълви:

— Това са Старик. Старик са били тук.

Приказните владетели и мистериозните животни, които надничат през прозорците на голямата ни стая, нямаха място в нашия заден двор. Наведох се и сама погледнах вътре. Нямаше кой знае какво да се види, освен моето тясно легло и огнището с тенджера на него, бюфетът, който баща ми беше измайсторил като подарък за майка ми, чувалът със зърно в килера. Домът ми изглеждаше толкова обикновен, толкова прост, че самата идея ставаше още по-абсурдна. Изправих се и пак погледнах следите, сякаш се надявах, те изведнъж изчезнат и да престанат да правят света нелогичен и абсурден.

Тогава баща ми взе ръжена и разрови стъпките, после бавно мина по пътеката и заличи всички следи. Когато се върна, каза:

— Нека повече да не чуваме такива приказки. Кой знае, може би някакви деца са си правили глупави шеги. Хайде, върши си работата, Ванда.

Погледнах го втрещено. Никога не го бях чувала да говори толкова грубо. Ванда се поколеба. Погледна към мястото, където преди бяха следите, после бавно пристъпи през отъпкания сняг и започна да храни пилетата. Майка ми стоеше мълчаливо, завита с шала си, прехапала устни и стиснала ръце.

— Ела вътре, Мирием, трябва да ми помогнеш да обеля картофите — каза тя.

Тръгнах след нея към къщата, а на вратата тя погледна към пътя за града. Но всички се бяха прибрали и захванали с работа; навън нямаше никой.

Когато вече бяхме вътре, баща ми отиде на прозореца до леглото ми с една тънка пръчка и измери дължината и ширината му, като си ги отбелязваше с нож. После грабна палтото, една малка брадвичка и шапката си и излезе с пръчката. Наблюдавах го, после видях, че майка ми наднича навън зад гърба на Ванда, която метеше двора.

— Мирием — каза майка ми, — мисля, че за баща ти ще е добре да вземем някой млад мъж да му помага. Ще помолим брата на Ванда да идва тук нощем и ще му плащаме.

— Да плащаш на някой, само за да спи в къщата? Каква полза ще има от него, ако Старик наистина дойдат? — попитах аз със смях: самата идея беше абсурдна. Не си спомнях някога изобщо да съм мислила, че Старик са нещо друго, освен шега. Имах чувството, че съм сънувала такъв сън, но той вече избледняваше.

Но майка ми каза сърдито:

— Не говори такива неща. Никога не говори такива неща. Искам никога повече да не казваш това. И не споменавай Старик никъде, пред никого в града. — Сега вече съвсем нищо не разбирах. Всички в града щяха да говорят за Старик, щом пътят им беше там в гората, а утре беше пазарен ден.

— Тогава недей да ходиш — каза тя, когато й обясних това. Възразих, че нося стока от Висня, която трябва да продавам, тя ме хвана за раменете и каза:

— Мирием. Ще наемем брата на Ванда да спи тук през нощта, така че тя да не разказва на никого как Старик са били в нашата къща. Ти също няма да казваш на никого.

Престанах да споря.

— Преди две години — продължи тихо майка ми — в покрайнините на Минаск една банда на Старик премина през полята и опустоши три градчета, градчета като нашето. Изгориха църквите и къщите на богатите хора и взеха всичкото злато, което можаха да намерят, колкото и малко да беше то. Но минаха пред село Язуда, където живееха евреи, и не изгориха техните къщи. Затова хората решиха, че евреите са сключили договор със Старик. И сега в Язуда няма евреи. Разбираш ли, Мирием? Няма да казваш, че Старик са идвали в къщата ни.

Сега не ставаше дума за елфи, за магия или за други глупости. Ставаше дума за нещо, което много добре разбирах.

— Утре ще отида на пазара — казах аз след минута и когато майка ми се канеше да отговори, продължих: — Ще бъде странно, ако не отида. Ще отида и ще продам двете нови рокли, които съм донесла, и ще говоря за новата мода във Висня.

Майка ми кимна, погали ме по главата и ме потупа по бузите. После двете седнахме да избелим останалите картофи. Отвън се чуваха ритмичните удари на брадва. Ванда цепеше дърва. Скоро баща ми се върна с наръч зелени клонки и прекара остатъка от деня край огнището. Изплете от клонките решетки, които закова на рамките на прозорците.

— Решихме да поканим брата на Ванда да идва тук нощем — каза майка ми, без да вдига глава от плетката си.

— Ще е хубаво да има млад мъж наоколо — съгласи се баща ми. — Винаги се тревожа, когато има пари в къщата. Пък и няма да ми е излишна малко помощ. Вече не съм много млад.

— Може би все пак няма да е лошо да отглеждаме няколко кози — казах аз. — Той ще се грижи за тях.

* * *

— Искаме да наемем някой млад мъж, който да остава тук през нощта и да ни помага да се грижим за къщата — ми каза Мирием в деня, в който се върна. — И да се грижи за козите, които ще купим. Брат ти дали би искал да дойде да ни помага?

Не й отговорих веднага. Исках да откажа. Водих й книгите през двете седмици, в които отсъстваше. Аз, сама. Всеки ден обикалях, всеки ден ходех в различни къщи, а после се връщах и приготвях обеда за себе си и за баща й, лихваря. Сядах на масата и, малко разтреперана, внимателно отварях книгата. Кожата беше толкова мека в ръцете ми, а всяка фина, тънка страница беше изписана с букви и цифри. Отгръщах ги една след друга, за да намеря къщите, които бях посетила този ден. Тя отбелязваше с различна цифра всяка къща и до нея вписваше името на обитателя й. Натапях писалката в мастилницата, после изцеждах перото и много бавно и старателно изписвах всяка цифра. След това затварях книгата, изчиствах писалката и я прибирах на рафта заедно с мастилницата. Правех всичко това сама.

През миналото лято, когато дните бяха дълги и ми оставаше малко свободно време, Мирием ме учеше как да пиша числата с писалка. Тя ме водеше навън след обед и ги пишеше в пръстта с пръчка, отново и отново. Но ме учеше не само как да ги записвам. Учеше ме как да ги правя, как да събирам две числа в едно, и също как да изваждам едно число от друго. И не само малки числа, които мога да преброя на пръстите си или с камъчета, а големи числа. Учеше ме как да превърна сто гроша в една копейка и двайсет сребърни копейки в златна злота, а също и как да върна сребърната монета обратно в грошове.

Отначало ме беше страх. Минаха пет дни, преди да хвана пръчката и да повторя фигурата, която тя беше изписала. Тя говореше за това като за нещо съвсем обикновено, но аз знаех, че ме учи на магия. После пак ме беше страх, но не можех да устоя. Научих се да изписвам магическите фигури в пръстта, а после с една стара, изхабена писалка и размесена с вода пепел пишех на гладък камък. И накрая с нейната писалка и мастило на стар лист хартия, посивял от много писане и триене. И в края на зимата, когато тя замина, аз можех да й водя сметките. Дори вече можех и да чета. Четях на глас имената от всяка страница, повтарях си ги тихо, допирах с пръст буквите и виждах кои букви на кой звук отговарят. Понякога, когато бърках, Мирием ме спираше и ми казваше коя е правилната буква. Ето на колко магия ме беше научила и не исках да я деля с никой друг.

Преди една година щях да й откажа, щях да задържа всичко за себе си. Но беше минала почти година, откакто спасих Сергей от Старик. Сега, когато се върнех вкъщи късно, той ми беше приготвил обед. Двамата със Степон ми събираха козя вълна от храстите и купите сено, за да си изплета шал и да ходя с него в града. Той ми беше брат.

После за малко да откажа от страх. Какво щеше да стане, ако той издаде тайната ми? Тя беше толкова голяма, че и без това с труд я пазех. Всяка вечер заспивах с мисълта за шест сребърни копейки в ръката ми, блестящи и студени. Получавах ги, като събирах грошове, един по един, колкото можех по-дълго, преди сънят да ме повали.

Но след минута попитах бавно:

— Тази работа ще помогне ли дългът да се изплати по-бързо?

— Да — каза Мирием. — Всеки ден ти и той ще печелите два гроша. Половината ще отиде за покриване на дълга, а другата половина ще ви плащам в брой. И ето я първата — за днес.

Тя извади един кръгъл бляскав грош и го сложи в ръката ми, нещо като награда, задето казах да вместо не. Погледах го известно време, после затворих ръка.

— Ще говоря със Сергей.

Но когато в гората, далеч от място, където Па можеше да ни чуе, с шепнене му разказах всичко, той попита:

— Те искат само да стоя в къщата и ще ми плащат пари само да стоя в къщата и да гледам козите? Защо?

— Страхуват се от крадци — отговорих аз. Но щом думите излязоха от устата ми, си спомних, че това не е истина. Само че не помнех каква точно беше истината.

Трябваше да си представя, че съм тръгнала да храня пилетата, държа кошницата и се въртя насам-натам, преди споменът за онази сутрин да се появи в главата ми. Бях излязла навън, тихо ядях сухия хляб зад ъгъла на къщата, където нямаше да ме видят нито те, нито пилетата, после минах зад ъгъла и видях следите…

— Старик — казах аз. Думата изпълни устата ми със студ. — Старик бяха там.

Ако Мирием не ми беше дала монетата, не знам как щяхме да постъпим. Съзнавах, че дългът на баща ми вече нямаше значение. Никакъв закон не можеше да ме задължи да работя в къща, където Старик е ходил да наднича през прозорците. Но Сергей погледна монетата в ръката ми, аз също я погледнах.

— Един грош на ден? — попита той.

— Половината ще отива за изплащане на дълга — казах аз. — Един грош на ден.

— Ти вземи този — отговори той след малко, — а аз ще взема следващия.

Не предложих да отидем до бялото дърво и да поискаме съвет. Тогава бях като Па. Не исках да чуя гласа на мама, която казва: Не отивайте, ще имате неприятности. Знаех, че ще имаме неприятности. Ако кажех на Па, той щеше да ми отговори да не се връщам в къщата на дявола нито за минута, а после щеше да ме продаде на пазара за две кози на някой, който търсеше жена със здрав гръб, а не жена с цифри в главата си. Нямаше да струвам и шест копейки.

Затова казах на баща ми, че лихварят търси някой да му помага с козите и дългът му ще бъде изплатен по-бързо, ако пусне Сергей да ходи при тях нощем.

— Да се връщаш един час преди изгрев. Кога ще се изплати дългът ми?

Сергей погледна към мен.

— След три години — отговорих аз.

Очаквах, че ще ме удари и ще каже, че съм глупачка, която не може да смята. Но той само изръмжа:

— Кръвопийци и пиявици. — После се обърна към Сергей: — Ще им кажеш, че трябва те там да ти дават закуска! Тук повече не може да пиеш млякото на козите.

И така, сега разполагахме с три години. Първо щяхме да получаваме по половин грош на ден, а после по един грош на ден.

Двамата си стиснахме ръцете зад къщата.

— Какво ще си купим с тях?

Не знаех как да му отговоря. Не бях си мислила, че ще си купуваме нещо с парите. Мислех си само, че ще ги имам, истински пари в ръцете ми.

— Колкото и малко да похарчим, той ще разбере — каза Сергей. — И ще ни ги вземе.

Първата ми мисъл беше, че поне няма да ме води на пазара. Ако му носех един грош всеки ден, той с радост щеше да ме остави да работя при лихваря. Представях си как ще ходи в града и ще ги изпива и изобщо няма повече да работи. Ще е щастлив всеки ден.

— Няма — казах аз. — Няма да му позволя да ги вземе.

Все пак не знаехме какво да правим. После казах:

— Ще ги крием. Ще крием всички пари. Ако работим три години и не ги харчим, ще имаме по десет копейки всеки. Общо ще имаме една злота. Една златна монета. Ще вземем Степон и ще заминем.

Къде можеше да отидем? Не знаех. Но бях сигурна, че ако имаме толкова пари, ще може да отидем навсякъде. Сергей кимна. И той мислеше същото. После попита:

— Къде можем да ги скрием?

И така все пак отидохме при бялото дърво. Изкопахме дупка под надгробния камък на майка ни и върнахме камъка на мястото му.

— Мамо — казах аз, — моля те, пази ни ги.

После бързо си тръгнахме, без да чакаме да видим какво ще се случи. Сергей също не искаше мама да ни спре.

Същата вечер след вечеря той тръгна към града, с шапка на главата, която му бях ушила от парцали, за да му топли ушите. Стоях на двора пред вратата и гледах как се отдалечава. Пътят на Старик все още се мяркаше близо до гората. От време на време проблясваше. Не светеше като лампи, а като звезди в облачно небе. Ако гледаш право в него, не можеш да го видиш. Но ако извърнеш глава, той е там, виждаш го да проблясва с крайчеца на окото си. Сергей се мъчеше да е колкото може по-далеч от него. Не искаше да минава през гората. Вървеше по селския път от другата страна на дърветата, макар че там трябваше да гази в дълбок сняг. Скоро изчезна в тъмнината.

Сутринта когато самата аз тръгнах към града, вървях по следите му. Донякъде ми се искаше да беше минал по средата на пътя, за да не виждам следи, които някъде изведнъж да прекъснат. Но те не прекъснаха. Стигнах по тях до къщата на Мирием, а Сергей беше там на масата и ядеше ухаеща на ядки каша. Изведнъж се почувствах много гладна. В нашата къща вече не се закусваше сутрин. Нямаше достатъчно храна.

— Всичко беше спокойно през нощта — каза ми той, а аз взех кошницата и отидох да нахраня кокошките. Имаше голямо парче хляб в кошницата, все още мек в средата. Изядох го и отидох при кокошките, но те не се показаха да ме посрещнат.

Бавно се приближих. Имаше следи навсякъде около кокошарника. Копитата бяха на елен, само че големи, с нокти. Малкото прозорче на покрива, което бях затворила преди да си тръгна вчера, сега беше широко отворено, сякаш някой си беше навирал носа вътре. Наведох се и пъхнах ръка в кокошарника. Кокошките си бяха там, сгушени една до друга, с настръхнала перушина. Снесли бяха само три малки яйца и когато ги извадих навън, видях, че черупката на едното беше сива, бледосива като пепел в огнище.

Изхвърлих сивото яйце — запратих го в гората, колкото можех по-далеч. Помислих си да залича следите и да се направя, че не съм ги видяла. Ами ако лихварят каже на Сергей да не идва повече, защото не е отблъснал Старик? Можеше и мен да ме изгонят. А ако залича следите в снега, аз самата щях забравя за тях, точно както ги бях забравила вчера. Ще бъде сякаш Старик изобщо не са идвали. Отидох да взема метлата, с която метях двора. Държахме я облегната на стената на къщата, но когато посегнах да я взема, видях отпечатъците от ботушите. Много бяха. Старик беше идвал в задния двор и се беше разходил до стената на къщата три пъти, точно до леглата им.

Глава 5

Братът на Ванда беше още момче: висок, с широки рамене, недодялан — недохранен кон с едри кости, които стърчаха от лактите и китките. Когато дойде за пръв път онази вечер, каза, без да вдига очи от земята, че баща му ще го пуска да идва само ако му даваме закуска и вечеря, а когато седна на масата, разбрах колко хитро е от страна на Горек да поставя такова условие: момчето ядеше като вълк. Може да се каже, че така удвоихме надницата му, като се имат предвид цените на храната. Но не казах нищо, дори когато майка ми му даде още една филия хляб с масло. Родителите ми преместиха моето легло в тяхната стая и дадоха на Сергей две одеяла, за да спи на опразненото място.

Събудих се посред нощ. Баща ми отиваше в дневната, вратата изскърца и в стаята нахлу студен въздух. Чух как Сергей изтупва снега от ботушите си и казва на баща ми:

— Всичко е спокойно.

— Спи, Мирием — каза майка ми. — Сергей само оглеждаше двора.

Будих се още два пъти през нощта от полъха на студен въздух, но веднага пак заспивах. Не се случи нищо. Сутринта станахме и започнахме да готвим каша за закуска. Навън Сергей забиваше колове в земята, за да изгради кошарата, в която ще държим козите. Пътят на Старик все още се мяркаше между дърветата, но когато се вглеждах в него през прозореца, ми се струваше, че малко се е отдалечил. Денят беше сив, а слънцето изобщо не изгря, но пътят все пак светеше. Няколко момчета от селото си играеха около къщата и се предизвикваха едно друго да хвърлят камъни по пътя на Старик или да го пипнат; чувах веселите викове, с които се дразнеха.

Ванда дойде, докато брат й още закусваше, и излезе с кошницата да нахрани кокошките. Върна се с почти празна кошница — само с две яйца, макар че имахме девет носещи кокошки. Яйцата бяха малки, черупките им — много бели. После тя рязко каза:

— Зад къщата има следи.

Отидохме да ги разгледаме. Разпознах ги, щом ги видях, макар и вече да не се сещах как изглеждаха: преди Ванда да каже, бях почти забравила за тях. Островърхите ботуши се бяха промъквали до задната стена и бяха оставили отпечатъци навсякъде по снега, а животното с разцепените копита беше стояло до кокошарника и навсякъде около него се виждаха следи, също като лисица, която души и търси дупка, за да се промъкне вътре. Кокошките се бяха сгушили една до друга и се бяха слели в едно пересто кълбо.

— Прегледах всичко, кълна се! — каза Сергей.

— Няма значение, Сергей — отговори баща ми, — това са онези деца, които си правят шеги.

Ванда измете двора, а двете яйца изхвърлихме на боклука. Майка ми ме прегърна през рамото и двете влязохме в къщата.

Сергей си тръгна, а Ванда изчисти и отиде за вода. Този път, колкото и да исках, не можах да забравя следите, но когато Ванда се върна, станах и решително казах:

— Ела, Ванда, отиваме на пазара.

Взех си шала и тръгнах, все едно че нищо странно и необикновено не се беше случило. Когато излязохме навън, стоях с гръб към гората. Вятърът ме подгони и заби студени пръсти под полите на роклята. Не се обърнах, за да видя дали сребърният път на Старик все още блести там.

Ванда носеше кошницата с всички дрънкулки, които бях донесла от Висня за продажба, както и двете рокли, които разточително си бях купила, за да ядосам майка ми, която не ми позволяваше да купя една за нея. Бяха топли, много красиви вълнени рокли, а от подгъва им нагоре тръгваха големи цветя в синьо и тъмнозелено на червен фон. Отидох направо при сергията на шивачката Маря и й показах цветята на роклята.

— Виж каква е новата мода във Висня тази година — казах аз.

Около мен веднага се събра група жени, за да видят роклите и за момента образуваха защитна стена срещу всякакви други клюки. Новата мода беше много по-важна от пътя на Старик, за който и без това никой не искаше да мисли особено много. Естествено Маря ме попита колко струват роклите. Не й отговорих веднага. Наобиколилите ме шест жени приличаха на врани, готови да кълват. За един кратък миг си помислих да продам роклите евтино, за да оставя зад себе си дружелюбно чувство, чувство, което би създало настроение в моя полза, ако стане дума за пътя на Старик и колко близо е той до нашата къща. Изведнъж много по-добре разбирах баща си.

Поех си дъх и отговорих:

— Не знам дали мога да ги продам веднага. Виждате колко труд е вложен в тях, и то от най-добрите майстори във Висня. Правени са за сватбени рокли, а аз платих много пари, за да ги донеса тук. Не мога да ги продам за по малко от една злота всяка.

Стоях на това място цял ден, а жените се трупаха да видят роклите, които струват една злота. Шепнеха си нещо за бродерията, за кройката, за красивите цветове. Разглеждаха шевовете и кимаха в съгласие, когато авторитетно им показвах колко внимателно и изящно са направени малките шевове и как се вижда, че са използвани най-качествените конци. Междувременно им продадох всичко друго, което бях донесла от Висня. Нещата се разпродадоха за много повече пари, отколкото очаквах, защото те получиха усещането, че и върху тях пада малко от блясъка и лукса на големия град. А в края на деня дойде бирникът, който обичаше от време на време да си купува по нещо от пазара, въпреки че имаше слуга, който му пазаруваше. Той тържествено ми плати две злоти и взе роклите за чеиза на дъщерите си.

Върнах се вкъщи с разтуптяно сърце, а в гърлото ми беше заседнал дивашки триумф, но и малко страх: бях доста объркана.

Цената, на която купих тези рокли, беше една копейка. Майка ми и баща ми не казаха нищо, когато поставих двете злоти на масата, заедно с грошовете и трите копейки, за които бях продала другите неща. Баща ми само безшумно въздъхна.

— Е, дъщеря ми наистина може да превръща среброто в злато — каза той малко безпомощно, сложи ръка на главата ми и ме погали, но изглеждаше, че не се гордее с мен, а ме съжалява.

Горещи гневни сълзи напираха в очите ми. Стиснах зъби, прибрах злотите в кесията, а после дадох на майка ми бурканчето със сладко от вишни, което бях купила, за да си доставим удоволствие. След обеда тя направи силен чай и сложи вишните в стъклена чинийка с малка сребърна лъжичка, последната от чаения сервиз, който беше донесла със себе си. Останалата част беше заминала на пазара и продадена през годините, когато гладувахме. Сложихме сладките вишни в чая си и пиехме сладката течност, а после изяждахме затопления плод и деликатно изплювахме костилките в лъжичките си.

Ванда разчисти масата и си върза кърпата на главата, готвейки се да си тръгне, после спря и погледна нагоре, защото в стаята стана тъмно. Навън внезапно беше завалял сняг, и то толкова силно, че не се виждаха къщите на съседите. От другата страна пътят на Старик все още се забелязваше и по някаква причина блестеше по-ярко от снега, дори за миг ми се стори, че нещо се движи между дърветата.

— Не можеш да си тръгнеш в това време — каза майка ми. — Стой тук, докато спре да вали.

Ванда се върна и с труд затвори вратата, защото вятърът отвън много силно напираше.

Снегът обаче не спираше. Валя цял следобед, без да стихне. Когато настъпи вечерта, Ванда и баща ми излязоха навън и изчистиха снега от покрива на кокошарника, за да не се задушат пилетата. Самите ние се сгушихме вътре като пилета. Ароматът на яхния изчезна, въпреки че остатъкът от нея стоеше на печката, за да е топла, а майка ми беше сложила да пече картофи в пепелта за вечеря. Въздухът миришеше на лют студ, който разяждаше ноздрите ми, а в него нямаше нищо топло и живо, нито дори мирис на пръст или гнили листа. Опитах се да прегледам книгите, после да шия, но се отказах. Беше прекалено тъмно и светлината от свещта не стигаше по-далеч от масата.

Седяхме мълчаливо, затрупани с кожуси, шалове и одеяла. Накрая баща ми каза:

— Хайде, не трябва да сме толкова тъжни. Нека да попеем заедно.

Ванда ни слушаше как пеем и когато спряхме да си поемем дъх, рязко попита:

— Това магия ли е?

— Не, Ванда, разбира се, че не. Това е химн, възхваляващ Бог.

— О-о… — каза тя и не прибави нищо повече, след което известно време никой не пя. Накрая Ванда попита: — Значи това ще ги отблъсне, така ли?

След известно време баща ми отговори:

— Не, Ванда. Бог не ни спасява от страдания на този свят. Старик поразява както праведните, така и грешните, също като болестите и мъката.

Той ни разказа по памет историята от Книга на Йов. Не беше успокояваща, разбира се, освен ако не харесвате края, където Йов се оплаква от несправедливостта на Бог и загубата на семейството си, когато силен удар с пръчка разтресе вратата. Всички подскочихме и баща ми спря да говори. Седяхме мълчаливо и гледахме към вратата. Накрая баща ми каза рязко:

— Сергей не трябваше да идва в това време.

Той стана и отиде до вратата. Исках да извикам и да го спра; видях как Ванда се загръща още по-плътно в одеялото, а лицето й е бледо и тревожно. Тя също не мислеше, че това е брат й. Дори и баща ми не го мислеше; той взе ръжена, отиде до вратата, хвана дръжката с лявата си ръка, силно я дръпна и я отвори, като високо в дясната си ръка държеше ръжена.

Но на вратата нямаше никой. Дори и вятърът не духаше вече. Снегът беше спрял така внезапно, както беше завалял, а навън цареше обикновена нощ, само последните снежинки проблеснаха на светлината от огнището и паднаха на прага ни. Стоях изумено, а после се обърнах и погледнах през решетките на прозорците: пътят на Старик беше изчезнал.

— Какво има, Йозеф? — попита майка ми.

Баща ми все още седеше на прага и гледаше надолу. Отметнах одеялата, скочих и отидох до него. Вече дори не беше студено; шалът ми беше достатъчен. Но пътеката към къщата беше покрита със сняг до колене, сняг имаше дори под стряхата и на каменните стъпала. Следите от разцепени копита тръгваха от задния двор и обикаляха къщата, а чифт островърхи ботуши бяха оставили отпечатъци в свежия сняг пред вратата. На стъпалото пред входа стоеше малка кесия от бяла кожа.

Баща ми се огледа. Сега съседите ни се виждаха: всички къщи бяха заприличали на бели гъби, а изпод натежалите от сняг стрехи надничаха озарени с жълта светлина прозорци. На пътя нямаше жива душа. Забелязах движение в един от прозорците — детска ръка описа пълен кръг по замръзналото стъкло. Баща ми бързо се наведе и взе кожената кесия. Внесе я вътре, а аз затворих вратата след него.

Той сложи кесията на масата. Всички се събрахме около нея и я гледахме сякаш беше жив въглен, който всеки миг може да запали къщата. Беше направена от кожа, бяла кожа, но не боядисана по обикновените начини за боядисване, които са ми известни: изглеждаше така, сякаш винаги е била бяла. Нямаше шевове или спойки по нея. Накрая, след като никой друг не посегна да я пипне, аз дръпнах бялата копринена връв, отворих я и изсипах от нея шест сребърни монети. Шест малки сребърни монети, плоски, тънки и идеално кръгли, се търкулнаха на масата и звъннаха като звънчета. Къщата ни беше огряна от огъня и топла, но монетите светеха със студена светлина, сякаш ги осветяваше Луната.

— Много мило е от тяхна страна да ни правят такъв подарък — каза сухо баща ми.

Разбира се, Старик никога не биха направили нищо подобно. Чували бяхме за феи, която носят дарове. И моята баба понякога ми разправяше една приказка, която беше научила от своята баба. Баба й тогава била момиче в Елкурт, град на запад. Един ден намерила кървяща лисица пред прозореца на таванската си стая, разкъсана от куче. Момичето я внесло вътре, почистило раните й и й дало вода. Лисицата излочила водата и казала с човешки глас: „Ти ме спаси и един ден аз ще ти върна услугата”, след което скочила и избягала обратно през прозореца. Момичето пораснало, станало голяма жена и имало свои деца. Един ден жената чула драскане и отворила кухненската врата. Там стояла лисицата и й казала: „Вземи цялото си семейство, всички пари, които имате в къщата, и отидете да се скриете в избата”.

Тя изпълнила нарежданията на лисицата и щом се скрили, отвън се чули гневни викове. В къщата влезли мъже и започнали да чупят и разбиват покъщнината над главите им. Въздухът се изпълнил с дим. Но кой знае как мъжете не открили вратата за избата, а димът и пожарът не проникнали вътре.

През нощта те се измъкнали от избата и видели, че къщата им, синагогата и къщите на всичките им съседи били опожарени. Взели малкото си останали вещи и бягали до края на квартала, където наели един колар да ги закара на изток. Така стигнали до Висня, където херцогът бил отворил вратите си за евреите, ако имат пари.

Но това беше история от друга страна. А за Старик не се говореха такива неща. Тук се разказваше само, че веднъж някакъв странен бял звяр влязъл в хамбара на един селянин, а на гърба му седял един ранен елф; селяните от страх внесли елфа в къщата си и почистили раните му. Когато се събудил, той извадил меча си и ги убил, после се завлякъл до коня си, яхнал го и изчезнал в гората, а кръвта му се стичала по пътя. Единствената причина, поради която хората разбрали за случилото се, била, че майката изпратила двете си малки деца да се скрият в купа сено в хамбара и им казала да не се показват, докато елфът не си отиде.

Затова знаехме, че Старик не ни бяха дали кесия със сребро от добро сърце. Не можех да се сетя защо са я оставили, но среброто беше там и блестеше на масата като съобщение, което не разбирах. После майка ми пое дълбоко въздух, погледна ме и каза с тих глас:

— Искат да го превърнеш в злато.

Баща ми седна на масата и покри лицето си с ръце, но аз знаех, че вината е моя, защото когато пътувахме през снега с шейната, дълбоко в гората говорих за превръщане на сребро в злато. Старик винаги са били алчни за злато.

— Ще вземем парите от трезора — каза майка ми. — Добре поне, че ги имаме.

— Утре ще отида пак в града — казах аз.

Но излязох навън и застанах пред къщата със стиснати ръце. Свежият сняг вече беше започнал да се заледява: условие за добро и бързо пътуване. В торбичката имаше шест сребърни монети, а аз бях оставила в банката четиринайсет златни монети при последното си гостуване. Можех да наема Олег с шейната и да се върна във Висня, да изтегля шест жълтици от банката на дядо ми и да ги дам на Старик, шест жълтици, които бях изкарала с труд, за да си купя безопасност.

Ванда излезе, завита с шала си, за да нахрани новата коза, която вчера бяхме докарали от пазара. Сергей естествено не беше дошъл в тази буря, а за нея вече беше късно да се прибере сама вкъщи. Тя ме погледна и мълчаливо отиде в хамбара, а когато се върна, внезапно ме попита:

— Ще им дадеш ли златото си?

— Не — казах аз свирепо, като говорех колкото на нея, толкова и на Старик в гората. — Те искат от мен да превърна среброто в злато и аз това и ще направя.

Глава 6

На другата сутрин Мирием взе кесията на Старик, отиде при Олег и го нае да я закара обратно във Висня. Не ми каза да водя книгите. Дори не ми напомни да събирам вноските. Видях как се качва на шейната и заминава, а изражението на лицето й приличаше на реката, когато замръзва. Майка й я изпрати до портата и остана там, загърната с шала си, дори когато шейната вече не се виждаше.

Но аз нямах нужда да ми се напомня. Взех кошницата и тръгнах да направя обиколката. Никой не ми се зарадва, само Кайус ми се усмихваше, както винаги, сякаш бяхме приятели, каквито не бяхме. Когато в началото започнах да работя за Мирием, той винаги плащаше в шишета с крупник. На Мирием това не й харесваше, защото той продаваше същия крупник на пазара всяка седмица, горещ от чайника през зимата, и всички го купуваха от него, а не от нея. Тя беше намерила странноприемница надолу по пътя, където го купуваха, ако имаше десет шишета, но това й създаваше много трудности и трябваше да плаща за транспорта.

Веднъж ми беше дал развалена бутилка, която отвън изглеждаше добре, но Мирием помириса тапата, отвори я и наоколо се разнесе дъх на гнили листа. Тя ядосано я погледна, но после ми каза да я оставя в ъгъла, отделно от другите, и да не му казвам нищо. През следващите два месеца той още два пъти ми даде развален крупник. След третия случай тя ми даде трите тапи и ме изпрати да му кажа, че три пъти е много и повече няма да приема от него крупник срещу дълга му. Затова сега ще трябва да плаща в грошове. Тогава той не ми се усмихна.

Но днес се усмихваше.

— Ела, влез да се стоплиш! — каза той, макар че вече не беше така студено по това време на деня. — Най-голямото ми момче отиде да достави на панова Людмила прясното производство. Ще донесе пари. — Дори ми наля чаша крупник. Обикновено беше приготвил парите, за да не се налага да ме кани вътре. — Значи Мирием отива във Висня за още рокли? Добра търговия върти! И е късметлия, че има момиче като теб, което може да остави да й гледа работата.

— Благодаря — казах аз учтиво, като оставих чашата с крупник. — Хубав крупник.

Чудех се дали се опитва да ме подкупи, за да приема по-малко пари. И други бяха опитвали. Не разбирах защо си мислеха, че ще приема. Ако върнех на Мирием по-малко пари и я излъжех, че нямат повече пари, тя щеше да впише по-малката цифра в книгите си и те щяха да продължават да дължат парите, които не бяха платили. Единственият начин да си спестят тези пари, беше да кажат, че аз съм ги откраднала, когато дойде време да твърдят, че дългът им е изплатен, и защо тогава те да не ме излъжат, ако аз съм им помогнала да излъжат.

— Да, тя знае какво прави — продължи Кайус. — Можеш да разчиташ на нея да си намери работливо момиче за помощничка. А ти си не само хубава, но и работлива. А, ето го Лукас.

Синът му се прибра с каса празни шишета. Беше малко по-голям от Сергей и по-нисък от него, както и от мен, но лицето му беше закръглено и по бузите му имаше месо. Той не гладуваше. Изгледа ме от главата до петите, а баща му каза:

— Лукас, дай й седем гроша за лихваря.

Лукас преброи седем гроша в ръката ми. Това беше повече, отколкото дължаха.

— Моят бизнес също върви добре — каза Кайус и приятелски ми намигна. — При това лошо време! Човек има нужда да си сгрее стомаха. Сигурно е много зле там горе във вашата ферма — добави той. — Баща ти отдавна не е идвал в града.

— Да — казах предпазливо аз. Баща ми не идваше, защото нямаше пари за алкохол.

— Заповядай — каза Кайус и ми подаде запечатана бутилка, от малките, каквито продаваше на пазара много евтино, ако му върнеш бутилката. Гледах я, но не я взимах. Не знаех за какво е; той вече ми беше платил. Но Кайус ми я тикаше в ръцете. — Подарък за баща ти. Върни бутилката, когато имаш възможност.

— Благодаря, панов Симонис — казах аз, защото така трябваше. Не исках да нося на баща си бутилка крупник, за да се напие вкъщи и да ни бие, но не виждах начин да се измъкна. Следващия път, когато Па дойдеше в града, Кайус щеше да очаква той да му благодари, а ако се разбереше, че не съм му я дала, със сигурност щеше ужасно да ме бие. Затова сложих бутилката в кошницата си.

Никой в другите къщи не ме покани на крупник. Маря, шивачката, беше единствената, която ми каза нещо, извън това, че ми даде парите.

— Значи Мирием ще донесе още рокли от Висня, така ли? — рязко попита тя. Беше ми дала само един грош. — Струва ми се, че ще бие дълъг път за една доста скъпа стока. Кой знае дали ще може да продаде повече такива рокли.

— Не знам дали ще донесе още рокли, панова — отвърнах аз.

— Е, тя, както винаги, мисли само за себе си и за никой друг — тросна се Маря и ми затвори вратата под носа.

Върнах се в къщата и извадих получените плащания. Един от длъжниците ми беше дал стара кокошка, която вече не снасяше яйца.

— Искате ли я за днес, панова Манделщам? — попитах майката на Мирием. — Мога да й извия врата и да я оскубя, ако кажете.

Тя шиеше и когато я заговорих, вдигна глава и огледа цялата стая, сякаш търсеше нещо, което беше загубила.

— Къде е Мирием? — попита тя, сякаш е забравила, а после поклати глава и каза: — О, колко съм глупава. Тя отиде във Висня да купи още рокли.

— Да, тя отиде във Висня да купи още рокли — повторих бавно аз. Нещо в тези думи ми звучеше невярно. Но, разбира се, затова беше заминала. Всички други мислеха така.

— Е, има достатъчно храна в къщата. Ще запазим пилето — каза панова Манделщам. — Сложи я при другите засега и после се върни вътре. Време е за обед.

Прибрах старата кокошка в кокошарника. Погледнах дълбокия сняг зад къщата, по който сега нямаше никакви следи, и облегнатата до стената, затрупана под снега метла: метлата, която бях използвала, за да залича стъпките на Старик. Старик, който беше дошъл в къщата през нощта и беше оставил кесия със сребро на Мирием, за да го превърне в злато. Силно потреперих и се върнах вътре, за да мога отново да забравя.

След обеда, трябваше да се прибирам. Баща ми вече беше ядосан, че снощи заради бурята не бях вкъщи да му приготвя вечеря. Но аз все пак изметох пода, проверих как са пилетата и записах всичко в книгата, преди да си тръгна. През нощта бях спала на мястото, което бяха приготвили за Сергей, удобно и топло легло в голямата стая, близо до печката, където миришеше на тесто и яхния, на мед и каша. Моята къща не миришеше така. На обед майката на Мирием ми даде чаша прясно краве мляко от кофата, с която панова Гизис се беше издължила, и ми плати два сребърни гроша за два дни, въпреки че Сергей не беше идвал снощи заради бурята. Сложи ми в кошницата и вързопче с хляб, масло и яйца.

— Сергей не получи нито закуска, нито вечеря — каза тя.

Сложих си шала и бързо излязох, защото добротата й ми тежеше на ръцете.

Минах през гората и скрих вързопчето в корените на бялото дърво, после зарових сребърните грошове — един в купчето на Сергей и един в моето. След това се прибрах вкъщи. Там Степон се мъчеше да разбърка кашата, която се беше втвърдила. На лицето му имаше червено петно и се свиваше от болка, когато помръднеше. Погледна ме нещастно. Ясно беше, че снощи баща ми му беше казал да му приготви вечеря и после го беше набил, защото не знаеше как да я сготви.

— Седни да си починеш — казах му аз. — Има нещо за ядене после.

Разредих кашата с вода и после сготвих зеле. Баща ми влезе ядосан и се разкрещя още от вратата, докато събуваше ботушите си, че нямам извинение да не се прибирам, само защото завалял малко сняг, който почти веднага спрял, а лихварят ще трябва да извади още един ден от сметката, задето ме е задържал.

— Ще им кажа — отвърнах аз, бързо сложих зелето на масата, преди още да е влязъл. — Панов Симонис ми даде подарък за теб, Па.

Сложих бутилката крупник на масата. Помислих си, че сега поне тя може да ми послужи, за да избегна боя.

— Защо Кайус ще ми прави подаръци? — каза баща ми, отвори шишето и го помириса подозрително. Но скоро вече го пиеше на големи глътки и го изпи още преди да е изял зелето и кашата. Ние останалите изядохме дажбата си бързо, без да вдигаме очи.

— Ще отида да събера дърва, защото вчера не бях вкъщи — казах аз.

Па не каза да не отивам. Сергей и Степон се измъкнаха след мен. Заведох ги при бялото дърво. Разделихме си храната, а после те ми помогнаха да събера дърва. След това Сергей тръгна по пътя за града. Степон се сгуши до мен навън до купчината дърва за огрев, за да се топлим един друг, докато слушахме през процепите как баща ни високо пее.

По едно време започна да ме вика.

— Глупаво момиче, прекали вече — крещеше той и когато не му отговорих, продължи да мърмори: — Сега и огънят изгасна.

Мина доста време, докато си легна и захърка. Двамата със Степон вече бяхме премръзнали. Прибрахме се в къщата колкото можехме по-тихо, хвърлихме дърва на огъня, за да не изгасне през нощта и сложихме каша да се вари за закуска: Показах на Степон как се прави, за да знае, когато се наложи. После се промъкнахме в леглото и заспахме. На сутринта баща ми ми нанесе шест силни удара с колана си, въпреки че огънят гореше и закуската беше готова. Мисля, че ме биеше главно защото предишната вечер не бях там, за да ме бие. Но той имаше силно главоболие и беше гладен, затова Степон сложи голяма паница с димяща каша на масата. Баща ни спря да ме бие и седна да яде. Избърсах лицето си, преглътнах и седнах до него.

* * *

Беше късно, когато стигнах до Висня с шейната на Олег. Тази нощ преспах в къщата на дядо ми, а рано сутринта отидох на пазара в нашия квартал и разпитвах, докато намерих дюкянчето на Исак бижутера, онзи, за когото братовчедката ми Басия искаше да се омъжи. Той беше млад човек с очила и дебели, но сръчни пръсти, хубав, с добри зъби и кафяви очи, а брадата му беше късо подрязана, за да не му пречи в работата. Беше се навел над миниатюрна наковалня и обработваше сребърен диск с миниатюрните си инструменти. Стоях и го гледах как работи може би десетина минути. Накрая той вдигна глава и каза:

— Да? — В гласа му се долавяше лека нотка на примирение, сякаш се беше надявал да си отида, без да не го безпокоя.

Извадих бялата торбичка и изсипах шестте сребърни монети на черното кадифе, върху което работеше.

— Това не е достатъчно, за да си купиш нещо от тук — каза делово той, почти без да погледне и се приготви да се върне към работата си, но после се намръщи леко и пак се обърна. Взе една от монетите и я разгледа отблизо, обърна я между пръстите си и я потърка, а после я остави и ме погледна:

— Откъде ги имаш?

— Идват от Старик, ако искаш, вярвай — отговорих аз. — Можеш ли да направиш нещо от тях, гривна или пръстен?

— Мога да ги купя от теб — предложи той.

— Не, благодаря — казах аз.

— Да ги направиш на пръстен, ще ти струва две злоти — каза той. — Другата възможност е аз да ги купя за пет.

Сърцето ми подскочи от радост: щом беше готов да ги купи за пет, значи мислеше, че може да продаде за повече нещото, което ще направи от тях. Но не се опитах да се пазаря за цената.

— Аз трябва да върна на Старик шест златни монети. Затова мога да ти платя една злота, за да ми направиш пръстен, или, ако ти харесва повече, можеш да продадеш каквото направиш и да делим полученото, като приспаднем дължимото на Старик.

Всъщност това беше целта ми. Сигурна бях, че Исак може да продаде един накит по-добре от мен.

— Аз съм Мирием, братовчедка на Басия — прибавих. Бях запазила тази подробност за накрая.

— О-о… — каза той, погледна пак шестте монети и ги разтърка между пръстите си; после се съгласи.

Седнах на едно столче зад тезгяха, а той се захвана за работа. Стопи монетите в малка нажежена пещ, обща за бижутерите по средата на дюкяните им, а после изля течното сребро в дебела, желязна форма. Когато среброто поизстина, той го извади с кожените си ръкавици и гравира отгоре красив мотив с листа и клонки по него.

Не му отне много време: среброто се разтопи лесно, изстина лесно и с тънкия връх на гравьорския му нож се работеше лесно. Когато свърши, той постави пръстена на черното кадифе и известно време двамата мълчаливо го разглеждахме. Мотивът по някакъв странен начин се движеше и променяше: привличаше погледа, задържаше го и излъчваше студ, въпреки обедното слънце.

— Херцогът ще го купи — каза Исак и изпрати чирака си бързо да отиде в града.

Момчето се върна с висок, внушителен слуга, облечен с кадифени дрехи със златни ширити. С всеки дребен жест този човек показваше колко му е досадно да се откъсва от важната си работа, която кой знае каква беше, но дори и той престана да прави фасони, когато видя пръстена и го сложи на дланта си.

Той на място брои десет злоти за пръстена. Отнесе го в затворена кутия, която държеше с две ръце. Двамата с Исак имахме десет жълтици пред себе си, но седяхме и гледахме как слугата си отива, сякаш пръстенът, дори и от затворената кутия, все така приковаваше погледите ни. Човекът все повече се отдалечаваше по оживената улица на пазара, но аз продължавах ясно да го различавам сред тълпата. Накрая той мина през портите на квартала и изчезна, а ние бяхме свободни да разглеждаме наградата си — десетте жълтици, в които бяхме превърнали среброто на Старик.

Пуснах шест жълтици в малката кожена кесия. Исак задържа две — които щяха да му помогнат да плати добра цена за булката, — а аз взех последните две, занесох ги в къщата на дядо ми и гордо му ги дадох да ги сложи при останалите жълтици в банката. Той се усмихна със своята сдържана, пълна със задоволство усмивка, и ме потупа с пръст по челото.

— Браво на моето умно момиче — каза той, а аз му отвърнах със същата сдържана и пълна със задоволство усмивка.

— Не е нужно да тръгваш толкова късно — каза баба ми малко укорително, когато след обеда си приготвях завивките за шейната: беше петък.

— Ще стигна преди залез-слънце, ако пътуваме бързо — казах аз. — Освен това ще кара Олег, а не аз.

Бях накарала Олег да ме чака една нощ, срещу което щях да му опростя следващата вноска; така беше по-евтино, отколкото да плащам на колар от Висня да ме кара до къщи. Олег преспа в конюшнята на дядо ми с коня си, но нямаше да иска да остане още, ако не му платя допълнително, а утре нямаше да можем да тръгнем преди залез-слънце. Както и да е, Старик не спазваха Шабат, а аз не бях сигурна как точно трябваше да им върна парите в новия им вид. Помислих си, че сигурно трябва да ги оставя на входа на къщата ни, а те да си ги вземат оттам.

— Тя ще стигне навреме — каза категорично дядо ми, с което разговорът приключи, и аз скочих в шейната на Олег.

Пътувахме бързо по твърдо заледения сняг — конят тичаше, необременен от друг товар, освен моето тегло. Под дърветата стана тъмно, но слънцето още не беше залязло и вече се приближавахме към къщи. Надявах се, че скоро ще пристигнем, но изведнъж конят забави ход, после тръгна още по-бавно и накрая спря. Застана неподвижно, наостри тревожно уши, а от ноздрите му излизаше топъл въздух. Помислих си, че може би му беше нужна малка почивка, но Олег не му беше казал нищо и не го подкани да тръгва.

— Защо спряхме? — попитах аз накрая.

Олег не отговори нищо: беше се отпуснал на седалката и изглежда беше заспал. Откъм гърба ми се надигна леден вятър, промъкна се с шепот през пролуките на шейната, влезе под завивките и проникна под кожата ми. По снега се появиха сини сенки от някаква бледа лампа зад гърба ми, и докато дъхът ми се издигаше около лицето ми, снегът изпука: някакво голямо същество се приближаваше към шейната. Преглътнах и се загърнах плътно с наметката си, а после събрах целия леденостуден кураж, който притежавах, и се обърнах.

Старик не изглеждаше толкова ужасен в първия момент; точно това го правеше наистина ужасен. Но докато продължавах да го гледам, лицето му се превърна в нещо нечовешко, изградено от лед и стъкло, а очите му заприличаха на сребърни ножове. Той беше голобрад като момче, но имаше лице на възрастен мъж; беше висок, прекалено висок, когато се приближи и се надвеси над мен като мраморна статуя от площада във Висня, по-голяма от човешки ръст. Бялата му коса беше сплетена в дълги плитки. Дрехите му, също като кесията, бяха направени от същата неестествено бяла кожа. Той яздеше елен, по-голям от впрегатен кон, чиито рога се извиваха дванайсет пъти и завършваха с прозрачни стъклени капки, а когато извади език, за да оближе муцуната си, показа остри вълчи зъби.

Имах желание да потреперя и да се сниша. Вместо това с една ръка загърнах кожената си наметка, за да се предпазя от студа, който лъхаше от него, а с другата му подадох кесията, когато се приближи до шейната.

Той спря, застана с профил към мен и ме изгледа като птица отстрани с едното си сребърно синьо око. Протегна облечената си с ръкавица ръка, взе кесията, отвори я, изсипа шестте жълтици на дланта си и в тишината се чу звън. Монетите изглеждаха по различен начин в неговата ръка — излъчваха топла, слънчева светлина на фона на неестествения студ на ръкавицата му. Той ги погледна. Изглеждаше учуден и странно разочарован, като че ли съжаляваше, че съм успяла. Изсипа ги обратно в кесията, дръпна шнурчето и затвори златната светлина, сякаш затваряше слънчев лъч. После торбичката изчезна под дългото му наметало.

Зад него през дърветата блестеше широкият път на Старик. Той обърна елена си по него, без да каже нито дума, и отнесе шестте златни монети, които бях изкарала с труда и страха си, сякаш му се полагаха. Обзе ме гняв.

— Следващия път ще ми трябва повече време, ако иска да обръщам още такива монети — извиках аз след него в дълбоката ледена тишина, която ни обграждаше като мехур.

Той обърна глава и ме изгледа, учуден, че се осмелявам да му говоря, а после еленът със заострените рога стъпи на пътя и него вече го нямаше; Олег излезе от вцепенението си, подкара коня и пак се понесохме по пътя. Отпуснах се на одеялата и започнах да треперя, сякаш въздухът изведнъж беше станал много по-студен; върховете на пръстите ми, с които бях държала кесията, бяха изтръпнали. Свалих ръкавицата и пъхнах ръка под мишницата си, за да я стопля, като потреперих, когато докосна кожата ми. Пухкав сняг се сипеше около нас до края на пътуването ни.

Забелязах сребърния пръстен на ръката на баща ми, докато пръстът му на равни интервали нервно почукваше по чашата. Канеше ме официално на вечеря веднъж седмично; за да подобри маниерите ми в изискана компания, твърдеше той. Маниерите ми нямаха нужда от подобряване — Магрета се беше погрижила за това, — но каквито и да бяха истинските подбуди на баща ми, той в никакъв случай не правеше това за удоволствие. Недоволен беше от мен всеки път, когато ме видеше, сякаш се беше надявал, че ще съм станала по-красива, по-умна, по-чаровна. Уви, не. Но аз бях единственото му достатъчно голямо дете, с което да се занимава, тъй като природените ми братя бяха все още невръстни деца, а баща ми не можеше да понася нещо, което притежава, да бездейства.

Слизах долу на вечеря и показвах добрите си маниери, за да не създам неприятности на Магрета, но когато му гостуваше някой рицар, болярин, или по-рядко, когато на масата му седнеше някой барон, скромно навеждах очи и слушах разговорите им за армиите, данъците, границите и политиката — мимолетен поглед към широкия свят, толкова далеч от моите тесни стаи горе, колкото рая. Искаше ми се да мисля, че имам шанс един ден да живея в този свят; моята мащеха живееше в него, като усмихнато отваряше ръце и посрещаше гостите, полагаше усилия трапезата и гостоприемството й да съответстват на гордостта и заслугите им, представляваше красива, покрита със скъпоценности фигура до рамото на баща ми, когато ние гостувахме някъде или приемахме благородници с по-висок ранг. Тя извличаше истината за благосъстоянието им от техните съпруги, сестри и дъщери, а вечер баща ми слушаше сведенията и съветите й. Тя имаше влияние върху мъжа си. Надявах се един ден и аз да имам такова.

Но раздразнението на баща ми ми казваше друго. От самото начало бях разочарование за него, тъй като на майка ми й беше отнело твърде много години, за да ме произведе, а скоро след това беше пометнала дългоочаквания син и беше умряла заедно с него. Бяха минали няколко години, преди баща ми да й намери заместница, и макар Галина да беше положила всички усилия, той все още нямаше с кой друг да се занимава, освен с мен и двете малки момченца. Точно когато всички мъже от неговата кохорта, онези, които бяха помогнали на стария цар да се качи на трона, имаха готови за женене дъщери и синове с претенция, че съпругите им трябва да бъдат по-красиви и грациозни от мен, или поне да им донесат повече пари, отколкото баща ми можеше да предложи, за да компенсира липсата на тези качества.

Когато бях по-малка и все още имаше надежда, че като порасна, ще стана истински полезна, той ми задаваше конкретни въпроси за книгите, които четях, или искаше да рецитирам имената на всички благородници в Литвас, по реда на ранга им, като се почне от царя и се стигне до графовете, но напоследък не си даваше този труд. Последната ми гувернантка сега учеше по-голямото ми братче да чете и пише, а ако аз имах книга за четене, то беше, защото тайно бях успяла да я измъкна от рафтовете на библиотеката на долния етаж. Когато на масата нямаше никой друг, с когото да се занимава и да не се дразни от мълчаливото ми присъствие и бледото ми, слабо лице, баща ми се мусеше и барабанеше с пръсти по чашата си.

Тази вечер нямаше гости на масата. Наближаваше визитата на царя и през предхождащите я месеци не се канеха хора, за да се намалят неизбежните разходи. Баща ми възнамеряваше да похарчи колкото е възможно по-малко пари, но въпреки това безсмисленото прахосване го караше да се чувства още по-недоволен от мен. Може би това положение по-силно му напомняше, че няма да получи почти никаква възвръщаемост от мен, макар че дори и да бях красива, той пак нямаше да бъде сред благородниците, които влизат в дългове, за да посрещнат царя, като безсрамно му пробутват дъщерите си и с тези си надежди показват какви глупаци са.

Царят нямаше да се ожени за никоя от тях, колкото и да бяха красиви; той щеше да се ожени за принцеса Василия. Тя, също като мен, не беше никак красива, но баща й беше принц Улрих, който владееше не един, а три града, имаше десет хиляди войници и притежаваше голямата солна мина, поради което на нея не й се налагаше да бъде красива, за да стане царица. Царят би трябвало вече да се е оженил за нея, но той очевидно предпочиташе да дава надежди на останалите благородници още известно време; това беше опасна игра с гордостта на Улрих, но пък от друга страна му предоставяше възможност да пътува много и да разпределя разходите за разкошния си двор между тях, вместо сам да предлага гостоприемство.

А баща ми на теория също имаше дъщеря за женене, което даваше основание на царя да го посети. Затова сега аз бях станала разход, надхвърлящ стойността си, още повече че баща ми очевидно не се надяваше на някакви допълнителни облаги — например някой полезен член на царската свита да прояви интерес към мен във връзка с някой свой син или братовчед някъде. Радвах се, че щях да остана извън полезрението на царя, който беше млад, красив и жесток човек, но все пак ми се искаше да съм достатъчно хубава или достатъчно чаровна, така че някой да пожелае да се ожени за мен, вместо да ме разглежда като досаден придатък към мизерната зестра, която ще измъкне от баща ми. Или поне да съм сигурна, че някой ще поиска да се ожени за мен: единственият начин да избегна живота между тесните стени. Раздразнението на баща ми предсказваше без думи мрачна съдба за мен.

Но докато той леко почукваше с пръстена по чашата, гледах как хладното сребро проблясва на светлината и забравих, че движението на пръста му е продиктувано от досада. Виждах само снежинки, които се сипят по перваза на прозореца, тиха ранна зима и как стоя в градината през ден, в който по листата на дърветата блестят ледени капки. Дори забравих да слушам какво ми говори, докато не го чух, че казва с остър тон:

— Ирина, слушаш ли какво говоря?

Нямах друга възможност, освен да бъда честна.

— Извинявай, татко — казах аз. — Загледах се в пръстена ти. Магически ли е?

Това беше още едно от разочарованията на майка ми: магията, която не притежаваше. Нейната прабаба била изнасилена от един от рицарите на Старик при поредния им набег в зимна нощ, при който загинал мъжът й, а момчето, което по-късно се родило, имало сребърна коса и сребърни очи, можело да върви през зимните вихрушки и да замразява всичко, до което се докосне. Неговите деца също имали сребърни коси, макар и да не притежавали много от магическите му способности. Баща ми се оженил за майка ми под влияние на тази легенда, на светлите й очи и сребърния кичур на челото й.

Но красотата била единствената магия, която тя притежавала, а аз дори и това нямах. Имах обикновена кестенява коса и кафявите очи на баща ми, а на студ треперех като всички други хора. И въпреки това, когато погледнах пръстена на баща си, почувствах, че вали сняг. Баща ми замълча и погледна към пръстена на собствената си ръка. На него му беше малък. Носеше го над кокалчето на безименния пръст на дясната си ръка; опипа повърхността му с палеца си. По време на вечерята той през цялото време несъзнателно го докосваше.

— Необикновена изработка, това е всичко — отговори той след малко с онзи категоричен тон, който означаваше, че въпросът повече няма да се обсъжда. Значи не знаеше, че е магически, не знаеше дали притежава някаква сила и не би желал някой друг да знае повече, отколкото знаеше той.

Не казах нищо повече, сведох очи, за да не гледам към пръстена и го слушах с внимание до края на вечерята, докато той с равен тон ми обясняваше какво се очаква от мен по време на царската визита — което беше, че не се очакваше нищо. Той не желаеше да похарчи парите, за да ми купи няколко нови рокли, а царят смяташе за обида, ако му представят момиче, което носи една и съща рокля два пъти. Затова щях да бъда неразположена, да си стоя горе в стаята и да не се показвам, за разлика от Галина, която щеше да получи три нови рокли. Той не каза нищо повече за пръстена и не спомена проявата ми на разсеяност.

Радвах се, че няма да се виждам с царя, но три нови рокли щяха да са ми по-полезни, отколкото на Галина, ако баща ми имаше намерение в близко бъдеще да започне да ме представя. Тази вечер поставих свещта си на прозореца. Докато Магрета решеше косата ми, наблюдавах снежинките на светлината на свещта. Тя внимателно разресваше оплетената коса от краищата нагоре със сребърен гребен и четка, които винаги носеше в чантичка на кръста; после следваха седемнайсет гребена от корените надолу, един за всяка година от растежа й. Магрета се грижеше за косата ми като за градина и тя й се отплащаше за вниманието; сега косата ми беше дълга до земята и затова можех да седя на прозореца, а тя да сресва краищата й, седнала близо до камината.

— Магра — попитах аз, — баща ми обичаше ли майка ми?

Тя толкова се учуди, че гребенът замръзна в ръката й. Знаех, че е служела на майка ми, преди да се родя, но никога по-рано не я бях питала за това. Бях толкова малка, когато майка ми умря, че мислех за нея само като за някакъв прародител от далечното минало. Баща ми ми разказа за нея с конкретни и точни изрази, достатъчно, за да разбера, че тя се е провалила. Не беше пожелал да знам повече.

— Ами, да, душенка, разбира се, че я обичаше. — Въпреки че щеше да отговори така, дори и да не беше истина, тя не се поколеба първо, което най-малкото означаваше, че вярва в думите си. — Ожени се за нея без зестра, нали? — прибави тя и сега беше мой ред да я погледна изумено. Не ми беше казал това. Трудно ми беше да си го представя.

— Той не говори за нея като човек, който я е обичал — казах аз, на свой ред непредпазливо.

Този път Магрета се поколеба, преди да отговори.

— Е, тук има пръст и мащехата ти.

Не беше нужно Магрета да ми казва, че любовта е хванала баща ми като мятаща се риба и че когато се е откачил от въдицата, с радост е забравил, че това му се е случило. Трябва да се отбележи, че мащехата ми наистина беше дошла със солидна зестра от жълтици, огромен сандък, по-голям от мен тогава, който се намираше дълбоко в съкровищницата под къщата. А той най-вероятно е бил още по-разочарован от майка ми, защото магическите й умения са стигнали, за да го омае и да го превърне в глупак, но за нищо повече.

Тази нощ сънувах пръстена, само че го носеше жена със сребърен кичур на челото си — къдрици, които бяха в тон с пръстена. Лицето й в съня ми не се виждаше ясно, но тя ми обърна гръб и тръгна през гора от бели и сребърни дървета. Когато се събудих, не мислех за майка си, а за пръстена; имах желание да го пипна, да го подържа в ръка.

Магрета обикновено ме държеше далеч от баща ми, но всяка сутрин, дори в студено време, ме водеше да се разхождам в една част на градините, за да се упражнявам. Тази сутрин завих зад ъгъла и навлязох в старите градини, далеч от къщата; там все още стоеше изоставен параклис, почти скрит под бръшляна; дървената част беше посивяла и започнала да изгнива, а изпод навалелия сняг като тръни се показваха гравирани ъгълчета. Магрета остана долу и няколко пъти ме предупреди да не го правя, но аз се покатерих по скърцащите стъпала в празната камбанария, за да погледна през кръглите прозорци и да видя двора, където баща ми всеки ден обучаваше войниците си.

Това свое задължение той никога не пренебрегваше. Не беше вече млад човек, но се беше родил болярин, а не херцог. Преди много години в еднодневна битка той беше убил трима рицари, беше направил пробив в градските стени и беше превзел Висня за бащата на царя, с което си беше извоювал правата над града. Той все още контролираше обучението на своите рицари и наемаше за града яки селянчета, които превръщаше във войни. Дори двама ерцхерцози и един принц го бяха удостоили с честта да му изпратят синовете си на обучение, защото знаеха, че ще ги върне отлично подготвени.

Предположих, че по време на обучението ще свали пръстена от ръката си; в такъв случай щеше да го е оставил някъде в кабинета или на бюрото си. Вече кроях план за действие. Магрета нямаше да ми позволи да вляза там, но можех да я убедя да отидем в съседната библиотека, където тя да се залута между рафтовете; а аз да вляза и само за момент да докосна пръстена.

Но когато погледнах в двора, където войниците маршируваха под команда на господаря си, видях, че баща ми беше с голи ръце, въпреки че обикновено носеше дебели, понякога дори метални ръкавици. Стоеше с ръце зад гърба, като с лявата ръка стискаше китката на дясната. Сребърната халка блестеше, сякаш огряна от слънцето, макар че небето беше сиво и валеше сняг. Пръстенът беше много далеч от мен — все едно че се намирахме в различни светове.

* * *

Господарят Старик не излизаше от главата ми, дори и след като се прибрах вкъщи. Не мислех за него през цялото време; само в моменти, когато вършех нещо някъде сама. Когато отивах в задния двор да се погрижа за пилетата и си спомнех следите от стъпките му, с радост виждах, че снегът е непокътнат. Под навеса, когато хранех козите рано сутрин на разсъмване, поглеждах към ъгъла, където стоеше едно гребло, и си спомнях как той се появи иззад тъмните дървета с белите си плитки и жестоката си усмивка. Когато излизах навън, за да взема малко сняг и да го стопя за чай, ръцете ми замръзваха и се питах какво ще стане, ако той пак дойде. Тогава се ядосвах, защото да се ядосваш е по-хубаво, отколкото да се страхуваш, но после влизах вътре с кофата сняг и установявах, че стоя до огъня и съм ядосана без причина, а майка ми озадачено ме гледа.

Тя не ме беше попитала нищо за Старик, а само как са баба ми и дядо ми и дали съм пътувала добре, като че ли беше забравила защо съм ходила до Висня. В главата ми вече нямаше вълшебно сребро за превръщане, нито си спомнях за бялата кесия. Спомнях си, че съм ходила на пазара и как работи Исак, но в съзнанието си не виждах изработения от него пръстен.

Все пак си спомнях достатъчно, защото всяка сутрин излизах да проверя зад къщата, а в понеделник Ванда дойде да храни пилетата, когато аз още бях там. Тя дойде при мен, погледна равния, недокоснат сняг и неочаквано попита:

— Ти си му платила, нали? Значи той няма да се върне?

За момент дори щях да попитам за кого говориш, но после си спомних и стиснах ръце.

— Платих му — отговорих аз.

След миг Ванда кимна, като еднократно отривисто поклати глава, за да ми покаже, че разбира: това е единственото, което знам. Може да се върне, а може и да не се върне.

Бях донесла от Висня няколко престилки с новите бродирани мотиви — престилки, вместо рокли, за да ги продавам за по-малко от една злота; бях донесла още и забрадки. Една жена от отдалечена ферма дори ме попита дали скоро пак ще ходя във Висня и дали бих могла там да продам преждата й на добра цена. Досега всички избягваха да търгуват с мен, освен в случаите, когато могат да купят нещо евтино и да го продадат скъпо; тази жена обикновено би помолила някой от коларите, Олег или Петров, да занесе преждата в града, ако самата тя не успее да я продаде на пазара. Но през последните години заради дългите студени зими овцете и козите даваха много вълна, цената й падна и коларите нямаше да могат да я продадат добре.

Нейната прежда беше с добро качество, мека и дебела; виждах, че грижливо е разчесала, изпрала и изпрела вълната. Разтърках едно парче между пръстите си и си спомних, че дядо ми се канеше да изпраща стока на юг надолу по реката, щом дойде пролетта: беше наел баржа. Имаше намерение да опакова стоките си в слама, но можеше вместо това да ги опакова във вълна, и също така можеше да я продаде по-добре на юг, където не беше имало такъв студ.

— Дай ми мостра и аз ще я занеса със себе си следващия път, когато отида там — й казах аз. — Какво количество имаш за продан?

Тя имаше само три чувала, но видях, че и други слушат разговора ни. Много хора продаваха прежда на пазара, за да си допълнят доходите и целият им поминък се беше намалил от падащите цени. Сигурна бях, че ако се разчуе, че мога да продам вълната й на добра цена, и други хора щяха незабелязано да ме потърсят.

Когато се прибрах от пазара този ден, вече си бях повярвала, че съм отишла във Висня за още стоки, които да продавам, за да разширя търговията си. Зад себе си водех на синджир три кози, които бях купила евтино поради ниските цени на вълната. В главата си имах и други планове: щях да помоля дядо ми да извади моята печалба от сделката с вълната и да купи с нея рокли от юг. Малко по-чуждестранно изглеждащи рокли, които да продам във Висня, както и на пазара тук.

Вечерта на масата имаше златистокафяво печено пиле и глазирани моркови с масло, а майка ми за пръв път изяде хубавата храна, без да има вид, че поглъща отрова. След като Ванда си отиде, седнахме около огнището. Баща ми четеше наум от новата библия, която му бях купила от Висня, и устните му леко помръдваха; майка ми правеше ажурна бродерия на парче плат, предназначено може би един ден да бъде част от сватбена рокля. Върху милите им и малко повехнали лица падаше златиста светлина и за момент изпитах чувството, че светът е замрял в мир и щастие, че съм стигнала до място, което никога не съм си представяла, че съществува.

На вратата силно се почука.

— Сигурно е Сергей — казах аз, сложих настрана ръкоделието си, но когато станах, родителите ми дори не вдигнаха очи. Останах така замръзнала за миг, но дори и тогава те не вдигнаха глава. Майка ми си тананикаше нещо, а куката й изнизваше и внизваше една нишка. Бавно отидох до вратата и я отворих. На прага стоеше Старик, а зад него вилнееше люта зима и снежна вихрушка, която не се виждаше от прозорците.

Подаде ми друга кесия, която силно прозвънтя. После каза с висок, тънък глас като вятъра, който вие под стряхата.

— Дават ти се три дена този път, след което ще дойда да взема своето — каза той.

Погледнах кесията. Беше голяма, пълна с монети. В нея имаше повече сребро, отколкото злато имах, дори ако изпразнех сейфа си в банката; много повече. Снегът прехвърчаше вътре, студените снежинки се стопяваха по бузите ми и полепваха по шала ми. Помислих си да приема кесията мълчаливо с наведена глава и страх. Наистина ме беше страх. Той носеше шпори на ботушите си и скъпоценни камъни по пръстите си, които приличаха на огромни парчета лед, а зад гърба му виеха всички загубени в снежните бури души. Разбира се, че ме беше страх.

Но се бях научила да се страхувам повече от други неща; от това да ме мразят, да отнемат от силите ми малко по малко, да ми се присмиват и да ме използват злонамерено. Вдигнах глава и попитах с всичката си студенина:

— А ти какво ще ми дадеш в замяна?

Очите му се разшириха и цветът от тях изчезна. Бурята зад него се развилня и леден въздух, пълен със снежинки, проряза лицето ми. Очаквах, че ще ме удари и той изглежда наистина имаше такова желание. Но това не се случи.

— Три пъти, простосмъртно момиче — произнесе той ритмично, като песен, — три пъти ще превръщаш среброто в злато за мен, иначе сама ще се превърнеш в лед.

Вече и без това усещах, че съм почти вледенена, през костите ми проникваше мраз, но за щастие ми беше прекалено студено, за да треперя.

— И после? — попитах аз с глас, който не потрепери.

— И после ще те направя моя царица, ако успееш — отвърна подигравателно той и хвърли в краката ми кесията, която силно прозвънтя. Вдигнах я и се изправих, но той беше изчезнал, а гласът на майка ми се чу от стаята бавно, сякаш й беше трудно да говори.

— Мирием, защо държиш вратата отворена? Става студено.

Глава 7

Кесията, която Старик остави, беше десет пъти по-тежка от предишната и пълна с блестящи монети. Започнах да ги броя и да ги редя на равни купчинки, като заедно с тях подреждах и мислите си.

— Ще заминем — каза тихо майка ми, като гледаше как подреждам монетите. Не й бях казала какво беше обещал или по-скоро заплашил да направи Старик, но на нея работата и без това не й харесваше: владетелят на елфите да идва и да иска да му давам злато. — Ще отидем при баща ми или някъде по-далеч.

Но аз бях сигурна, че това не беше решение. Колко далеч можеше да избяга човек от зимата? Дори и да имаше страна на хиляди мили оттук, която да е недостъпна за него, това означаваше, че ще трябва да плащаме подкупи при прекосяването на всяка граница и да изградим нов дом на мястото, на което се окажем накрая, а кой знае как щяха да се отнесат към нас там. Достатъчно истории бяхме чували за това какво се е случило с нашите хора в други страни под властта на крале и епископи, пожелали да се отърват от своите дългове и да напълнят кесиите си с конфискуваното злато. Един от прачичовците ми беше дошъл от топла страна, от къща с портокалови дървета в оградена със стени градина; сега някой друг обираше портокалите, които неговото семейство грижливо беше засадило и отглеждало, а те имаха късмет, че са стигнали живи до тук.

Мислех си, че дори и в топла страна нямаше да мога да избягам завинаги. Един ден вятърът ще задуха, температурата ще падне, и посред нощ под прага ще се промъкне мраз. Той ще дойде и ще изпълни обещанието си, последното отмъщение, след като съм прекарала живота си в скитане по света, изплашена и останала без дъх. И ще ме замрази на прага на дома ми в пустинята.

Върнах обратно в кесията подредените на шест купчинки монети, по десет във всяка. Сергей вече беше дошъл; изпратих го да каже на Олег, че го моля да дойде с шейната и да ме закара във Висня още тази нощ.

— Кажи му, че ще намаля дълга му с една копейка, ако ме закара до Висня и ме върне в събота вечерта — казах мрачно аз; това беше два пъти повече, отколкото струваше такова пътуване, но беше важно да тръгна веднага. Старик може и да ми беше дал три дни, но моята възможност да свърша работата беше до залез-слънце в петък; не мислех, че би ми удължил срока заради Шабат.

Бях на пазара щом се съмна на другия ден и в момента, в който ме видя, Исак нетърпеливо попита:

— Имаш ли още сребро? — После се изчерви, защото се сети, че е добре възпитан мъж и добави: — Тоест първо добре дошла!

— Да, имам още — отвърнах аз и изсипах съдържанието на тежката кесия, което засия на черното кадифе; той още дори не беше извадил инструментите си на масата.

— Този път трябва да върна шейсет златни монети — казах аз.

Той вече въртеше монетите в ръцете си, а лицето му се озаряваше от жажда.

— Не мога да си спомня… — започна той, като че ли говореше на себе си, а после осъзна какво съм казала и остана с отворена уста. — Трябва да имам малко печалба от работата, която ще извърша!

— Има достатъчно материал, за да направиш десет пръстена по десет злоти всеки — отвърнах аз.

— Няма да мога да ги продам всичките.

— Да, ще можеш.

В това бях сигурна: сега, когато херцогът имаше пръстен от вълшебно сребро, всеки богат мъж или жена ще иска веднага да има същия.

Той гледаше намръщено монетите, повъртя ги между пръстите си и въздъхна:

— Ще направя огърлица и ще видим какво можем да получим за нея.

— Наистина ли мислиш, че не можеш да продадеш десет пръстена? — попитах аз и се чудех дали все пак не греша.

— Искам да направя огърлица — отговори той, което не ми се струваше много разумно, но може би той имаше желание да покаже майсторство и да гради репутацията си. Нямах нищо против, стига да можех и този път да платя на моя Старик и да спечеля малко време.

— И това трябва да стане преди Шабос — добавих аз.

— Винаги ли искаш невъзможни неща? — въздъхна отчаяно той.

— А тези изглеждат ли ти възможни? — попитах и посочих монетите; аргумент, който той не можа да обори.

Останах при него, докато работеше и отпращах хората, които идваха в дюкяна за различни поръчки; той искаше да не го прекъсват и да не говори с никого. Повечето посетители бяха претрупани от работа изнервени слуги, някои от които очакваха да вземат готов накит; те се зъбеха и пулеха, но аз посрещах възмущението им спокойно и им отговарях:

— Несъмнено виждате над какво работи младият майстор Исак. Сигурна съм, че господарката или господарят ви не биха желали да го прекъсвате, когато изпълнява поръчка за високопоставения клиент, чието име нямам право да назова, който би купил подобно украшение. — И насочвах погледа им към работната маса, където слънчева светлина огряваше среброто под ръцете му. Студеният му блясък ги караше да замълчат; те стояха и гледаха известно време, след което си тръгваха, без повече да спорят.

Исак продължи да работи без почивка, докато се скри и последният слънчев лъч, а на другата сутрин започна работа в зори. Забелязах, че се опитва да отдели няколко монети настрани, сякаш искаше да му напомнят нещо. Помислих си дали да не го помоля да остави една и за мен; но се отказах. Към обед той въздъхна, взе последната от запазените монети, разтопи я и положи последните щрихи в дантеления дизайн.

— Готова е — каза той и след малко я взе в ръце: среброто висеше в широките му длани като изящни парченца лед; двамата стояхме и известно време мълчаливо я гледахме.

— Ще извикаш ли човека на херцога?

Той поклати глава, извади една кутия под масата. Тя беше квадратна, направена от гравирано дърво и подплатена с черно кадифе отвътре. Постави огърлицата вътре.

— Не — отговори той. — За такова нещо сам ще отида при него. Искаш ли да дойдеш и ти?

Отидохме заедно до вратите на нашия квартал и тръгнахме по градските улици. Никога преди не бях ходила пеш в тази част на града. Къщите близо до стената бяха ниски, бедни и зле поддържани; после Исак ме поведе по широките улици, минахме покрай една грамадна църква от сив камък с прозорци, които сами по себе си бяха скъпоценност, и накрая покрай огромните къщи на благородниците. Не можех да откъсна очи от железните огради, украсени с изковани лъвове и гърчещи се дракони, нито от стените, покрити с пълзящи лози и цветя, изваяни от камък. Исках да бъда горда, че съм дъщеря на дядо си със злато в банката, но все пак се радвах, че не съм сама, когато стигнахме до широките, изчистени от сняг каменни стълби.

Исак каза нещо на един от слугите. Отведоха ни да чакаме в малка стая: не ни предложиха нещо за пиене или столове, на които да седнем, а един камериер седеше и ни гледаше неодобрително. Аз обаче бях почти благодарна за това: раздразнението винаги ме кара да се чувствам не толкова дребна и несръчна. Накрая се появи слугата, който беше дошъл на пазара миналия път, и поиска да знае за какво става въпрос. Исак извади кутията и му показа огърлицата; той впери поглед в нея и след малко каза лаконично:

— Много добре.

После пак изчезна. Половин час по-късно се появи отново и ни заповяда да го последваме. Преведе ни през някакви задни стълби и после влязохме в зала, по-внушителна от всичко, което някога бях виждала. По стените висяха гоблени в светли цветове, а на пода имаше килим с красиви шарки.

Преминахме през залата, а килимът правеше стъпките ни безшумни. Влязохме в още по-луксозна приемна, където зад едно писалище пищно облечен мъж със златни ланци седеше на огромен тапициран с кадифе стол. Видях пръстена от вълшебното сребро на показалеца му. Той не поглеждаше надолу към него, но забелязах, че от време на време го въртеше, сякаш за да се увери, че не е изчезнал от ръката му.

— Добре, нека да я видим — каза той и остави писалката.

— Ваша светлост. — Исак се поклони и му показа огърлицата.

Херцогът погледна в кутията. Лицето му не се промени, но той нежно я опипа с пръст и съвсем леко поклати изящно свързаните дантелени нишки. Накрая пое дъх и шумно го издиша.

— И колко искаш за нея?

— Ваша светлост, не мога да я продам за по-малко от сто и петдесет.

— Абсурд — изръмжа херцогът. Самата аз с труд се сдържах да ахна: беше фантастично.

— В противен случай ще трябва да я претопя и да направя от нея пръстени — каза Исак и разпери извинително ръце. Това беше хитър ход: естествено, херцогът не искаше никой друг да има пръстен като неговия.

— Откъде намираш това сребро? — поиска да се осведоми херцогът. — Не е обикновено сребро. — Исак се поколеба и погледна към мен. Херцогът проследи погледа му и каза: — Е?

Аз направих толкова дълбок реверанс, колкото можех, като все пак имах предвид, че трябваше и да се изправя.

— Даден ми беше от един от хората на Старик, милорд. Той желае да му бъде превърнато в злато.

Страхувах се, че няма да ми повярва. Той впери очи в мен, но не ми каза, че говоря глупости или че съм лъжкиня. Пак погледна огърлицата и изръмжа:

— И искате да го направите през моята кесия, както разбирам. Още колко такова сребро ще има?

Точно такива бяха тревогите ми. Тревожех се дали следващия път Старик нямаше да донесе още повече сребро, и какво щях да правя тогава: първия път шест, втория път шейсет: откъде щях да му намеря шестстотин жълтици? Преглътнах.

— Може би много повече.

— Хъм — каза херцогът и пак огледа огърлицата. После отмести ръка, извади един звънец и го разклати; на вратата се появи слугата.

— Отиди да кажеш на Ирина, че я викам — каза той, слугата се поклони и излезе.

Чакахме няколко минути, не много дълго, и на вратата се появи едно момиче. Тя беше може би година по-млада от мен и скромна. Носеше обикновена сива вълнена рокля с фин сив копринен воал, отмахнат от главата й. След нея влезе придружителката й, възрастна жена, която гледаше намръщено към мен и още по-намръщено към Исак.

Ирина направи реверанс, без да вдига наведените си очи. Херцогът стана, взе огърлицата и й я сложи. После отстъпи три крачки назад и я погледна. Не бих казала, че тя беше особено хубава, беше обикновена, като се изключи дългата й гъста коса; но това нямаше значение в момента, в който огърлицата беше на врата й. Трудно беше дори да отместиш поглед от нея, когато зимата се беше увила около гърлото й, а сребърният блясък се отразяваше във воала и тъмните й очи, докато тя се оглеждаше в огледалото на стената.

— Ах, Иринушка — промърмори възхитено придружителката.

Херцогът кимна. Без да сваля очи от нея, каза:

— Имаш късмет, бижутере. Получаваш сто жълтици за огърлицата си, а следващото нещо, което ще направиш, е корона, достойна за кралица. За зестрата на дъщеря ми. И ще получиш десет пъти по сто жълтици, когато я видя на главата й.

* * *

— Негова светлост иска да ви види, милейди — каза камериерката и дори ми направи реверанс, което по-висшите слуги обикновено не правеха; за тях милейди беше мащехата ми. Сама по себе си жената беше съобщение, с нейната спретната сива рокля: тя беше от висшите камериерки, които бършеха прах от мебелите, а не от нисшите селски момичета, които работеха в кухнята, миеха пода и палеха огъня; тези момичета чистеха стаята ми. В нея нямаше нищо скъпо, което биха могли да повредят.

— Бързо, бързо — развика се Магрета, като остави ръкоделието си, огледа ме, оправи плитката, която се виеше като венец около главата ми и която тя ми беше сплела предишния ден; усещах съжалението й, че не може да я сплете отново; но после тя само поклати глава, махна престилката ми и лъсна обувките ми с края на роклята си. Стоях неподвижно и я оставих да прави това, докато се мъчех да отгатна пред коя от намаляващите ми възможности бях изправена сега.

Разбира се, можеше да има само една причина баща ми да ме вика в кабинета си през деня, нещо, което никога не правеше, особено защото тази вечер и без това щеше да ме види на вечеря: значи някой все пак искаше да се ожени за мен и работите бяха доста напреднали. Може би вече имаше обещана зестра, или най-малкото вървяха сериозни преговори; сигурна бях, макар че не беше имало и най-малък намек за това, когато за последен път вечерях с него.

Бързането в случая беше напълно логично: той не можеше да избегне разноските по царската визита, но можеше да си спести доста разноски по моята сватба и други неща; служеше добре на целите и кесията му да направи царя и свитата му гости на моята сватба. Те щяха да вдигнат тостове за мен и съпруга ми и да ни направят подаръци, чиято стойност несъмнено беше включена в зестрата, която беше обект на преговорите.

Но не си представях, че за мен ще има нещо хубаво в тази сватба. Естествено, исках да бъда господарка на собствен дом, да бъда сигурна, че ще избегна тези мрачни алтернативи, които се очертаваха пред мен, но не и така прибързано и очевидно за удобството на баща ми. Мъж, който щеше да се ожени за мен при тези обстоятелства, не се женеше за мен; той щеше да направи сделка за оформена като момиче глинена кукла, която щеше да използва както му е удобно и нямаше да му се налага високо да ме цени, тъй като баща ми много ясно показваше, че той самият не ме цени. Най-добрият вариант за мен беше някой с нисък ранг, богат и амбициозен болярин, който дължи вярност на баща ми и желае да вземе евтино херцогската дъщеря и по този начин да издигне статуса си в херцогството. Но не се сещах за такъв кандидат. След седем тежки зими, болярите на баща ми мислеха повече за изтънелите си кесии, отколкото за статуса си в двора. Слабо вероятно беше някой от тях да иска скъпа жена.

И без това нямаше да имам никаква полза от такъв мъж. По-вероятно беше баща ми да е намерил благородник, който не може да вземе млада жена с равностоен ранг: някой, който е толкова отблъскващ, че повечето бащи биха се поколебали, преди да му дадат дъщерите си. Жесток човек, който още по-силно би желал момиче с родител, който не би се противопоставил особено силно на очакващата я съдба.

Въпреки това тръгнах, разбира се; нямах избор. Магрета доста трепереше, докато слизахме надолу по стълбите. Тя също като мен разбираше какво може да очаква, но не искаше да мисли за неприятностите, преди да са се появили, затова мечтаеше да сключа добър, щастлив брак и тя да бъде старата, уважавана дойка на господарката на дома, а не натикана на тавана придружителка на пренебрегваната дъщеря. Оставях я да си мечтае, а аз се чудех дали самият мъж ще бъде там, и ако е там, дали си струва да вбеся баща ми и да се представя като непривлекателна сделка. Оставаше ми само тази малка и не много приятна надежда.

Но когато вратата се отвори, там не ме очакваше никакъв жених, нито дори някой, който би могъл да представлява такъв; имаше само двама евреи, мъж и жена — слаби, мургави и чернооки, а мъжът държеше кутия, пълна със зима. Забравих да мисля за всичко друго, забравих дори изобщо да мисля: огърлицата в кутията с черно кадифе излъчваше студен сребърен блясък и аз отново бях на прозореца към градината, зимният полъх галеше бузите ми, пръстите ми опипваха заскрежения перваз и копнеех за нещо недостижимо.

Едва се сдържах да не тръгна към нея с протегнати ръце; стиснах ги в сивите си вълнени поли и с труд направих реверанс, като сведох очи, но когато се изправих, пак погледнах. Все още не можех да мисля. Дори и когато баща ми отиде и взе огърлицата от кутията, пак не мислех, а когато я донесе до мен, го погледнах с безизразно изражение: имаше грешка. Не би могъл да ми даде такова нещо. Но той направи нетърпелив жест и след момент бавно се обърнах и наведох глава, за да му дам възможност да я постави на врата ми.

Стаята беше отоплена, беше много по-добре отоплена от моите тавански стаи. Огънят в камината пращеше. Но когато металът се допря до кожата ми, усещането беше за нещо студено и прекрасно, нещо освежаващо, като да плиснеш студена вода по лицето си в горещ ден. Вдигнах глава и се обърнах, а баща ми ме гледаше. Всички ме гледаха.

— Ах, Иринушка — промърмори нежно Магрета.

Докоснах с пръсти изящните брънки. Дори и на кожата ми, те бяха студени, а когато се погледнах в огледалото, не стоях в кабинета на баща ми. Намирах се на поляна с тъмни зимни дървета, под бледо, сиво небе и почти усещах как снегът влиза под кожата ми.

Останах там за един дълъг момент на безвремие, като дишах дълбоко и пълнех дробовете си със студения въздух, наситен с аромата на свежи борови клонки, а около мен се сипеше дълбок сняг в гъста гора. Тогава някъде отдалеч чух как баща ми обещава на евреите, че ще им даде хиляда жълтици, ако направят корона за зестрата ми. Значи бях права: той наистина имаше намерение да ме омъжи и вървяха бързи приготовления.

Той не ми позволи да задържа огърлицата, разбира се. Когато евреите си отидоха, ми даде знак да отида при него, пресегна се зад гърба ми, свали огърлицата и я прибра обратно в кутията. След това ме погледна, сякаш за да си припомни какво представлявах без нея, поклати глава и каза отчетливо:

— Царят ще дойде след две седмици. Упражнявай се да танцуваш. Дотогава ще вечеряш всяка вечер с мен. Погрижи се за дрехите й — каза той на Магрета. — Тя трябва да има три нови рокли.

Поклоних се и се върнах горе с Магрета. Тя пърхаше около мен като ято тревожни птички, които излитат обезумяло от някое дърво, за да се скрият от ястреба, а после пак се връщат сред клоните.

— Трябва да накарам някоя от прислужничките да ми помогне — каза тя и се наведе да вземе ръкоделието си, за да успокоява ръцете си с нещо. — Толкова работа има! Нищо не е готово. Сандъкът ти не е и наполовина пълен! И три рокли трябва да се ушият!

— Да — отговорих аз, — трябва веднага да говориш с икономката.

— Да, да — каза Магрета, излетя от стаята и ме остави сама. Седнах до огъня със собственото си ръкоделие, бродерия по бяла нощница за брачното легло.

Бях виждала царя само веднъж преди седем години, скоро след смъртта на баща му и брат му; баща ми беше отишъл в Корон за коронацията, за да поднесе почитанията си на новия цар, или по-точно на новия регент, ерцхерцог Дмитир. Видях Мирнатиус първо в църквата, където свещеникът изпълняваше монотонната церемония, но тогава не му обърнах особено внимание; бях толкова отегчена, че главата ми клюмаше на седалката до Галина, беше ми горещо в тесните дрехи, докато накрая се стреснах и скочих, когато най-после поставиха короната на главата му, сякаш някой ме беше боднал с игла, и то миг преди всички да станат на крака, за да го аплодират.

След церемонията никой повече не му обърна особено внимание. Висшите благородници седнаха на царската трапеза, ухажваха Дмитир, а Мирнатиус беше излязъл сам в градините зад двореца, където си играех и аз, колкото и да съм незначителна. Той носеше малък лък и стрели и стреляше по катеричките, а когато ги уцелеше, отиваше и разглеждаше малките им мъртви телца с удоволствие. Не така, както обикновено някое момче се гордее, че е добър стрелец: той хващаше стрелата и я разклащаше, за да накара телцата им, ако е възможно, да се поклатят и да потреперят, и ги гледаше с празни, широкоотворени очи като омагьосан.

Забеляза, че го гледам възмутено. Бях още много малка и не знаех, че трябва да бъда предпазлива.

— Защо си ме зяпнала така? — попита той. — Те още не са съвсем умрели. Не е вещерство.

Той би трябвало да знае разликата. Майка му била вещица, която прелъстила царя след смъртта на първата царица. Никой не одобрявал този брак и само след няколко години тя била изгорена на кладата, защото се опитала да убие сина на първата царица и да направи сина си престолонаследник. Но сега царят и големият му син бяха умрели от треска и синът на вещицата все пак беше станал цар, което, както казваше Магрета, беше урок за всички и показваше, че да си вещица не означава, че си мъдра.

По онова време аз също не бях мъдра, макар да имах извинението, че съм малко момиче. Той беше царят, но аз все пак му казах:

— Вече си ги убил. Защо не ги оставиш на мира?

Не се бях изразила много ясно, но знаех какво исках да кажа: неприятно ми беше да гледам как върти малките телца и ги кара да потрепват за удоволствие.

Той ядосано присви красивите си зелени очи и насочи лъка си към мен. Бях достатъчно голяма, за да знам, че смъртта ме гледа в очите. Исках да побягна, но вместо това замръзнах на място; цялото ми тяло, а заедно с него и сърцето, ми се вкамени. Тогава той се изсмя, свали лъка си и извика:

— Да живее защитничката на мъртвите катерички!

Поклони ми се тържествено и дълбоко, после си тръгна. До края на седмицата, когато си играех в градината, неизбежно намирах мъртви катерички — винаги скрити някъде, където градинарят няма да ги види, но моята топка се изтърколваше дотам или, ако играех на криеница с Магрета и клекнех зад някой храст, там ме чакаше някое разрязано животинче.

Помислих си да го издам: сигурна бях, че всички ще ми повярват, защото Мирнатиус беше толкова красив и толкова приличаше на майка си. Хората вече си шушукаха зад гърба му. Но разказах първо на Магрета и когато ме разпита и извлече от мен цялата история, тя ми каза, че бедата отива при онзи, който я създава, както катеричките би трябвало да са ми показали, и ми забрани да раздухвам нещата. И после ме държа затворена в нашата стая до края на посещението, където навивахме прежда на чилета и излизахме само за да хапнем набързо.

Оттогава не бяхме споменавали за случката, но знаех, че и Магрета не я е забравила. Отидохме отново в Корон след четири години за пищното погребение на ерцхерцог Дмитир. Мирнатиус беше заповядал да присъстват почти всички благородници, вероятно за да направи ясно, че вече нито има регент, нито има нужда от такъв. Накара всички лично отново да му се закълнат във вярност. Останахме там две седмици. През цялото време Магрета ме държа затворена и не ме пусна да изляза от стаята без воал пред лицето, макар аз още да не бях жена, и собственоръчно ми приготвяше и носеше яденето от кухнята. Мирнатиус беше заел ролята на главния опечален. Тогава той беше шестнайсетгодишен, висок, зрял, дори още по-красив. Имаше черна коса и светли очи, които блестяха като бисери на тъмната му като на татарин кожа, а устата му беше пълна с бели зъби. С короната и златните си дрехи, той би могъл да мине за статуя или за светец. Виждах го малко замъглено през тънкия воал, докато той обърна глава към мястото, където седях, и тогава сведох очи и направих всичко възможно да изглеждам дребна и незначителна на третия ред с принцеси и дъщери на херцози.

Но след две седмици той ще дойде в дома на баща ми и няма да има никаква възможност за камуфлаж. Баща ми няма да му даде три хубави вечери и да го води на лов за глигани в дълбоките гори, за да намали разходите си. Вместо това той ще предложи безкраен празник, който ще продължи три дни, с жонгльори, магьосници и танцьори, за да забавлява царя и двора му на закрито, като ще се наложи да ми отпусне три рокли. И ще направи оферта. Оказа се, че баща ми наистина има намерение да хване царя за дъщеря си, с пръстен, огърлица и корона от магическо сребро като примамка, за да го вкара в капана.

Погледнах отражението на лицето си в стъклото на прозореца и се чудех какво строгите очи на баща ми са видели, когато сложи огърлицата на шията ми, за да си помисли, че си струва да опита. Не знаех. Не можех да видя лицето си, когато бях с нея. Нямах обаче лукса да се успокоявам с мисълта, че баща ми е глупак.

Още стоях на прозореца, захвърлила ръкоделието и опряла ръце на студения камък, когато Магрета се върна, бъбрейки нещо, и сложи в ръцете ми топла чаша чай. Дори ми беше донесла и голямо парче от любимия ми сладкиш с маково семе, за което сигурно дълго беше увещавала готвача; не получавах такива угощения всеки ден. Едно слугинче я следваше с допълнителни дърва за огъня. Оставих й се да ме завлече обратно до камината, като й бях благодарна за онова, което се опитваше да направи, и не й казах, че всичко това нямаше да доведе до нищо добро. Онова, което истински желаех, беше сребърната огърлица да е на шията ми, макар тя да носеше гибелта ми; истинското ми желание беше да си я сложа, да намеря дълго огледало и да избягам в дълбоката тъмна зимна гора.

* * *

Беше събота вечер след залез-слънце, когато се качих на шейната на Олег. Бях сложила още двайсет жълтици в трезора на дядо ми и носех със себе си издутата кесия на Старик, която щеше да се спука по шевовете от тежестта на златото. Присвих рамене, когато влязохме в гората, и всеки миг се чудех дали и кога Старик отново ще връхлети върху мен. Някъде дълбоко в гората шейната забави ход и спря под тъмните клони. Замръзнах на място като хипнотизиран заек, оглеждах се за признаци, че той ще се появи, но не видях нищо; конят тропаше с копито, сумтеше и издишваше топъл въздух, Олег не отпусна глава, а сложи поводите на стъпалото.

— Чу ли нещо? — попитах аз приглушено. Той скочи от шейната и извади от вътрешния си джоб нож, а аз осъзнах, че съм забравила за другите опасности, освен за магията. Отчаяно се съпротивлявах, като хвърлих натрупаните одеяла към него и се измъкнах през сламата от другата страна на шейната.

— Недей — успях само да кажа аз. — Олег, недей. — Тежките поли ме спъваха по снега, а през това време той заобиколи шейната и стигна до мен. — Олег, моля те. — Но лицето му беше безизразно и по-студено от всяка зима. — Златото не е мое! — изкрещях отчаяно аз, като стисках кесията пред себе си. — Не е мое, аз трябва да го върна…

Той не спря.

— Нищо не е твое — озъби се той. — Нищо не е твое, малка хищнице. Ти измъкваш честно изкараните пари от ръцете на трудещите се хора.

Думите, който излизаха от устата му, бяха до болка познати, макар и малко променени; това беше историята, която Олег беше намерил, за да убеди себе си, че не извършва зло, че му се полага онова, което ще открадне или ще получи с измама, и знаех, че няма да чуе думите ми. Ще остави трупа ми на вълците, ще скрие златото под палтото си, ще се прибере вкъщи и ще каже, че съм се загубила в гората.

Изпуснах златото, сграбчих полите си, вдигнах ги високо и се мъчех да бягам през дълбокия сняг. Той се втурна напред, а аз се дръпнах и паднах по гръб в снега. Заледената кора се пропука под тежестта ми и пропаднах в преспата, а клоните на храстите под нея ме одраскаха по лицето. Не можех да стана. Той беше над мен с нож в едната ръка, а другата протегна да ме сграбчи, но изведнъж спря; ръцете му се отпуснаха.

Не беше проявил милост към мен. Дълбок студ скова лицето му, устните му посиняха, а гъстата му кафява брада побеля от скреж. С мъка се изправих на крака. Цялата треперех. Зад него стоеше Старик, който беше сложил ръка на врата му и го държеше както стопанин държи кучето си.

След миг Старик свали ръката си, а Олег остана с празен поглед, безкръвен и замръзнал. Обърна се, тръгна бавно към шейната и се качи на капрата. Старик не го проследи с поглед, сякаш изобщо не се интересуваше какво е направил; само погледна към мен с очи, които блестяха по-силно от ножа на Олег. Аз толкова треперех, че не можех да стоя на крака. Сълзите по миглите ми замръзваха и клепачите ми се слепваха. Примигнах няколко пъти, отворих очи и стисках силно ръцете си, докато престанаха да треперят. После се наведох, вдигнах кесията от дълбокия сняг и му я подадох.

Старик се приближи и я взе. Не я изсипа, твърде претъпкана беше за целта. Вместо това бръкна в нея, извади шепа жълтици, и ги пускаше със звън обратно, докато между облечените му с бели ръкавици пръсти, остана само една. Погледна намръщено към нея, а после към мен.

— Там са, всичките шейсет жълтици — казах аз. Сърцето ми спря да бие толкова силно, защото другата възможност беше да се пръсне.

— Както и се полага — каза той. — Защото провалиш ли се, в лед ще се превърнеш, но ръката и короната ми ще спечелиш, ако успееш. — Каза го сякаш си вярваше, но и гневно, макар че сам беше поставил такива условия. Прозвуча сякаш предпочиташе да ме превърне в лед, отколкото да получи златото. — Прибирай се вкъщи, простосмъртно момиче, и чакай да те потърся пак.

Погледнах безпомощно към шейната: Олег седеше на капрата, гледаше със замръзнал поглед към снега; последното нещо, което исках, беше да седна в неговата шейна. Но не можех да се прибера пеш, нито можех пеш да стигна до някое близко село, където да наема друг колар. Олег беше излязъл от шосето, за да ни закара до това уединено място: нямах представа къде се намираме. Обърнах се да кажа нещо, но Старик беше изчезнал. Стоях сама сред натежалите от сняг борови клони, а около мен имаше само тишина и следи от стъпки, както и дълбока дупка на мястото, където бях паднала. Тя очертаваше формите на легнало момиче, сякаш то си беше играло в снега.

Още докато стоях там, пак заваля силен сняг, който ме принуди да действам. Промъкнах се предпазливо до шейната и седнах отзад. Олег мълчаливо разтърси юздите и конят пак тръгна в тръс. Подкара го към дърветата, а не към пътя, и навлезе дълбоко в гората. Опитах се да реша дали повече се страхувам да му извикам и да получа или да не получа отговор, отколкото да се опитам да скоча от шейната и да избягам. И после изведнъж минахме през една пролука между дърветата и излязохме на друг път: път, чиято повърхност беше светла и гладка като лед и излъчваше бял блясък. Плазовете на шейната изтрополиха само веднъж, когато излязохме на пътя, и после се движеха безшумно. Тежките копита на коня се понесоха бързо по леда, а шейната летеше зад него. Около нас се издигаха високи, бели дървета, листата им шумоляха на вятъра, макар че би трябвало да нямат листа през зимата. Видях бели птици и бели катерички, които скачаха от клон на клон, а звънчетата на шейната издаваха странни тонове — високи, ясни и студени.

Не се обърнах назад, за да видя откъде тръгва пътят. Сгуших се между одеялата, стиснах очи и ги държах затворени, докато изведнъж под нас отново скърцаше сняг и скоро шейната спря пред нашата къща. Скочих, хвърлих се към портата, прекосих двора за миг и се огледах едва когато застанах пред вратата. Но нямаше нужда да тичам. Олег си замина, без да погледне към мен.

Глава 8

— Ванда, би ли занесла това в къщата на Олег? — каза ми Мирием на сутринта, след като се върна. — Опрощавам от дълга му една копейка, задето ме чака във Висня.

Даде ми квитанция, обикновена и чисто написана, но не ме погледна в очите, когато ми го каза. По брадичката и бузите й имаше червени драскотини, като че ли някой я беше одраскал — някакъв клон или нещо с нокти.

— Да, сега отивам — бавно казах аз, взех шала си и квитанцията, но когато приближих къщата на Олег, спрях зад ъгъла на отсрещната страна на уличката и наблюдавах сцената. Двама мъже носеха тялото му към църквата. За миг зърнах лицето му. Очите му бяха отворени и гледаха втренчено, устата му беше синя. Жена му седеше свита близо до обора. От всички страни съседки се насочваха към къщата и носеха покрити чинии. Една от тях застана пред мен. Познавах я. Казваше се Варда. Тя все още дължеше дребна сума, когато започнах да събирам парите и изплати дълга си с три млади носещи кокошки.

— Е, какво искаш от тази къща? Плътта на мъртвеца ли?

Кайус също отиваше в къщата с жена си и сина си и носеше голяма, димяща кана с крупник.

— Хайде сега, панова Кубилиус. Днес е неделя. Ванда със сигурност не събира пари в неделя — каза той.

— Той спечели една копейка за това, че закара Мирием до Висня, и тя я отписва от дълга му. Идвам да му донеса квитанцията.

— Ето, виждаш ли — каза Кайус на Варда, която изгледа и двама ни намръщено.

— Една копейка! — каза тя. — Една копейка по-малко за бедната жена, която трябва да вади от залъка на децата си, за да пълни дебелата еврейска кесия. Дай ми я на мен! Аз ще я занеса, не ти!

— Добре, панова — казах аз и й подадох квитанцията. Върнах се при Мирием и й съобщих, че Олег е умрял; че е намерен мъртъв и замръзнал до конюшнята си, с безжизнен поглед, а конят и шейната му са прибрани вътре.

Мирием ме изслуша мълчаливо и нищо не отговори. Останах до нея няколко минути и после, тъй като не се сещах какво друго да правя, казах:

— Ще отида да нахраня козите.

Тя кимна.

На следващия ден събирах пари извън града по източния път. Дотогава всички бяха чули вестта. Питаха ме дали е вярно и казваха колко им е мъчно, когато им отговарях, че е вярно. Олег беше едър, весел човек, който черпеше с бира и водка приятелите си на хармана, а през зимата носеше дърва за огрев и на някоя вдовица, когато беше натоварил колата за себе си. Дори и баща ми, когато се прибрах и му казах, изрази съжаление. Когато го погребаха във вторник, вдовицата беше единствената сред опечалените, която се върна от църквата със сухи очи.

Всички говореха за случилото се, но не като дело на Старик. Сърцето му се беше пръснало, казваха те и клатеха глави. Тъжно беше, когато подобно нещо се случеше на едър, здрав мъж. Но за никого не беше странно, ако се случеше на човек, замръзнал през сурова зимна нощ.

Не казах нищо на никого, освен на Сергей, когато двамата стояхме сами на пътя до гората, а над нас луната вече изгряваше. Той беше тръгнал отново да прекара нощта там. Мирием не му беше казала вече да не ходи, макар че той с нищо не можеше да попречи на Старик. Тя не беше престанала да ни плаща грошовете. Често забравяхме и си казвахме, че работата на Сергей е само да храни козите. И той продължаваше да ходи и да се храни два пъти на ден при тях, а на връщане всеки си заравяше грошовете под бялото дърво.

— Помниш ли? — попитах го аз.

Никога не бяхме говорили за онова, което му се беше случило в гората. Никога.

Виждах, че не му се говори, но стоях до него и мълчанието ми го принуждаваше да каже нещо.

— Дерях един заек. Той изскочи от дърветата. Каза ми, че горите са негови и аз съм крадец. После каза… — Сергей замълча. Лицето му стана странно и безизразно. После поклати глава. Не си спомняше и не искаше да си спомня.

— Яздеше ли някакво животно с нокти на краката си? Носеше ли островърхи ботуши? — попитах аз и Сергей кимна мъчително.

Значи беше същият, не обикновен старик, а господар. И ако не лъжеше, беше господар на цялата гора. Бях чула хората на пазара да казват, че тя се простира чак до бреговете на северното море. Принцът на Старик идваше при Мирием за злато и ако тя не можеше да му го даде, знаех, че и нея щяхме да я намерим в двора й посиняла и замръзнала, със следи от островърхи ботуши наоколо.

И повече нямаше да има изплащане на дълг. Щом чуеше, че е умряла, баща ми щеше да каже, че повече нищо няма да изплащам. Щеше да изгони бащата на Мирием с крясъци, но дори и това нямаше да е необходимо. Майка й, с червени от плач очи, дори и в скръбта си, щеше да помисли за мен. При следващото ми отиване щеше да каже, че дългът е изплатен и че съм работила достатъчно дълго. За да продължа да работя, трябваше да кажа на баща си, че ми плащат, и той щеше да прибира грошовете. Всеки ден щеше да се връща от града пиян, да ми взима парите, да ме бие и да ми заповядва да му приготвям вечеря. И всичко щеше да продължи така ден след ден до безкрай.

— Можем да му кажем, че ни плащат нещо, само че по-малко — предложих аз на Сергей, но той, изглежда, се съмняваше, че това е разумно и аз го разбирах. Сега баща ни не подозираше нищо. Защо някой ще ни плаща, когато той ни изпраща да работим без пари и на тях това не им се налага? Но ако му кажем, че ни плащат, за да ни позволи да ходим на работа, той ще стане подозрителен. Ще отиде при бащата на Мирием да пита колко ни плащат, а панов Манделщам ще му отговори честно. Не можем да го молим да лъже. Той само ще ни изгледа тъжно, защото искаме да излъжем баща си, и ще каже, че съжалява, но не може да ни помогне.

А щом разбере, че сме го лъгали колко ни плащат, баща ни ще попита колко са ни платили досега. Тогава ще знае, че има пари, които сме скрили някъде. А за криене на пари от него, той няма да ни бие с колана или с голямата си ръка. Ще ни бие с ръжена и няма да спре, докато не му кажем къде са.

* * *

Църковните камбани, които биеха за Олег при погребението му три дни по-късно, звучаха като силни звънчета на шейната му, пътуваща през гора с бели дървета. И мен ще ме намерят замръзнала точно така, ако не дам на Старик златото, но не по-малко се страхувах от онова, което щеше да ми се случи, ако му го дам. Дали ще ме сложи зад себе си на белия елен и ще ме закара в онази бяла гора, да живея там завинаги с моя собствена сребърна корона? Никога по-рано не ми е било мъчно за мелничарската дъщеря в историята, която разказваха селяните; беше ми мъчно за баща ми, за самата мен, и изпитвах гняв. Но кой би искал да се омъжи за крал, който най-жизнерадостно ще му отреже главата, защото не е превърнал сламата му в злато? Не исках да бъда нито негова кралица, нито негова робиня, но и не исках да се превърна в лед.

Вече не можех да го забравя. Сега той присъстваше в съзнанието ми през цялото време и с всеки изминал ден все повече го завладяваше, като скреж по прозореца. Нощем се стрясках и стенех в леглото, треперейки от студа вътре в мен, който ръцете на майка ми не можеха да прогонят. Стрясках се от спомена за неговите сребърни очи.

— Можеш ли да му намериш златото? — попита ме Ванда на сутринта, все така ненадейно.

Не беше необходимо да я питам за кого говори. Грижехме се за козите и майка ми също беше на двора, на два-три метра от нас; те двамата с баща ми вече подозираха нещо, като гледаха обърканото ми, разтревожено изражение. Притиснах с ръка устата си, за да заглуша напиращия вопъл в мен.

— Да — казах лаконично аз. — Да, мога да му намеря златото.

Ванда не отговори нищо, само ме гледаше със силно стиснати устни.

— Ако — продължих аз, — ако по някаква причина бъда далеч от къщи за известно време — нали ще останеш и ще помагаш на баща ми? Той ще продължи да ти плаща. Той ще удвои надницата ти — изведнъж добавих отчаяно. Представих си майка ми и баща ми сами в селото без мен, но с всичкия гняв, който бях предизвикала във всяка къща, насочен срещу тях. За миг пак се озовах на онази поляна и затъвах в снега, а над мен беше надвиснало изкривеното от злоба лице на Олег, не замръзнало, а зачервено от гняв и омраза.

Ванда помълча известно време, а после бавно каза:

— Баща ми няма да ме пусне.

Тя вдигна глава от коритото и ме погледна отстрани. Учудих се, но после, разбира се, се сетих. Ванда не даваше на баща си парите; той никога не би искал да си стои вкъщи, ако му носеше по един грош всеки ден. Тя задържаше парите за себе си.

Продължавах да реша козината на една коза и преценявах положението. През цялото време мислех, че сключвам сделка с баща й, не с нея, и трябва единствено да му дам малко повече пари, отколкото щеше да получи, ако дъщеря му работи във фермата. Не ми беше хрумнало, че тя ще иска парите за себе си.

— За зестра ли ги събираш? — попитах аз.

— Не! — извика ужасено тя.

Не разбирах защо иначе ще иска да скрие парите от баща си. Озадачена бях и после я погледнах. Вече й бях платила дванайсет медни гроша на нея и на брат й, но тя все още носеше старата си дрипава рокля и плетените от тръстика обувки. А когато за пръв път отидох в къщата на Горек, за да събирам пари, цялата ферма беше неописуемо бедна. Внимателно я попитах:

— Какво направи баща ти с шестте копейки, които взе на кредит?

Тя ми разказа и тогава разбрах всичко. Разбирането обаче с нищо не подобряваше положението. Той й беше баща и имаше право да взима кредит от някой, който би му дал такъв, и да го похарчи глупаво, както е постъпил; имаше и право да изпрати дъщеря си да работи, за да изплаща дълговете му, както и право да взима парите, които тя печели. Нямаше друг начин да се освободи от него, освен да се омъжи, а тя не искаше това. Не каза какво прави с парите, но единствената възможност беше да ги трупа някъде на много тайно място. Той досега щеше да я е хванал, ако беше харчила за нещо: ето защо не си беше купила прилична рокля и обувки. Имаше късмет, че баща й не беше идвал в града напоследък: ако ми беше казал нещо, ако беше започнал да ми крещи как се възползваме от един беден човек, в разгара на кавгата аз щях да му отговоря, без да мисля, и той щеше да научи истината. Не исках да си представям какво щеше да се случи тогава. Струваше ми се, че човек, който би могъл да проиграе и пропие четири копейки, без никаква надежда да ги върне, е също така способен да пребие до смърт дъщеря си, без да мисли за парите, които тя би му носела, ако я остави да работи.

— Можеш да му кажеш, че съм отишла да се женя за богат мъж — продължих аз. В крайна сметка, това щеше да е истина. — Кажи му, че щом се върна, пак ще проверя сметките. — Това също щеше да е истина. — И че щом си изплати дълга, ще предложа да му плащам по един грош на седмица, за вас двамата да идвате да работите тук. Които ще му се плащат веднъж месечно. Дай му четирите гроша веднага. Щом ги похарчи, той отново ще има дълг и няма да ви забрани да идвате. И следващия месец пак му дай аванс.

След миг Ванда кимна с едно отривисто движение на главата. Аз изведнъж неволно протегнах ръка и се почувствах доста глупаво, защото ръката ми увисна във въздух между нас, а тя се взираше в нея, но точно когато щях да я отдръпна, тя я грабна в своята голяма, здрава ръка с червени загрубели пръсти. Стискаше я доста силно, но това не ми беше неприятно.

— Утре пак ще замина за Висня — казах аз, успокоена.

Не мислех, че стените на града ще възпрат Старик, но все пак реших да опитам. Поне няма да съм вкъщи. Той няма да оставя следи в двора на баща ми и с това да дава повод на селяните да си измислят злостни истории.

— И без това трябва да съм там, когато той дойде — казах на Ванда и й разказах за Исак и как осигурявам златото за Старик.

На майка ми обаче не разказах това; изобщо не й напомних за Старик, дори и когато тя учудено попита:

— Пак отиваш там толкова скоро?

Радвах се, че се учудва, а не се страхува за мен.

— Искам да донеса още престилки — отговорих й аз.

Този следобед проверих още веднъж счетоводната книга, излязох навън и огледах къщата, която сега изглеждаше много уютна с боядисаните кепенци, с крякането на пилетата и блеенето на козите в двора, а после взех кошницата си и се разходих из града. Не знам защо. Не беше пазарен ден, а Ванда беше обиколила длъжниците. Нямах работа в града и нищо не се беше променило в него, освен че всички ме гледаха гневно, а не се подсмихваха както едно време, когато ме видеха със скъсаните обувки и дрипавите ми дрехи — приятно напомняне за парите в джобовете им, които нямаха никакво намерение да връщат.

Може би точно затова го направих: минах по целия път до другия край на града и се върнах обратно до къщи. Не съжалявах, че ги напускам. Не обичах нищо и никой в този град, дори и сега, когато ги бях опознала добре. Не съжалявах, че не ме харесват, не съжалявах, че бях безмилостна с тях. Радвах се, страшно се радвах. Те искаха от мен да погреба майка си и да оставя баща си да умре самотен. Искаха да остана просякиня в дома на баща си и да изживея живота си тихо, като кухненска мишка. Те биха изяли семейството ми и биха си изчистили зъбите с костите ни без никакво съжаление. По-добре е Старик да ме превърне в лед, той поне не се преструваше, че изпитва любов към ближния си.

Олег вече го нямаше, за да го наема, затова на следващата сутрин отидох на пътя до пазара. Когато подходящ колар с голяма шейна, пренасяща варели солена херинга от морето, мина покрай мен, аз го спрях и му предложих пет гроша, за да ме закара до Висня. Можех да му платя повече, но вече си бях научила урока. Този път избрах стар човек със стара шейна, а хубавата ми рокля с кожена яка и маншети беше скрита под старото, износено вълнено палто на баща ми, което се канех да използвам за парцали, защото му бях купила нов кожух.

Старият колар поговори с мен, докато карахме към дома на внучката му. Попита ме на колко съм години. Остана доволен, че неговата внучка, година по-малка от мен, вече беше омъжена, а аз не съм, и ме попита дали отивам в града да си намеря съпруг.

— Ще видим — отговорих аз, после избухнах в силен смях и изпитах истинско облекчение; всичко беше толкова смешно. Седях в шейната, натоварена с риба, обувките ми бяха кални и приличах на плашило със скъсаното палто на баща си: какво общо би имал с мен лорд Старик? Не бях принцеса, не бях дори и златокоса селянка. Вероятно за него нямаше никакво значение, че съм еврейка, но все пак бях ниска, слаба и бледа, носът ми беше гърбав и доста голям за лицето ми. Всъщност имаше причина още да не съм омъжена: дядо ми каза, че е разумно да почакам още една-две години, преди да отида при сватовника, за да понапълнея малко, а междувременно и зестрата ми да се увеличи — така щях по-лесно да си намеря здравомислещ съпруг, който не търси жена само заради красотата й, но пък и да не е толкова алчен, че никак да не се интересува от външния й вид.

Ето такъв мъж исках, чувствителен човек с ясен поглед, който ще ме поиска честно; едва ли бях подходяща за елфически лорд. Естествено Старик го беше казал на шега, защото не вярваше, че ще се справя със задачата. Едва ли си мислеше наистина да се ожени за мен. Когато му връча третата торба със злато, той само ще тропне с крак от гняв — или още по-вероятно, като разсъждавах трезво — от яд, че е сбъркал, и ще ме превърне в лед. Потрих ръце и огледах гората: нямаше и следа от пътя на Старик днес, виждаха се само тъмните дървета, белият сняг и замръзналата река, покрай която летеше шейната.

Пристигнах в къщата на дядо ми късно, точно преди залез-слънце. Баба ми три пъти повтори колко хубаво е, че идвам пак толкова скоро, попита за здравето на майка ми малко тревожно и дали вече съм продала всичката си стока. Дядо ми не зададе никакви въпроси. Гледаше ме строго изпод гъстите си вежди и каза само:

— Е, стига приказки, време е за вечеря.

Оставих багажа си и по време на вечерята разказвах колко престилки съм продала и за вълната, която ще замине по реката с баржата на дядо ми, щом реката най-после се размрази: трийсет бали не са огромно количество, но все пак са добро начало. Радвах се, че съм зад тухлените стени на къщата, солидни и прозаични като разговора ни. Но тази вечер, докато седях и плетях до баба ми в уютната дневна стая, кухненската врата зад гърба ни се разтресе на пантите си и въпреки че шумът беше силен, баба ми не вдигна глава от плетката. Отворих вратата и се дръпнах изумена: тясната алея я нямаше, нямаше я и тухлената стена на съседната къща, а втвърдената киша от двора беше изчезнала. Старик стоеше сред поляна, оградена от дървета с бели клони, а зад гърба му под сиво небе, озарено от ясна студена светлина, белият, заледен път стигаше до хоризонта. Имах чувството, че ако прекрача прага, тази единствена стъпка ще ме изведе отвъд света.

На прага вместо кесия имаше кутия — малко ковчеже, изработено от бяло полирано дърво, обковано с дебели ленти бяла кожа и закопчано със сребърни ключалки. Наведох се и го отворих.

— Седем дни този път ти давам да върнеш среброто ми, превърнато в злато — каза Старик с напевния си глас, докато аз втренчено гледах купчината сребърни монети в ковчежето. Достатъчно количество, за да се изработи корона, вплела в себе си луната и звездите. Нито за миг не се съмнявах, че царят ще се ожени за Ирина при тази зестра.

Старик ме гледаше със своите пронизващи сребърни очи, алчен и злокобен като ястреб.

— Да не би да си мислеше, че човешките пътища ще ми убегнат или че човешките стени ще ме спрат? — попита той, но аз не си бях помислила такова нещо. — Не се опитвай да избягаш, простосмъртно момиче, защото след седем дни ще дойда да те взема, където и да се намираш.

Той каза това, като ми се усмихваше отвисоко, злобно и самодоволно, сякаш беше сигурен, че ми е поставил невъзможна задача, и това ме ядоса.

Изправих се, вдигнах високо глава и му отговорих с хладен глас:

— Ще бъда тук със златото ти.

Усмивката изчезна от лицето му, от което ми стана приятно, но си платих за удоволствието, защото той отговори:

— И ако изпълниш това, ще те отведа със себе си и ще те направя моя кралица.

Това вече не приличаше на шега, когато каменният праг на дядо ми беше покрит със скреж от дантелени шарки, пренасящи се върху поляната, а от ковчежето се излъчваше студеният блясък на среброто.

— Чакай — извиках аз, когато той се готвеше да си тръгне. — Защо ще ме взимаш? Сигурно вече си разбрал, че аз всъщност не притежавам магия: няма да мога да превръщам среброто в злато в твоето царство, ако ме заведеш там.

— Разбира се, че ще можеш, простосмъртно момиче — отговори той през рамо, сякаш не той, а аз бях глупакът в цялата ситуация. — Сила — заявена, оспорена и три пъти потвърдена — е истинска. Потвърждението я прави такава. — После той си тръгна, тежката врата с трясък се затвори в лицето ми, а аз останах с ковчеже, пълно със сребро, и сърце, изпълнено с ужас.

* * *

В онази трескава седмица Исак изработи короната в дюкянчето си на пазара. Разтопяваше чаши сребро, изливаше големи дълги листове и от тях направи ветрилообразна корона, такава, че който я сложи да стане една глава по-висок, а после с невероятна точност добави напомнящи перли сребърни капки и ги нанесе в елегантни спираловидни форми, които се сливаха, разделяха и преливаха една в друга. Заемаше различни матрици от всички бижутери на пазара, украсяваше с изящни ресни долния край на короната. На втория ден започна да се събира тълпа от мъже и жени, за да гледат как работи. Аз стоях отстрани, мълчалива и нещастна, и се грижех да не му пречат. Всяка вечер той взимаше короната със себе си вкъщи, а аз прибирах олекналото ковчеже, което двамата слуги на дядо ми носеха. Никой не ни създаде неприятности. Дори и малките джебчии, които имаха намерение незабелязано да отмъкнат някоя тънка паричка от масата, бяха възпирани от зимната светлина. Щом се приближаха, зяпваха от учудване, очите им се заслепяваха, а като ги погледнех, изчезваха и се сливаха с тълпата.

В края на петия ден ковчежето беше празно и короната беше готова; щом сглоби всичко, той се обърна и ме повика:

— Ела. — Сложи я на главата ми, за да провери дали е добре балансирана. Усещането беше за нещо хладно и леко, като че ли снежен ветрец повя по челото ми. В неговото бронзово огледало изглеждах като странно отражение на себе си в дълбоки води, сребърни звезди ограждаха главата ми в лунна нощ, целият пазар около мен заромоли и притихна, като градините на Старик. Исках да се разплача и да избягам; вместо това свалих короната и я сложих в ръцете на Исак. Когато накрая той внимателно я уви в лен и черно кадифе, тълпата се разотиде. Хората се отдалечаваха и си мърмореха нещо един на друг.

Двамата слуги на дядо ми ни охраняваха, докато стигнем до херцогския дворец. В двореца цареше суматоха, вървяха шумни приготовления: царят щеше да пристигне след два дена и в цялото домакинство се усещаше прикрита възбуда; те всички знаеха по нещо от плановете на херцога и слугите следваха с поглед загърнатата корона, докато Исак я носеше по коридорите. Този път ни сложиха да чакаме в по-добро преддверие и после дойде придружителката да ме вземе.

— Ти ще я донесеш. Мъжете да останат тук — каза тя и ги изгледа с остър, подозрителен поглед.

Тя ме заведе горе в две малки стаи, които изобщо не бяха толкова грандиозни, колкото стаите долу: допусках, че на некрасивата дъщеря досега не й се беше полагало нещо по-добро. Ирина седеше изпъната като струна пред направено от стъкло огледало. Носеше сребристосива рокля над снежнобели фусти, а деколтето й беше този път по-дълбоко, за да има място за огърлицата. Красивата й дълга коса беше сплетена на няколко дебели плитки, приготвени да бъдат вдигнати нагоре, а ръцете й бяха здраво стиснати в скута.

Пръстите й нервно потрепваха, докато придружителката защипа плитките нагоре. Тогава аз разопаковах короната и внимателно я сложих на главата й. Тя заблестя под светлината на десетки свещи, а придружителката замлъкна и отвори широко очи. Ирина стана, бавно се приближи до отражението си и протегна ръце към огледалото, сякаш искаше да докосне жената в него.

Магията, с която среброто омайваше хората около него, престана да действа върху мен; не исках да е така, исках да можеше да ме заслепи и да не се интересувам от нищо друго. Вместо това гледах лицето на Ирина в огледалото — бледо, слабо лице, пренесено другаде, докато се оглежда с короната на главата си, и се чудех дали ще се радва да се омъжи за царя, да замени спокойните си стаички с далечния дворец и трон. Когато свали ръка от огледалото и се обърна, очите ни се срещнаха: не проговорихме, но за един миг я почувствах като сестра, животът на всяка от нас се намираше в чужди ръце. Тя едва ли имаше повече избор от мен.

После вратата се отвори: херцогът идваше лично да провери. Застана на прага. Ирина се поклони на баща си, после се изправи и леко повдигна брадичка, за да уравновеси короната. Херцогът се втренчи в нея, сякаш едва разпознаваше собствената си дъщеря. Поразтърси глава, за да се освободи от видението, и се обърна към мен:

— Много добре, пановина — каза той, без да се поколебае, макар че аз не бях произнесла и дума. — Ще си получиш златото.

Той ни даде хиляда жълтици: достатъчно, за да напълним обратно ковчежето на Старик, и ни останаха още стотици: цяло състояние, въпреки че не знаех доколко това е добре за мен. Слугите на дядо ми носеха ковчежето и торбите. Той слезе долу, щом чу възклицанията на баба ми, и прегледа съкровищата. После извади четири жълтици от торбите, които трябваше да отидат в трезора, и даде по две на всеки от слугите, преди да ги освободи.

— Похарчи една и спести една. Помнете правилото на мъдреца — каза той, те му се поклониха и му благодариха, а после се втурнаха навън сияещи и бързащи да се почерпят.

След това той накара баба ми да напусне стаята под претекст, че я моли да направи сладкиш, за да отпразнуваме събитието. Щом тя излезе и отиде в кухните, той се обърна към мен и ми каза:

— Сега, Мирием, ще ми разкажеш останалото. — И аз избухнах в сълзи.

Не бях го казала на родителите си, нито на баба ми, но на него му го казах. Вярвах на дядо ми, че ще го понесе, също както вярвах, че те няма да го понесат и ще загинат, докато се опитват да ме спасят. Знаех какво ще направи баща ми, а и майка ми, ако разберат: те ще легнат и ще издигнат стена с телата си между мен и Старик, а аз ще видя замръзналите им тела, когато ме отвежда.

А сега вече вярвах, че ще ме отведе. По-рано не го разбирах: каква полза щеше да има елфическият властелин от едно простосмъртно момиче, и защо хвалбите ми го биха го накарали да иска да се ожени за мен, дори и някак си да успея да събера шестстотин жълтици за зестра? Но, естествено, кралят на Старик би искал да има жена, която може да превръща среброто в злато, без значение дали е простосмъртна, или не. Хората на Старик винаги търсеха злато.

Но дядо ми само слушаше, докато през сълзи му разказвах всичко.

— Поне не е глупак, този Старик, щом иска жена по такава причина. Това би изградило състоянието на всяко кралство. Какво друго знаеш за него? — Погледнах го втрещено, все още със сълзи в очите. Той сви рамене. — Не отговаря на желанията ти, но в живота има и по-лоши неща от това да си кралица.

С тези думи той ми направи подарък: накара ме да го разглеждам като обикновена партия за женитба, която да бъде обсъждана и преценявана, нищо че не е такава. В крайна сметка в тези студени, тежки времена, той беше добра партия за дъщерята на бедняк. Когато се успокоих, дядо ми кимна:

— Добре. Разсъждавай трезво. Владетелите и царете често не молят за онова, което искат, те могат да си позволят да бъдат невъзпитани. Имаш ли друг кандидат?

— Не — поклатих глава аз.

Нямах, макар че се върнах от двореца рамо до рамо с Исак и когато си тръгна със своите четири торби злато, той каза:

— Кажи на дядо си, че утре ще отида да говоря с него. — С което искаше да каже, че вече има достатъчно пари и няма причина повече да отлага женитбата си. А аз изпитах такава ревност към Басия, че можеше да избухна в пламъци. Обаче това не беше заради Исак: просто си помислих как тя ще се ожени за човек с умели ръце и тъмни очи и ще има свой собствен дом, където любовта ще расте в почва, обогатена от златото, поставено там от моя труд.

— Ти ще отидеш при мъжа си с богатство в ръце — каза дядо ми, като посочи ковчежето със злато, сякаш знаеше какво ми тежи на душата. — А той е достатъчно мъдър, че да цени онова, което му носиш, макар и все още да не знае какви са другите ти достойнства. Това не е малко и ти имаш основание високо да вдигнеш глава. — Той сложи ръка под брадичката ми и я стисна. — Вдигни глава, Мирием! — Кимнах със стегнато гърло, решена повече да не плача.

* * *

Мирнатиус пристигна в огромна покрита шейна, изрисувана с черни и златни бои. Теглеха я четири черни коня, които потропваха с копита и изпускаха пара в студения въздух, а отзад и около нея в строг боен ред яздеха войници. Сигурно е имало и други хора в други шейни, но беше трудно човек да обърне внимание на някой друг, когато той блъсна вратата и изскочи от шейната със струя топъл въздух, който на студа се превърна в мъгла. И неговите дрехи бяха черни, със сложни мотиви по тях, избродирани със златни конци от горе до долу на дебелото му палто. Черната му коса беше дълга и къдрава и всички се обърнаха към него, като нощни пеперуди, привлечени от пламъка.

Той поздрави небрежно баща ми и на въпроса как е минало пътуването, измърмори някакво оплакване за тежката зима и колко е намалял и отслабнал дивечът. Тази забележка явно целеше да омаловажи приготовленията на баща ми, ако беше планирал да го води на лов — което той първоначално беше мислил да направи, а Мирнатиус очевидно искаше да го дразни. Вместо това обаче баща ми се поклони и каза:

— Ловът за съжаление наистина стана доста скучен, Ваше височество, но се надявам, че гостоприемството на моя двор няма да ви разочарова.

При което царят замълча.

Бях почти изцяло скрита зад пердето, но за всеки случай се дръпнах, щом царят погледна нагоре към прозорците на къщата, като ястреб, оглеждащ полето, за да набележи жертвите си. За щастие той гледаше към основния етаж на сградата, а не към моя висок, малък прозорец. Баща ми не ми беше дал нови стаи. С царя идваха много гости, които трябваше да впечатли, а той и без това се надяваше аз скоро да замина.

После Мирнатиус се усмихна на баща ми със задоволството на човек, който очаква да се забавлява добре за чужда сметка, и каза:

— И аз така се надявам. Как е семейството ви, господине? Малката Ирина сигурно вече е голяма жена. Красавица, чувам да се говори, нали?

Това беше подигравка, разбира се. Той не беше чул нищо подобно. Бях пътувала с баща ми; дворът и съветниците знаеха, че не съм нищо особено и съвсем не момиче, което би завъртяло главата на царя — ако той изобщо би могъл да си завърти главата, освен на 360 градуса като бухал.

— Те всички са добре. Ирина е здрава, сир, това е всичко, за което един баща може да моли Бог — отговори баща ми. — Аз не бих казал, че е красавица, когато я описвам на други мъже. Но няма да лъжа: тя има в себе си нещо, което други момичета нямат. Вие ще я видите, докато сте тук и ще ми кажете дали сте съгласен с мен. Ще съм благодарен за съвета ви, защото тя е на възраст за женене, а аз ще се постарая, ако мога, да й намеря достоен съпруг.

Това беше откровено изявление, почти грубо по дворцовите правила, които изискваха винаги да говориш със заобикалки, а не директно по въпроса. Но баща ми постигна целта си: Мирнатиус изгуби изражението на непринудена злонамереност. Вместо това той се намръщи и тръгна замислено след баща ми. Беше разбрал съобщението — баща ми имаше сериозно намерение да ме предложи за негова жена, въпреки изключително лошите политически последствия на подобен съюз, а баща ми не беше някой глупак, който би се опитал да пробута в царското легло грозно момиче за красавица с помощта на слабо осветление и силен алкохол; следователно предстоеше нещо необикновено.

После всички влязоха вътре на топло, където ги посрещнаха мащехата ми и херцогските служители. Аз останах скрита зад пердето, докато се изниза целият царски антураж, войници, царедворци и слуги, които заеха всички кътчета на къщата и конюшнята. Не остана нищо интересно за гледане и тълпата в моите малки стаички се разотиде — жените, които се бяха струпали на другите прозорци, се върнаха на местата си и продължиха усилено да шият, кухненските слугинчета тръгнаха с кофите да изпразнят водата от двете вани пред камината: в едната се бях изкъпала аз, а другата беше само за косата ми.

— Извинете, милейди — каза плахо едно от момичетата и помоли да използва прозореца, на който седях. Този прозорец имаше полезен канал, по който водата се изтичаше, без да пада по прозорците на долния етаж. Отдръпнах се и й направих място. Косата ми още беше влажна и се спускаше свободно по гърба ми. Миришеше на митра, защото Магрета беше сложила митрови клонки във водата.

— Казват, че предпазва от лоша магия — обясни делово тя, — но истината е, че просто мирише приятно.

Огънят гореше буйно, за да не изстина аз, но другите жени бяха със зачервени лица и се потяха, докато усилено шиеха. Не споделях възторженото им настроение. За мен те бяха почти непознати — познавах ги по лице и име, но не знаех нищо за тях. Мащехата ми се занимаваше с назначаването на жените, които работеха в къщата, познаваше ги, говореше с тях, но никога не ми беше възлагала да следя домакинските дела. В края на краищата не й бях дъщеря.

Но тя никога не се беше държала зле с мен; дори беше изпратила най-добрите си жени да помогнат при шиенето на дрехите ми, макар че би искала да използва царската визита като извинение да ушие няколко нови рокли за себе си. Разбира се, тя виждаше ползата от настаняването ми на такова място, ако можеше да се уреди. Докато жените се връщаха по местата си, след като бяха видели царя, те всички ме погледнаха и очевидно изпитаха съмнение. Бих искала и аз да изпитвах същото. Но те не ме бяха видели с огърлицата, с короната. Само Магрета ме беше виждала и тя кършеше ръце, когато мислеше, че не я гледам, и ми хвърляше окуражаващи усмивки, когато мислеше, че я гледам.

Сега жените работеха по спалното бельо. Роклите ми вече бяха завършени и ме чакаха: в три нюанса сиво, като зимното небе. Баща ми беше наредил те да бъдат почти без орнаменти, от качествена коприна, само с малко бяла бродерия тук-там. Облякох една от тях за последна проба вчера, когато жената на бижутера донесе короната. Тя я подаде на Магрета, която я постави на главата ми, и в огледалото аз станах кралица в тъмна гора, изградена от лед. Приближих се до стъклото и усетих как студът хапе пръстите ми с острите си зъби. Чудех се дали наистина мога да го направя, да избягам в този бял свят зад огледалото. Студът по пръстите ми беше предупреждение. Изглеждаше невъзможно простосмъртен човек да живее в този леден свят.

Когато се обърнах, изпълнена с копнеж и страх, жената на бижутера — която беше на моята възраст или съвсем малко по-голяма, макар че беше слаба и дръзка — ме гледаше така, сякаш знаеше какво съм видяла в огледалото. Исках да й задам хиляди въпроси — как е направена короната, откъде е дошло среброто — но тя откъде щеше да знае? Тя беше само слуга. После влезе баща ми, за да види короната, и вече не можех да говоря с нея. Той й плати без да се пазари, но, от друга страна, тронът щеше да му излезе доста евтин на тази цена. Още не беше изхарчил и половината от големия сандък, който мащехата ми беше донесла със себе си.

Мащехата ми Галина дойде малко по-късно, след като царската свита беше настанена. Старателно изграденото й спокойствие се беше пропукало под повърхността, като вълнички, предизвикани от рибките, които се стрелкат в различни посоки.

— Такава суматоха — каза тя. — Пьотър цял час не искаше да заспи. Изсъхна ли ти косата? Колко е дълга! Винаги забравям колко е дълга, когато я вдигнеш нагоре.

Тя определено се канеше да протегне ръка и да ме погали, вместо това само ми се усмихна. Щях да се подразня, ако го беше направила, но все пак донякъде съжалявах, че не го направи. Истински съжалявах единствено, че не го беше направила преди десет години, когато бях малко, досадно дете без майка, дете на друга жена — жената, която мъжът й беше обичал повече от нея, поради което не го беше направила, макар че щеше да е разумно.

Но може би беше по-добре, че не ме обичаше и не ме беше накарала да я обичам, защото тя с нищо не можеше да ми помогне сега. Не че баща ми нямаше да ме изслуша и да ми повярва, ако му кажех, че царят е магьосник. Всеки знаеше, че майка му е била вещица. Но той щеше само да ми каже да побързам и да родя дете, преди царят да затъне дълбоко в черна магия, и тогава аз ще бъда майка на бъдещия цар. Който ще бъде негов внук — друг полезен инструмент в ръцете му, още повече ако бащата удобно умре, докато внукът е малък и има нужда от регент. Ако за мен е трудно и неприятно да бъда омъжена за такъв мъж, какво да се прави. И на него му е било трудно и неприятно да отива на война. Той беше довел нашето семейство до това високо положение, а мое задължение беше да го издигна още по-високо, ако мога. И не би се поколебал да ме пожертва, както беше пожертвал себе си.

А защо би поискала Галина да ме защитава срещу подобна съдба? Тя също беше пожертвала себе си. Самата тя е била вдовица без деца, която би могла да си живее доволно и богато и без мъж, но вместо това беше донесла на баща ми този сандък със злато, за да стане херцогиня. А сега можеше да стане тъща на цар: отлична възвръщаемост на собствените й инвестиции.

— Да, права сте, милейди, косата на Ирина е суха — каза Магрета, отведе ме на един стол в ъгъла и сложи ръце на главата ми. Бавно и нежно разчесваше заплетените места, нещо, което обикновено не правеше. И тихичко пееше над главата ми песента, която като дете много обичах, песента за умното момиче, което избягало от къщата на баба Яга в гората.

Отне й един час да среше косата ми както я искаше, още един, за да я сплете, а после вдигна плитките на главата ми като корона. Икономът на баща ми почука на вратата, без да влиза, и съобщи, че носи кутията с бижутата. Довечера щях да сложа само пръстена, утре щях да прибавя огърлицата, а на третата вечер и короната, и тогава нещата щяха да се решат, ако не бъдат решени преди този момент. Помислих си дали да не използвам заместител; майка ми беше оставила няколко сребърни дрънкулки, които Галина не беше пожелала, а между тях имаше и пръстен. Той беше хубав и добре полиран, но нямаше да накара никой да ме погледне и да ме помисли за красива.

Само че баща ми щеше да забележи разликата, а утре трябваше да сложа огърлицата, за която нямах заместител. Тази вечер от царя се очакваше да ме погледне и да се намръщи, после пак да ме погледне и да остана в главата му като някакво дразнене през цялото време на другия ден, като пръстена на баща ми, който той непрекъснато въртеше на ръката си. Утре вечер щях наистина да бъда изкарана на пазара, а третата вечер, както се надяваше баща ми, щеше да бъде обща маневра между него и бъдещия му зет, които заедно щяха триумфално да ме покажат.

Но истината беше, че исках пръстена. Исках да го сложа на ръката си и да почувствам хладното сребро до кожата си. Станах и заедно с Магрета отидох до спалнята, за да облека роклята. Тя ми помогна и оправи водопада от коприна. След като се облякох, се върнах във всекидневната и повиках иконома. Пръстенът, който баща ми беше носил на големия си, загрубял от меч пръст, се плъзна лесно на десния ми палец и ми беше точно по мярка. Вдигнах ръка и гледах студения сребърен блясък. Бърборенето на жените, които седяха край мен, заглъхна или може би слухът ми изключи. Навън слънцето бързо залязваше и целият свят потъваше в синьо и сиво.

Глава 9

В сряда вечерта лелите ми дойдоха на вечеря със семействата си и всички се събрахме около кръглата маса. Бяхме шумна и весела компания. Разбира се, Басия също беше там и когато всички носехме чинии от кухнята, тя ме дръпна настрани, силно ме прегърна и прошепна:

— Всичко е уредено! Благодаря ти, благодаря ти, благодаря ти! — Целуна ме по бузата и се върна в кухнята.

О, и защо Басия да не е щастлива? Но аз бих предпочела да ме удари по лицето и да ми се присмее, за да мога да я мразя. Не съм искала да бъда добрата фея в нейната приказка и да пръскам благословии в домашното й огнище. Откъде идваха тези феи и какъв запас от радост притежаваха, за да прекарват дните си, като прелитат около горе-долу заслужаващи момичета и изпълняват желанията им. Самотната старица от съседната къща, която умира и никой не плаче за нея, която оставя кокошарник, пълен с пилета и сандък, пълен с рокли за преправяне — това е единственият вид добра фея, в който вярвам. Как смее Басия да ми благодари, когато изобщо не бях искала да й давам нещо?

На масата отрязах за себе си голямо парче сметанов сладкиш и мълчаливо го изядох — държах се грубо, лакомо и гневно, като се опитвах да се убедя, че с радост ще се махна от тях и ще бъда кралицата на Старик. Исках да се смразя достатъчно, за да го пожелая. Само че твърде много приличах на баща си. Исках да прегърна Басия и да се радвам с нея; исках да избягам вкъщи при мама и татко и да ги моля да ме спасят. Вкусът на сладкиша беше познат, приятен и успокояваше гърлото ми, а когато го изядох, се измъкнах, отидох в спалнята на баба ми и си наплисках очите с вода от легенчето. Държах кърпата на лицето си и за известно време дишах през ленения плат.

Отдолу се разнесоха радостни възгласи и слязох, за да видя, че Исак беше дошъл с майка си и баща си да изпият по чаша вино с нас. Родителите на Басия точно бяха обявили годежа. Пих за тяхно здраве и се опитвах да се радвам истински, дори и когато Исак застана пред дядо ми и му разказваше плановете си, хванал Басия за ръка: имало една малка къща, която току-що обявили за продан, малко по-надолу по улицата, където е къщата на родителите му; щеше да я купи направо със златото, което му бях донесла, и след една седмица — една седмица! — щяха да се оженят — толкова бързо се бяха уредили нещата — сякаш с магическа пръчка.

Дядо ми кимна и каза, че щом къщата е малка, правилно решение за младо семейство, може би биха искали да се оженят в неговата къща, с което показа одобрението си. Харесваше му, че не харчат прекалено много пари за нещо по-грандиозно. Баба ми вече беше събрала двете майки и тихо обсъждаха изпращането на куриери, кого да поканят, а Исак и Басия дойдоха при мен, и двамата усмихнати. Басия протегна ръка към мен и каза:

— Обещай ми, че ще дойдеш и ще танцуваш на сватбата ми, Мирием! Това е единственият подарък, който искаме от теб.

Успях да се усмихна и обещах. Но свещите догаряха, а това не беше единственият годеж, който щеше да се уреди тази вечер. Сред радостните гласове започнах да различавам ясни звънчета на шейна, които имаха странен тон. Те все повече и повече се усилваха, докато накрая бяха пред вратата, копита тропаха по земята и се разхождаха напред-назад, а после нечий юмрук почука на вратата. Никой друг не обърна внимание. Всички продължаваха да говорят, да се смеят и да пеят, макар че за мен гласовете им заглъхваха от този мощен ечащ звук.

Оставих ги всички в приемната и бавно тръгнах по коридора. Ковчежето със златото все още седеше в антрето, почти скрито под палтата и пелерините, натрупани на закачалката. Кой знае защо всички бяхме забравили за него. Отворих вратата и навън на белия път стоеше шейна, тясна и лъскава, направена от светло дърво. Четири от тези еленоподобни същества бяха впрегнати в нея с бели кожени поводи, с кочияш отпред и четирима прави лакеи отзад — всички безкръвно бели и високи като — моя Старик — сигурно вече така трябваше да мисля за него, макар и изобщо да не бяха толкова величествени. Белите им коси бяха сплетени в плитка, дрехите им бяха в различни нюанси на сивото и само тук-там блестеше по някое мънисто.

Техният господар стоеше на прага и този път пристигането му беше церемониално: на челото си носеше корона, лента от злато и сребро, с върхове, които се развяваха като острите листа на вечнозелен чемшир, със скъпоценни камъни в средата на всеки лист. Дрехите и наметалото му бяха от бяла лицева кожа, обшити с бяла кожа и с кристални ресни. Той ме гледаше отгоре с гневен и недоволен поглед, присвил уста, сякаш не харесва онова, което вижда. И какво имаше там за него, което да хареса? Носех официалната си рокля за Шабат, ръкавите й на китките и полите й бяха избродирани с червено, по вълнения ми елек и престилка имаше оранжеви фигури, но нищо от това не беше екстравагантно. Това бяха дрехи на дъщеря на търговец, нищо повече, дори и златните копчета на елечето и якичката от черна кожа не показваха нищо друго, освен дребно благополучие. Дребна, тъмнокоса, сива като врабче и изцяло неподходяща за негова жена. Преди той да успее да каже нещо, извиках:

— Не може да искаш да се ожениш за мен. Какво ще си помислят хората?

Той още по-недоволно присви устни и очите му заблестяха като ножове.

— Каквото съм обещал, това и ще направя — изсъска той. — Ако ще и да доведе до края на света. Превърна ли среброто ми в злато?

Този път думите му дори не прозвучаха злобно, сякаш беше загубил надежда, че ще се проваля. Наведох се, хванах капака на ковчежето и го отворих там, където си беше между палтата и вълнените наметала. Нямаше да мога сама да го довлека до краката му.

— Заповядай — казах аз. — Вземи си го и ме остави на мира. Голяма глупост е да се ожениш за мен, когато и ти не го искаш и аз не го искам. Защо не ми обеща някаква дреболия?

— Само простосмъртно същество може да говори така. Да предложа фалшиви монети, да върна малко за много — каза той и от него се сипеше презрение, а аз го изгледах яростно, като се радвах, че изпитвам гняв, а не страх.

— Според моите счетоводни книги не ми дължиш нищо — отвърнах аз. — Не мога да нарека награда това, че ще ме откъснеш от дома и семейството ми.

— Награда? — извика Старик. — Коя си ти за мен, че ще те награждавам? Ти беше тази, която пожела да получиш справедливо възнаграждение за доказаната си дарба за висша магия. Мислеше ли, че ще падна толкова ниско и ще се държа като долен тип, който не е в състояние да заплати достойно възнаграждение? Аз съм господарят на стъклената планина, не някое безименно същество. Аз не оставям неплатени дългове. Ти си трижди доказана, трижди истинска — независимо по каква прищявка на съдбата — добави той и в гласа му прозвуча необяснима горчивина, — а аз няма да се проявя като лъжец, каквото и да ми струва това.

Той ми подаде ръка, а аз в отчаянието си извиках:

— Дори не знам името ти!

Той ме погледна с такова дълбоко възмущение, като че ли съм поискала сам да си отреже главата.

— Моето име! Искаш да знаеш името ми? Ти ще имаш ръката ми, короната ми и с това ще се задоволиш. Как смееш да искаш още от мен?

Той ме грабна за китката, замрази я там, където облечените му с ръкавица пръсти я докоснаха, и ме издърпа от прага. Студът се изпари от мен, точно както лъчите на изгряващото слънце преминават по реката, макар че стоях в тази бяла гора със сняг под меките ми домашни пантофи и нямах дори и шал на раменете си.

Помъчих се да си освободя ръката. Хватката му беше чудовищно силна, но когато се дръпнах с всички сили, той ме пусна. Паднах на снега, успях да се вдигна на крака и се огледах, решена да бягам.

Но нямаше къде да избягам. Имаше само този път, който минаваше през белите дървета и се простираше зад гърба ми и продължаваше пред мен. Нямаше и следа от вратата на дядо ми или стените на града. Само бялото ковчеже беше останало и стоеше отворено до мен. На студената светлина в гората златото блестеше така, сякаш всяка от монетите беше уловила по малко слънце и ако я вземеш в ръка, ще изтече като разтопено масло.

Двама лакеи минаха покрай мен и внимателно, почти благоговейно, затвориха капака. В лицата им видях същия копнеж, с който хората на пазара гледаха вълшебното сребро. Те също така внимателно вдигнаха ковчежето, но го вдигнаха с лекота, докато двамата яки слуги на дядо ми го носеха със сумтене и усилие. Обърнах се и гледах как отнасят ковчежето до шейната, а после погледът ми се върна към моя лорд Старик. Той ми махна властно с ръка.

Какво можех да направя? Тръгнах в дълбокия сняг и се качих в шейната до него. Единственото ми удобство беше, че той седеше неподвижно и колкото може по-далеч от мен, без да се отдръпне нито сантиметър от центъра на шейната.

— Карай — извика високо той на кочияша, звънчетата на елените запяха и шейната се понесе по белия път. Имаше завивка от бели кожи на пода, вдигнах я, покрих коленете си и усетих приятния допир на меката кожа в стиснатите си ръце. Не усещах никакъв студ.

* * *

Двете с Магрета седяхме в кабинета на баща ми и чакахме да ни повикат. От долния етаж долиташе музика, но той искаше забавленията тази вечер да продължат известно време и аз чак тогава да се появя, не шумно, а приглушено, и да седна до мащехата си. Магрета продължаваше да шие и радостно описваше всички ленени неща, които трябва да влязат в булчинския ми сандък, но щом мръднех ръката си и очите й попадаха на сребърния пръстен, гласът й затихваше и тя млъкваше за няколко мига. Когато Галина дойде да ми каже да отида и да чакам в кабинета, дори и тя замълча и ме погледа малко озадачено.

Не се опитвах да шия. Държах на скута си книга от рафтовете на баща ми, рядко удоволствие, на което сега не можех да се наслаждавам. Гледах картината с разказвачката и султана, странната фигура, която нейните ръце извайваха от тънката струйка дим на светилника, и не можех дори да стигна до края на изречението. От прозореца виждах, че снегът продължава да вали. В късния следобед изведнъж беше завалял силен сняг, сякаш за да ми се присмее и да направи абсурдна дори и мисълта за бягство.

Кръшен смях се разнесе отдолу и почти заглуши шума от отварянето на вратата, но аз го чух, бързо затворих книгата в скута си и скрих ръката с пръстена под нея. Още беше рано баща ми да прати някой да ме извика и кой знае защо не се учудих да видя, че на прага стои Мирнатиус, сам, изплъзнал се от веселието долу. Магрета замлъкна и замръзна като хипнотизирана, а ръцете й се отпуснаха на ръкоделието. Воалът още не беше спуснат над лицето ми, бяхме сами, затова тя трябваше да го изгони. Но, разбира се, той беше царят, а дори и да не беше царят, тя знаеше какво друго беше той.

— Охо, охо — каза той и влезе в стаята. — Моята малка защитничка на катеричките, пораснала и вече не толкова малка. Не мисля обаче, че можем да те наречем красива, уви — добави усмихнато царят.

— Не, сир — отговорих аз. Не можех да откъсна очи от него. Беше красив, дори още по-красив отблизо. Нежни, чувствителни устни, оградени от късо подстригана брада и тези неземни очи, бляскави като скъпоценни камъни. Но не затова не можех да откъсна очи от лицето му. Просто ме беше страх от него, като мишката, която гледа приближаващата се котка.

— Не? — каза мило той и направи още една крачка напред.

Станах от стола, за да не му дам възможност да ме гледа отгоре — Магрета, трепереща, застана до мен и когато той протегна ръка, тя извика:

— Ще желаете ли, Ваше величество, чаша бренди? — като имаше предвид бутилката на бюфета и кристалната чаша до нея, като отчаяна защита.

— Да — веднага отговори той. — Не това. Брендито, което сервират долу. Отиди да ми го донесеш.

Магрета не помръдна от мястото си, хвърляше погледи настрани.

— На нея не й е разрешено да ме оставя сама — казах аз.

— Не й е разрешено? Глупости. Аз й разрешавам. Лично ще пазя честта ти. Отивай! — изкомандва той, заповедта му изсъска като нагорещено желязо и Магрета излетя от стаята.

Той насочи поглед към мен, а аз обвих с ръка пръстена си и с благодарност поех неговия хлад. Направи още една крачка, хвана лицето ми в ръце и го обърна към себе си.

— И така, какво каза на баща си, моя смела сива катеричке, за да го накараш да мисли, че ще те взема за жена?

Значи той мислеше, че баща ми ще го изнудва.

— Сир? — казах аз, като все още се опитвах да се придържам към официалния протокол, но пръстите му около лицето ми се затягаха.

— Баща ти лее злато за забавление, сякаш е вода, а досега винаги е бил стиснат и никога не е разтварял кесията си така. — Той погали с палец брадичката ми; стори ми се, че помирисах магьосничеството в него, остра, лютива смес от канела, черен пипер и борова смола, а дълбоко вътре гореше дърво. Миризмата беше прекрасна и съблазнителна, като всичко друго в него и почувствах, че мога да се задуша от нея.

— Кажи ми — продължи нежно той, а думите му загряваха лицето ми, както когато през зимата духаш в студеното стъкло, за да го стоплиш, и то се изпотява.

Но пръстенът ми остана студен и червенината изчезна от лицето ми. Не бях длъжна да му отговарям. Това само по себе си щеше да бъде отговор.

— Нищо. Не бих направила нищо — отговорих му аз честно, като се опитвах да го отблъсна от себе си.

— Защо не? Не искаш ли да си царица със златна корона? — попита подигравателно той.

— Не — отговорих аз и отстъпих назад.

От учудване той разхлаби пръсти и ме пусна. Взираше се в мен, а после по лицето му се изписа ужасна жажда, за миг изкриви красотата му, както се изкривява издигащият се над огъня въздух. Когато той пак пристъпи към мен, ми се стори, че в очите му гори червен пламък. Тогава вратата се отвори и в стаята влезе баща ми, разтревожен и ядосан: плановете му се проваляха и той нищо не можеше да направи, за да попречи.

— Сир — каза той, а устните му се изкривиха, като видя, че ръката ми е скрита под книгата. — Тъкмо идвах да взема Ирина и да я заведа долу. Много любезно от ваша страна, че сте я потърсили.

Той дойде до мен и протегна ръка за книгата. Неохотно му я подадох и среброто на пръстена просветна със студения си блясък между нас. Погледнах към Мирнатиус и мрачно очаквах по лицето му да се появи гримаса на учудване, но очите му вече бяха озарени от жажда и удоволствие, така че изражението му изобщо не се промени. Той наблюдаваше мен, само мен, и изобщо не погледна пръстена.

След като дълго се взира в мен, той примигна, изцъкленият блясък изчезна от очите му и той се обърна към баща ми.

— Прости ми, Ердивилас — каза след малко той. — Думите ти събудиха в мен непреодолимо желание да видя пак Ирина без шума на залата под нас. Изобщо не си ме излъгал. Наистина има нещо много необикновено в нея.

Баща ми замря от учудване, сякаш изведнъж заекът се беше обърнал и се беше нахвърлил на хрътката. Но решителността му преодоля този неочакван обрат.

— Думите ви правят чест на моя дом.

— Да — каза Мирнатиус. — Може би тя може да слезе долу без нас. Мисля, че трябва да обсъдим женитбата й веднага. Тя е предопределена за един много специален жених и трябва да ви предупредя, че той не е много склонен да проявява търпение.

Глава 10

Всеки ден през онази седмица бащата на Мирием ме питаше малко озадачено:

— Ванда, виждала ли си Мирием?

И всеки ден аз му отговарях, че Мирием е във Висня.

— Разбира се, колко съм глупав, все забравям.

Всеки ден на обед майката на Мирием слагаше на масата четвърта чиния и сипваше ядене в нея, а после и двамата изглеждаха учудени, че Мирием я няма. Не протестирах, защото ми даваха на мен пълната чиния.

Събирах парите и внимателно вписвах полученото в книгата. Двамата със Сергей се грижехме за пилетата и козите. Редовно метяхме двора и чистехме снега. В сряда отидох на пазара да купя някои неща и един човек, който идваше от север да продава риба, ме попита дали на Мирием са й останали някакви престилки — видял, че някои жени ги носят, и искаше да купи на трите си дъщери. В гърлото ми заседна огромна топка, но все пак събрах смелост. Отговорих му, че има три престилки.

— Мога да отида и да ги донеса. Струват по две копейки — добавих аз.

— Две копейки! Не мога да платя повече от една.

— Не мога да променя цената — отговорих аз. — Господарката ми я няма. Тя не ги продава за по-малко на никого.

Той се намръщи, но каза:

— Добре, ще взема две.

Когато кимнах и казах, че отивам да ги взема, той извика зад гърба ми да донеса и трите. Върнах се с престилките. Човекът ги огледа от всички страни, като търсеше разхлабен шев или избеляла боя. После извади кесията си и преброи парите в ръката ми: една, две, три, четири, пет, шест. Шест копейки заблестяха на дланта ми. Не бяха мои, но ги стиснах в ръка, преглътнах и казах:

— Благодаря, панов.

Грабнах кошницата си и излязох от пазара, а когато вече никой не ме виждаше, хукнах и тичах по целия път до къщата. Влязох вътре, останала без дъх. Майката на Мирием слагаше обеда на масата. Погледна ме учудено.

— Продадох престилките — казах аз. Мислех, че ще се разплача. Преглътнах и й подадох парите.

Тя взе монетите, но дори не ги погледна. Сложи ръка на лицето ми — малка, слаба, но топла ръка. Усмихна ми се и каза:

— Ванда, как сме се справяли без теб?

Обърна се да сложи парите в стъклената купа на рафта. Закрих лицето си с ръце, после изтрих сълзите си в престилката и чак тогава седнах на масата.

Тя пак беше сготвила много ядене.

— Ванда, можеш ли да хапнеш още малко? Грехота е да хвърляме храна — каза баща й и ми подаде четвъртата чиния. Майката на Мирием гледаше през прозореца със странно, малко объркано изражение.

— Колко време я няма Мирием?

— Една седмица — отговорих аз.

— Една седмица — повтори тя, сякаш се мъчеше да запомни това.

— Тя всеки момент ще се върне, Ракел — каза баща й ентусиазирано, сякаш искаше да убеди не само нея, но и себе си.

— Толкова е далече — отговори майка й. Това странно, тревожно изражение не слизаше от лицето й. — Толкова далече за нея е това. — После се съвзе и ми каза: — Добре, Ванда, радвам се, че ти харесва яденето.

Не знам защо, но в главата ми съвсем ясно се появи една мисъл: Мирием няма да се върне.

— Много е вкусно — отговорих аз със свито гърло. — Благодаря.

Тя ми плати гроша за деня и аз бавно си тръгнах към къщи. Мислех си, че за тях Мирием винаги всеки момент щеше да се върне. Те ще чакат, и ще чакат. Всеки ден ще слагат чиния за нея на масата. Всеки ден ще са озадачени, че още я няма. Може би ще ми дават нейния дял и от други неща. Аз ще върша работата на Мирием. Майка й ще ми се усмихва, както ми се усмихна днес. Баща й ще ме научи да работя по-добре с числата. Опитвах се да не желая тези неща. Така щеше да започне да прилича, че не искам тя да се върне.

Зарових гроша под дървото, после отидох до къщи и спрях пред вратата. По целия път на връщане имаше следи от стъпки. В това нямаше нищо странно. И други хора живееха наблизо. Но сега видях, че стъпките са излезли от шосето и стигат до вратата на нашата къща: двама мъже с кожени ботуши и това вече беше странно. Не беше време за бирника. Бавно пристъпих напред. Стигнах до вратата, чух смях и мъжки гласове, които вдигаха наздравица. Пиеха. Не исках да влизам, но не можех да не вляза. Бях измръзнала от дългия път, трябваше да си стопля ръцете и краката.

Отворих вратата. Нямах представа какво ще намеря вътре. Всичко би ме учудило. Бяха Кайус и синът му Лукас. На масата имаше голямо шише крупник и три чаши. Лицето на баща ми беше зачервено, което показваше, че отдавна пият. Степон се беше свил в ъгъла до огнището и се правеше на невидим. Погледна ме.

— Ето я! — извика Кайус, когато влязох вътре. — Затвори вратата, Ванда, и ела да празнуваш с нас. Хайде, Лукас, отиди да й помогнеш!

Лукас стана, дойде до мен и протегна ръка да вземе шала ми. Не можех да разбера защо прави това. Взех шала си и сама си го закачих. Обърнах се. Кайус през цялото време ме гледаше сияйно.

— Сигурен съм, че ще ти е много трудно да се разделиш с нея — каза той на баща ми. — Но такава е съдбата на мъж с дъщери! А и домът й няма да е много далече. — Стоях неподвижно. Погледнах към Степон. — Ванда — продължи Кайус, — уредили сме всичко! Ще се омъжиш за Лукас.

Погледнах Лукас. Той нямаше много доволен вид, но не беше и тъжен. Само ме оглеждаше. Бях прасе на пазара, което той беше решил да купи. Надяваше се, че ще се охраня и ще му родя много прасенца, преди да стане време да се прави сланина.

— Разбира се, баща ти ми разказа за тази работа с дълга му — каза Кайус. — Отговорих му, че вече не трябва да плаща. Ще го прехвърлим на моята сметка и ти ще го отработваш оттам. А всяка седмица ще идваш и ще му носиш шише от моя най-хубав крупник, за да не забравя как изглежда дъщеря му. За твое здраве и щастие! — Той вдигна тост за мен с чаша в ръка, баща ми вдигна своята чаша и я изпи до дъно. Кайус веднага отново му напълни чашата.

Значи баща ми нямаше да получи за мен дори и една коза или едно-две прасенца. Нямаше да получава четири гроша месечно. Беше ме продал за пиене. За едно шише крупник на седмица. Кайус все още се усмихваше. Сигурно се беше досетил, че ми плащат в пари. Или може би си мислеше, че ако съм в неговата къща, Мирием ще намали дълга му. А ако отидеше да говори с бащата на Мирием, щеше да е прав. Дългът щеше да е заличен. Това щеше да бъде техният подарък за сватбата ми. А после може би Кайус щеше да ми позволи да продължа да работя за тях, но щеше да им иска все повече и повече пари. Мирием я нямаше. Тя може би нямаше да се върне и да се бори с него. Оставаха само майка й и баща й, а те не можеха да се борят с Кайус. Те не можеха да се борят с никого.

— Не — казах аз.

Всички ме погледнаха. Баща ми примигна.

— Какво? — изфъфли той.

— Не — повторих аз. — Няма да се омъжа за Лукас.

Кайус престана да се усмихва.

— Чакай, Ванда — започна той, но баща ми нямаше намерение да го чака да каже и една дума. Той бързо стана и толкова силно ме удари по лицето, че паднах.

— Ти казваш не? — ревеше баща ми. — Кой си мислиш, че е господар в този дом? Ти не можеш да ми отказваш на мен! Затваряй си устата! Ще се омъжиш за него днес, тъпа краво. — Мъчеше се да си свали колана, но не можеше да го разкопчае.

— Горек, тя просто беше изненадана — каза Кайус и протегна ръка, без да става. — Сигурен съм, че след малко ще размисли.

— Аз ще я науча как да размисли! — каза баща ми, хвана ме за косата и започна да ме влачи. За миг зърнах Лукас. Той се придвижваше към вратата. Изглеждаше изплашен. Баща ми беше едър човек, по-едър от него и Кайус. — Казваш не, а? — повтаряше отново и отново той, като ме удряше по лицето от двете страни. Опитах се да закрия глава, но той избута ръцете ми.

— Горек, така тя няма да изглежда добре на сватбата — каза Кайус, сякаш се опитваше да превърне случващото се в шега. Гласът му звучеше малко уплашено в кънтящите ми уши.

— Кой го е грижа за лицето й! — каза баща ми. — Той ще получи онази част от жената, която има значение. Не смей да се криеш с ръце от мен! — крещеше ми той. — Не ли казваш? — Беше се отказал от колана. Хвърли ме на пода и взе ръжена от огнището.

Тогава Степон извика: „Не!” и грабна другия край на ръжена. Баща ми спря. Макар че почти не виждах през сълзи, вдигнах глава и погледнах втрещено. Степон още беше малък и кльощав като младо дръвче. Баща ми можеше да го повдигне от земята с другия край на ръжена. Но Степон все пак държеше ръжена с две ръце и повтаряше на баща ми:

— Не!

Баща ми беше толкова изненадан, че за момент не направи нищо. После се опита да издърпа ръжена, но Степон го държеше здраво и се влачеше след него. Баща ми го грабна за рамото и се опита да го избута, но ръженът беше по-дълъг от ръцете му, а той беше твърде пиян, за да се сети да го пусне, затова започна да го клати напред-назад, с което просто подхвърляше Степон от единия край на къщата до другия. Баща ми все повече и повече се ядосваше, после издаде някакъв нечленоразделен звук и пусна ръжена. Грабна Степон и го удари по лицето с големия си юмрук.

Степон падна, от лицето му се стичаше кръв, но продължи здраво да стиска ръжена.

— Не! — плачеше и повтаряше той. — Не!

Баща ми беше толкова ядосан, че вече дори не крещеше. Грабна стола си и удари с него Степон по гърба. Столът се разцепи на две. Степон се просна на земята. Баща ми хвана един крак от счупения стол и започна да удря с него Степон по ръката, толкова силно, че накрая пръстите му се разтвориха, той пусна ръжена и баща ми го грабна.

Лицето на баща ми пламна от гняв. Очите му станаха червени. Беше оголил зъби. Ако сега започнеше да удря Степон с ръжена, нямаше да спре. Щеше да го убие.

— Ще се омъжа за него! — извиках аз. — Па, ще се омъжа за Лукас!

Но после погледнах изпод подутото си лице и видях, че Лукас го няма, а Кайус се опитва да се промъкне до вратата.

— Е, ако на момичето не му харесва, значи няма да стане! — каза Кайус. — На Лукас не му трябва момиче, което не го иска.

Всъщност той искаше да каже, че не му трябва такова нещо вкъщи. Беше дошъл със своя крупник и хитър план, беше напил баща ми и разпалил гнева му като огън, а сега огънят изгаряше всичко и той искаше да избяга от него.

Кайус можеше да избяга. Тръгваше си, а Лукас вече беше изчезнал. Баща ми не можеше да ги накара да направят каквото той иска, колкото и да им крещеше. Те бяха сред богатите хора в града и плащаха добри данъци. Ако се опиташе да ги удари, те щяха да се оплачат на болярина, който щеше да го бичува. Баща ми го знаеше. Той ми извика:

— Всичко това е заради теб! Кой мъж ще иска да вземе жена, която не знае да се подчинява!

Той тръгна към мен да ме удари с ръжена, а Кайус отвори вратата. Отвън стоеше Сергей. Сергей се хвърли към него и му измъкна ръжена, преди да е достигнал до главата ми. Баща ми се опита да му го вземе, но не успя. Сергей вече беше висок колкото баща ми и беше заякнал, защото се хранеше два пъти на ден при Мирием. А баща ми беше отслабнал от тежката зима и пиенето. Опита се още веднъж, после удари Сергей с юмрук, но Сергей издърпа ръжена, замахна с него и удари баща ми.

Мисля, че най-много от всичко баща ми се учуди, че той беше удряният. Никой никога не се беше бил с него, дори и в града. Беше много едър. Той отстъпи, спъна се в Степон, който се беше свил до огнището, и падна назад. Главата му се удари в ръба на тенджерата с каша, куката, на която висеше тенджерата падна, той залитна след нея в огъня и врящата каша се изсипа върху лицето му.

Кайус извика и избяга навън, а през това време Па крещеше и се мяташе. Изгорих си ръцете, когато вдигнах тенджерата от него. Издърпахме го от пепелта, но косата и дрехите му горяха. Лицето му се покри с мехури, а подутите му очи приличаха на големи глави лук. Загасихме пламъците по него, като го удряхме с дрехите си. Тогава той вече беше спрял да крещи и да се движи.

Тримата стояхме около него. Не знаехме какво да правим. Той вече не приличаше на човек. Главата му беше някакво огромно подуто бяло кълбо, освен на местата, където беше червена. Не говореше и не помръдваше.

— Мъртъв ли е? — попита Сергей накрая. Па не издаваше никакви звуци и не мърдаше. Така разбрахме, че е умрял.

Степон обръщаше глава ту към мен, ту към Сергей. Лицето му все още кървеше, а носът му беше ужасно разкривен. Сергей пребледня. Преглътна и каза:

— Кайус ще каже на всички. Ще им каже, че…

Кайус щеше да каже, че Сергей е убил баща ни. Болярските хора щяха да дойдат, да го отведат и да го обесят. Нямаше значение, че Сергей не го е направил нарочно. Нямаше значение, че баща ни се канеше да ни убие. Не можеш да убиваш баща си. Можеше и мен да ме отведат. Кайус щеше да разкаже на всички, че съм отказала да се омъжа за сина му и Сергей е убил баща ни, за да спре да ме бие по тази причина. Значи бяхме го извършили заедно. Така или иначе, Сергей със сигурност щяха да го обесят. А дори и да не ме отведат и мен и да не ме обесят, болярските хора ще конфискуват фермата и ще я дадат на някой друг. Степон беше твърде малък, за да я поддържа сам, а аз съм жена.

— Трябва да се махнем оттук — казах аз.

Отидохме при бялото дърво. Изкопахме грошовете. Имаше само двайсет и два гроша, но това беше всичко, което притежавахме. Знаех какво може да се купи с двайсет и два гроша. Не можеше да се купи много храна за трима души, а ние трябваше да извървим дълъг път, докато стигнем до място, където може да намерим работа.

— Степон — казах аз. — Ти ще отидеш при панова Манделщам. — Той ме погледна уплашено. — Ти си малък. Никой няма те обвини, че ти си го направил. Тя ще те покани да останеш там.

— Защо ще прави това? — попита Сергей. — Той не може да й е полезен с нищо.

— Може да се грижи за козите — казах аз. Но го казах само за да подобря настроението на Сергей и Степон. Знаех, че майката на Мирием ще го покани да остане, дори и да не може да бъде полезен с нищо. Но той всъщност щеше да им е полезен. Много добре се грижеше за козите. Така че дори и никой повече да не ходи да събира парите, те нямаше да гладуват. И ще им прави компания през всички онези дни, докато Мирием се върне. След малко Степон потърка очи и кимна. Той разбра. Ние със Сергей можехме да вървим бързо дълго време, а той не можеше. Но това означаваше, че трябва да се сбогуваме, може би завинаги. Ние със Сергей не можехме да се върнем. А Степон нямаше да знае къде сме.

— Мамо, съжалявам — казах аз на дървото. Все пак парите бяха донесли неприятности. Трябваше да я послушаме. Вятърът прошумоля през белите листа като дълга, дълбока въздишка. После дървото бавно наведе към нас три долни клони, по един клон ни докосна по раменете. Почувствах го като че ли някой беше сложил ръка на главата ми. От клона на Степон висеше един-единствен бял плод, зряло орехче. Той го погледна, после погледна към нас.

— Вземи го — казах аз. Така беше справедливо. Мама ме беше спасила веднъж, както и Сергей, а и ние със Сергей бяхме предизвикали неприятностите. Степон не беше виновен за нищо.

Степон откъсна орехчето и го сложи в джоба си. После Сергей попита:

— Къде ще отидем?

— Първо ще отидем във Висня — отговорих след малко аз. — Ще потърсим дядото на Мирием. Той може да ни даде работа.

Знаех, че дядо й се казва Мошел, но мислех, че едва ли ще стигнем до Висня и ще намерим дядо й. Трябваше обаче да вървим към някаква цел. Мирием беше споменала, че когато реката се разтопи, ще изпраща вълна на юг. Ако успеехме да отидем на юг по реката, щяхме да избегнем преследвачите си. Никой нямаше да ни търси толкова далеч.

Сергей кимна, когато му разказах това.

Отидохме до нашата кошара и вързахме на едно въже четирите слабички кози, които ни бяха останали. Степон го взе и бавно тръгна по пътя с тях, като на всеки две-три крачки се обръщаше да ни погледне, докато накрая изчезна от погледа ни. После си разделихме сребърните грошове, половината на него, половината на мен, и ги прибрахме в здравите си джобове. Не искахме да влизаме пак в къщата, защото баща ни все още лежеше там, но накрая влязохме и взехме палтото на баща ни от закачалката и празната тенджера от огнището, за да има в какво да си готвим. После отидохме в гората.

* * *

С Мирнатиус се оженихме на сутринта на третия ден от визитата му. Аз носех пръстена, огърлицата и короната си. Баща ми предложи тези накити като зестра и обяви, че са били на майка ми. Мирнатиус небрежно каза:

— Да, това е достатъчно.

Зестрата не го интересуваше. Мисля, че щеше да ме вземе без нищо, но баща ми беше малко смутен от лесната си победа — това го безпокоеше. Той искаше да вярва, че е спечелил благодарение на собствените си машинации. Когато влязох в църквата, целият двор беше вперил в мен жадни погледи, сякаш носех всички звезди на света около врата и челото си, но ако питаха младоженеца, вълшебното сребро би могло да бъде и пиринч. Въпреки настоятелното му бързане, той изрече обета с отегчение, а веднага след това пусна ръката ми, сякаш беше нажежен въглен. Само мога да се досещам, че изпитваше удоволствие поради отдалата му се възможност да се ожени напук на всички за момиче, което не го иска, докато всички девойки от царството въздишаха по него и бяха готови да си отрежат големия пръст на крака, за да станат негова жена.

След церемонията веднага отпътувахме. Моят изрисуван наполовина булчински сандък беше натоварен с трясък на шейна, изписана със сребърно и бяло — боята беше съвсем прясна. Тя беше подарък от един от болярите на баща ми, който просто беше пребоядисал една от своите шейни. Никой не идваше с мен. Мирнатиус каза на баща ми, че в неговото домакинство няма място за още една стара жена, затова Магрета остана вкъщи, нещастна и разплакана, скрита зад другите жени в домакинството.

Мирнатиус целуна баща ми по бузата, както се прави с близък роднина, и скочи в шейната до мен. Тя не беше достатъчно голяма за двама, особено ако единият от тях е цар на Литвас. Но за сметка на това беше прекалено добре отоплена. Вътре имаше тежки кожени завивки и грейки, пълни с горещи камъчета в краката ни и под седалките. Той се протегна и се излегна назад, след това ми подаде една кесия.

— Хвърляй пари на хората, докато пътуваме, любов моя, за да споделим радостта си с тях — каза провлечено той. — И си придай щастлив вид, защото със сигурност знам, че е така. Усмихвай им се! — добави той. Още една от командите, които преминаваха през тялото ми като топлинни вълни, но пръстенът беше там под ръкавицата ми и среброто ме охлаждаше. Протегнах предпазливо ръка, взех кесията и хвърлях шепи бляскави копейки и грошове от шейната, без да гледам. Никой на улицата нямаше да забележи дали се усмихвам, или не, когато имаше монети да се събират, а аз не можех да откъсна очи от него. Той се мръщеше, продължаваше да ме наблюдава с притворени очи и не каза нито дума повече.

Шейната летеше по замръзналия речен път. Четири пъти спирахме, за да сменим конете, като накрая спряхме да нощуваме при херцог Азуолас. Той беше богат земевладелец с обширни земи, но седалището му беше малък град, ограден със стени, предназначени да го пазят по-скоро от набезите на Старик, отколкото от други нашественици. Градчето беше тихо и спокойно, но не можеше да поеме цялата царска свита и Мирнатиус заповяда на почти всички придружаващи го да продължат пътуването и да отседнат при по-дребните боляри и рицари по пътя. Стоях на стълбите на херцогската къща, докато те отминаваха — хората, които бяха присъствали на сватбата ми. Полазиха ме тръпки. В къщата имаше място за част от тях, затова много от рицарите изглеждаха недоволни и възмутени, че ги отпращат. Слугите свалиха сандъка ми от шейната и го внесоха в къщата. Погледнах към Мирнатиус. Може би се дължеше само на залеза, но когато очите му отвърнаха на погледа ми, в тях за миг се появи червен блясък.

Когато слязох на вечеря, среброто по мен блестеше на светлината на свещите: не бях свалила дори и короната и навсякъде от масата мъжете ме гледаха с нескрито учудване, като деца, а в погледите им се четеше смущение и в същото време завист към царя, без самите те да знаят защо. Разговарях с колкото може повече от тези заслепени от среброто мъже. Но едва бях хапнала и залък от последното блюдо, когато Мирнатиус се извини от мое име и ми заповяда да се оттегля заедно с чакащите ме камериерки, последвани от двама гардове.

— Зорко пазете вратата на моята царица. Не искам да избяга — нареди им той и всички се засмяха на неговата малка шега. Докато ставах от масата, той рязко се обърна и хвана ръката ми, вдигна я и я целуна, а устните му пареха.

— Ще те последвам много скоро — прошепна с прегракнал глас страстното си обещание той, след което ме пусна.

Целувката предизвика руменина по устните ми, а камериерките изчуруликаха, защото мислеха, че с нетърпение очаквам красивия си съпруг. Но щом вратата на спалнята се затвори, аз ги освободих, вместо да искам да ми помогнат да се съблека.

— Мисля, че моят господар ще ми помогне — казах аз, като скромно сведох очи, за да не им позволя да видят, че в тях се чете страх, а не възбуда. Те всички отново се засмяха и си излязоха без да възразят, като ме оставиха сама, все още облечена с тежката си рокля.

Два дни преди това бях казала на Галина:

— Студено е, пътуването от и до Корон е дълго, а моите стари кожи са ми малки.

Знаех, че цари пълна суматоха сред царедворците, придружаващи царя, както и сред болярите и рицарите на баща ми, които неистово се мъчат да направят подходящ сватбен подарък, и ми се стори вероятно, че ще се посъветват с мащехата ми. Затова сега имах красив хермелинов комплект, достоен за всяка царица. Бях оставила белите кожи, струпани в ъгъла и веднага щом камериерките затвориха вратата, облякох палтото, а после сложих тежката пелерина и маншона. Не можех да нося короната и кожената шапка едновременно, но не исках да оставя шапката да се търкаля насам-натам, с което да съобщава за отсъствието на другите кожи, затова я наблъсках в маншона.

После отидох до високото огледало на стената, и се видях как стоя сред снежна виелица в тъмната гора. Пристъпих напред към огледалото и от него ме лъхна жесток студ. Затворих очи и направих една стъпка, ужасена от мисълта за последствията: носът ми да опре само до твърдото стъкло и да няма възможност за бягство, или да премина отвъд и да се озова сама в нощта в друг свят, от който връщане назад няма.

Но никакво стъкло не се опря до лицето ми, само зимата щипеше бузите ми. Бях сама в гора от тъмни борови дървета, покрити със сняг, и накъдето и да погледнех, не се виждаше нищо друго.

В късния вечерен здрач небето над мен беше тъмносиво, по него нямаше никакви звезди и беше толкова ужасно студено, че трябваше да държа маншона пред устата си, иначе дъхът ми щеше да вледени лицето ми. Леки снежинки се носеха около мен и бодяха кожата ми като иглички. Не беше обикновена студена вечер, беше разяждащ неестествен студ, който се опитваше да проникне направо в сърцето и дробовете ми и ме питаше какво правя там.

Никъде нямаше и следа от заслон, но се обърнах и видях, че стоя на брега на дълбока, почти твърдо замръзнала река, която блестеше като стъкло. Погледнах надолу към повърхността и вместо собственото си отражение, видях празната стая, откъдето бях избягала, сякаш гледах от другата страна на стъклото.

Докато гледах, вратата се отвори и аз се изпънах като струна, но един миг беше достатъчен, за да съм сигурна: Мирнатиус не ме виждаше. Той влезе широко усмихнат и гладен и се зарадва, като видя, че стаята е празна. Затвори вратата и се облегна на нея. Протегна ръка надолу и без да гледа, я заключи целенасочено, а щракането стигна до мен като изпод вода.

— Ирина, Ирина, криеш ли се от мен? — извика нежно той, а ликуването в гласа му се засили, когато извади ключа и го сложи в джоба си. — Ще те намеря…

Започна да ме търси — зад паравана, пред камината, под леглото, в гардероба. Дори дойде до огледалото и аз потреперих, когато тръгна право към мен, но той се интересуваше само дали не се крия зад него. Когато се върна, усмивката му най-после изчезна. Отиде до прозореца и разтвори пердетата, но беше подбрал стаята внимателно: в нея имаше само един прозорец и той беше здраво затворен.

Обърна се разярен и лицето му се изкриви от гняв. Загърнах се още по-здраво, за да се предпазя от хапещия студ, а през това време той започна да чупи всичко в стаята. Накрая спря задъхан, след като беше свалил завесите от балдахина и преобърнал половината мебели, обладан от възмущение и гняв.

— Къде си? — крещеше той, а в гласа му се промъкна ужасно, нечовешко стържене. — Излез да те видя! Ти си моя, Ирина, ти ми принадлежиш! — Той тропаше с крак толкова силно, че масивното легло от гравирано дърво се разтресе. — Иначе ще ги убия всички, семейството ти, роднините ти, всички ще ги покося! Ако не излезеш веднага… Няма да ти направя нищо лошо… — добави той с внезапно ласкав тон, сякаш очакваше, че ще му повярвам. Почака малко и като не се появих, изпадна в див разрушителен пристъп. Той вече не ме търсеше, само чупеше и късаше всичко като обезумял звяр, който свирепо напада целия свят, а и самия себе си.

Той продължи да вилнее още известно време, а накрая нададе див крясък и се хвърли на пода. Мяташе се, тялото му се тресеше и на устата му излезе пяна. Този пристъп на безумие продължи един кратък миг, после той се отпусна безжизнен на пода, устата му провисна, а очите му се изцъклиха. Те бяха насочени право към мен с невиждащ поглед. Аз също го гледах за няколко дълги минути, както ми се стори, после той примигна.

Мирнатиус се обърна по корем, повдигна се на колене и с гримаса на болка се изправи. Дрехите му бяха разпокъсани и висяха като парцали от раменете му. Огледа счупеното легло и разхвърляната стая. Лицето му вече не светеше от жажда; сега изглеждаше уморен и объркан.

— Ирина? — каза той и дори повдигна скъсаната завивка да погледне отдолу, сякаш мислеше, че междувременно може неочаквано да съм се появила. Пусна завивката, отиде до прозореца и погледна и там, като изглежда не си спомняше, че преди малко вече беше проверил.

Със същото объркано изражение на лицето Мирнатиус прекоси стаята и отиде до камината, сякаш очакваше отговор оттам.

— Сега наистина си се надминал и си ме поставил в ужасно положение. Тя е дъщеря на херцог! И дори не си оставил труп. Какво си направил с нея?

Пламъците бурно се разгоряха и издигнаха, искри се разхвърчаха из стаята и някои паднаха на кожата му, но той не обърна внимание, а изгорените места изчезнаха също толкова бързо, колкото се бяха появили.

— Намери я! — казаха пламъците с глас, който съскаше, пращеше и поглъщаше. — Върни я!

— Какво? — извика Мирнатиус. — Тя не беше ли тук?

— Трябва да я имам! — каза огънят. — Ще я имам! Намери ми я! — Гласът се издигна до същите истерични нотки, които бяха излезли от неговата уста само преди няколко минути.

— О, прекрасно. Тя сигурно е подкупила стражата да я пусне. Какво искаш да направя аз? Ти беше този, който настояваше да се оженя за единственото момиче в света, което ще избяга от мен! И без това щях да имам достатъчно неприятности, ако трябваше да залъгвам баща й за някакъв трагичен и неочакван нещастен случай. Но ще бъде още по-трудно, ако тя е изчезнала.

— Убий го! — каза огънят. — Тя е моя, те ми я дадоха! Убий ги всички, щом са й помогнали да избяга!

Мирнатиус направи нетърпелив жест.

— Не ставай глупав! Той с голямо удоволствие ми я даде и никога не би я скрил от мен. Тя сама е решила да избяга. И вече сигурно е в съседното царство. Или в манастир: това би било чудесно, не мислиш ли?

Огънят издаде звука, който се получава, когато плиснат вода върху нажежени плочи.

— Старата жена! — изсъска той и в гърлото ми заседна ужас. — Старата жена! Ти не искаше тя да идва. Доведи я! Тя ще ми каже!

Мирнатиус направи гримаса на отвращение, но каза само:

— Да, да. Ще отнеме един ден да я повикат. Междувременно, допускам, че ще оставиш на мен да убедя всички и да ги накарам да повярват, че милата ми нова жена е избягала посред нощ? А какво ще кажеш за тези невероятни развалини? Ще трябва да ми отпуснеш силите, които ми се полагат за един месец, за да поправя всичко, и не ме интересува колко ще изсъхнеш ти.

Пламъците изреваха и се издигнаха много високо, изпълниха камината и се качиха в комина, по лицето на царя се отрази оранжева светлина, но той скръсти ръце и ги гледаше възмутено, а след малко един гневен пламък изскочи от огъня и се хвърли към него. Той затвори очи, отметна глава назад и отвори уста. С внезапно изплющяване като камшик пламъкът се вмъкна в гърлото му, цялото му тяло грейна отвътре и изведнъж видях как вътре в него светеха странни форми, а под кожата му пробягваха линии.

Мирнатиус стоеше осветен от пламъка, напрегнат и треперещ, докато той накрая се откъсна от огъня и последните искри се скриха в гърлото му. Отвори очи, олюля се безпомощно, като в пиянски екстаз, а после се изправи, поруменял и красив.

— Ах — въздъхна той.

Огънят утихваше и пламъците спадаха.

— Гладен съм, жаден съм — все още пращеше огънят, но вече тихо, като догарящи въглени. — Гладен съм, жаден съм… — После се разпадна и заглъхна, пламъците догаряха и в камината останаха само горещи въглени.

Мирнатиус се обърна, все още леко усмихнат, с малко подути клепачи. Вдигна ръка, размаха я широко в мързелив жест и всички отчупени парчета се върнаха на мястото си в мебелите, откъснатите конци се вплетоха в тъканите и ги възстановиха. Предметите елегантно танцуваха, следвайки ръката му. Той наблюдаваше това с усмивка, същата усмивка, с която разклащаше стрелата в малките мъртви катерички.

Когато накрая небрежно отпусна ръката си, толкова плавно, сякаш беше изпълнявал някакво представление на сцената, стаята изглеждаше непокътната, сякаш никога не е била докосвана, освен от ръката на художник: гравюрите на леглото бяха станали по-изящни, а поправените кувертюри имаха шарки, избродирани със сребърни, зелени и златни конци, в тон с шарките по завесите. Той огледа доволно всичко, после кимна и пак излезе от стаята, като си пееше нещо под носа и леко потриваше пръстите на ръцете си, сякаш все още усещаше силата, протичаща по тях.

Той излезе и стаята остана празна и тиха. Бушуващият огън беше изгаснал; не беше останало нищо друго, освен обикновените въглени с тяхната покоряваща топла светлина, която не изчезваше дори и когато наоколо вилнееше ужас. Не исках да се връщам вътре — как можех да бъда сигурна, че демонът все още не се спотайва някъде там във въглените? Но краката в ботушите ми бяха изтръпнали, а от пръстите ми само палецът със сребърния пръстен не беше безчувствен. Треперех, но скоро щях да замръзна и нямаше къде да се скрия. Трябваше да се върна и да се стопля, поне за малко.

Трябваше, но ръката ми трепереше, докато с усилие на волята коленичих и се пресегнах към гладкото стъкло на замръзналата река. Ръката ми премина през повърхността, сякаш я потапям във ваната и видях как излиза от другата страна в стаята. Спрях в това положение, като само пръстите ми бяха вътре и чаках, вперила очи в огъня. Но не можех да чакам дълго. Ръката ми беше топла, толкова топла, че останалата част от мен стана около хиляда пъти по-студена, и когато никакъв пламък не изскочи и не се втурна към мен, поех дълбоко въздух и се потопих във водата.

Излязох с препъване от огледалото и стъпих на пода в прекрасно топлата стая. Веднага пак скочих с ръка на огледалото, готова да се върна обратно, но огънят не изпращя и не изсъска. Каквото и да е било онова нещо, то си беше отишло. Предпазливо се приближих към огъня и след още няколко мига на очакване, с несръчните си премръзнали ръце съблякох ледените кожи и топлината ме обгърна. Но не свалих бижутата си, среброто остана на мен дори и докато все още силно треперех, не само от студ, но и от страх. Знаех, че той няма добри намерения към мен, но не си бях представяла точно това. Не се бях страхувала, че баба Яга иска да ме изпече на огъня, да ме изяде и от мен да не остане нито кост. А нямаше къде да се скрия, освен на онова студено място.

Когато най-после тялото ми се успокои и дори ми стана малко горещо, макар че роклята ми беше доста тънка, опрях все още студените си длани на бузите си, за да се съсредоточа и да помисля. Обърнах се и огледах стаята с целия ужас на нейната изрядност и съвършенство: още една от лъжите, които Мирнатиус и неговият демон внушаваха на света, като криеха истината за разрушенията и палежите под лустрото на красотата. Той беше взел ключа, но аз сложих един стол под дръжката на вратата, за да имам поне един миг предупреждение, ако някой се опита да влезе. После се върнах при огледалото.

Свалих короната и внимателно я сложих на пода. Все още виждах мястото, където допреди малко се намирах, студения бряг на реката, дори точното място, на което бях стояла и което навяващият сняг вече заличаваше. Докоснах стъклото и имах усещането, че пипам тежки завеси, но когато натиснах силно, ръката ми премина от другата страна, макар че носех само пръстена и огърлицата. Значи пръстенът и огърлицата бяха достатъчни. После свалих и огърлицата и пак опитах. Този път обаче ръцете ми се опряха в стъклото, макар че все още виждах снега и усещах студа, проникващ около пръстите ми. Повърхността на огледалото беше мека и податлива, а не твърда и непроницаема, но все пак не ме пускаше от другата страна. Опитах бижутата едно по едно, но никое не действаше само; трябваха ми две от тях, за да мина от другата страна. Можех да държа пръстена на ръката си през цялото време, дори да го нося и в леглото, докато спя, но огърлицата и короната биха изглеждали странно и биха привлекли внимание. А ако се сетеше как успявам да му избягам, Мирнатиус щеше да направи всичко възможно втори път да не мога да го направя.

Върнах се и пак погледнах снежния бряг на реката в огледалото. Вече се бях стоплила. Можеше да сложа всичките си фусти, трите си рокли една върху друга, всичките си чорапи и дебелите вълнени чорапи над ботушите. Можеше да премина през огледалото и пак да изчезна. Ако тръгнех покрай реката, може би щях да намеря някакъв подслон. Имаше няколко дрънкулки в кутията ми за бижута и още сватбени подаръци. Можех да ги сложа в джоба си и да се опитам да си купя храна и подслон с тях, ако изобщо някой живееше в тези гори. Не знаех как щеше да се задейства магията, но бях готова да умра от замръзване в снега, само за да бъда далеч от това ужасно нещо в огъня.

Но на сутринта царят ще изпрати да доведат Магрета. Тя ще дойде без колебание. Ще е толкова щастлива по целия път до тук. Изпълненото й с надежди сърце ще реши, че съм убедила съпруга си да я вземе в двора, за да ми прави компания, и сигурно ще си каже, че може би той все пак не е толкова зъл човек, че вече естествено се е влюбил в мен и иска да е добър. И после той ще я даде на демона си. За да разбере къде съм изчезнала, демонът ще я измъчва, докато му каже нещо, което тя не знае.

* * *

Шейната на Старик летеше по сребърния път. Движехме се между два реда високи бели дървета, чиито стебла с пепеливо сиви кори преминаваха в по-светли клони с млечнобели листа и прозрачни жилки. Малки шестолистни цветчета се сипеха по раменете и скутовете ни като огромни снежинки, а копитата на елените потропваха по пътя, чиято повърхност беше гладка като замръзнало езеро. Наоколо не се виждаше нищо друго, освен зима. Няколко пъти се помъчих да наруша мълчанието и да попитам къде отиваме и колко дълго ще продължи пътуването, но може би щеше да е по-успешно, ако се бях опитала да говоря с елените. Старик дори не ме поглеждаше.

След време в края на пътя започна да се очертава планина. Тя беше обвита в мъгла и в началото трудно се различаваше, защото беше далеч, поне така си помислих, но с приближаването ни видимостта не се подобряваше. През нея преминаваше светлина и проблясваше в краищата й, но това ставаше само за момент, а после нови части от планината се осветяваха и изглеждаше, че тя е направена от шлифован кристал, а не от камък и пръст; пътят вървеше нагоре към висока сребърна порта.

Откакто я видяхме, пътуването странно се забави. Копитата потропваха със същата честота, дърветата профучаваха покрай нас все така бързо, но планината не се приближаваше — стоеше на същото място и заемаше същия отрязък от небето. По нищо не изглеждаше, че се приближаваме. Старик до мен седеше съвсем неподвижно и гледаше неотклонно напред. После кочияшът съвсем леко обърна глава: не погледна назад въпросително, само направи малко движение в тази посока. Старик едва забележимо стисна устни. Не даде никакви други знаци и не каза нищо, но планината изведнъж започна да се движи към нас, сякаш единствено неговата воля я беше държала на разстояние.

Излязохме от гората и заслонът от бели дървета свърши. Пътят на Старик съвпадна с река, която течеше в обратна посока. Тя извираше някъде от планината и беше покрита с тънък, пропукващ се слой лед, а по тъмните води се носеха големи ледени блокове и бавно слизаха надолу по течението. Като приближихме още малко, видях, че тесен водопад захранваше реката, водата се спускаше от планината като дълъг тънък воал и образуваше обвит в мъгла вир, след което реката продължаваше пътя си. Не разбирах откъде идваше водопадът: по тези странни кристални хълмове нямаше натрупан сняг, който да се топи и да го захранва, нито земя, от която да изтича. Но минахме достатъчно близо до него, за да почувствам по бузите си нежни капчици, след което пътят започна да се изкачва нагоре и сребърните порти се отвориха, за да ни пропуснат.

Шейната се плъзна навътре в планината, без да забави ход, преминавайки като примигване от една светлина на друга — някакво странно сияние, което сякаш се излъчваше от стените, с усукани сребърни нишки в тях и тук-там просветващи бляскави кристали в ярки цветове. Входове на тунели тъмнееха около нас, но нашият път се виеше нагоре и събираше светлина, докато накрая се изкачи до огромна снежнобяла поляна. Отначало си помислих, че сме прекосили цялата планина и сме излезли от другата страна, но това не беше така: намирахме се във вътрешността на голямо, кухо пространство близо до върха със светещи кристални плочи високо над главите ни. По безкрайното бледосиво небе изникваха ослепителни линии и тънки многоцветни дъги, а в центъра на поляната под този диамантен покрив имаше горичка от бели дървета.

Въпреки че умирах от страх и гняв поради собствената си безпомощност, непоносимата красота на мястото ме порази. Гледах нагоре към планинския свод, блясъкът ме заслепяваше и почти успях да се убедя, че сънувам. Не намирах място за себе си в тази картина. По-лесно ми беше да си представя как лежа на тясното легло в къщата на дядо ми, може би болна от треска. Но картината не ме пускаше да изляза. Шейната забави ход и спря, кочияшът спря елените пред кръг от бели дървета и тълпата от елфи под белите клони се обърна към мен.

След миг моят Старик стана и слезе от шейната. Застана там с гръб към мен, неподвижен и скован, докато аз бавно и предпазливо слязох зад него. Земята под краката ми леко изскърца — стъпих върху сребриста сива трева със свежи шарки от скреж по нея. Усетих я като нещо съвсем реално. Не получих никакво обяснение.

— Закарай го в склада — каза той на кочияша, като посочи с глава ковчежето със злато, което все още стоеше отзад в шейната. Кочияшът кимна, обърна елените, прекоси поляната, обиколи горичката от бели дървета и изчезна от погледа. Тогава лорд Старик се обърна и с широки крачки влезе в горичката, а аз с труд успявах да го догоня.

Белите дървета бяха засадени в разширяващи се кръгове и в тези кръгове хората на Старик се бяха наредили според ранга си, или поне според великолепието си. Онези в най-външните кръгове, най-многобройните, носеха сиви дрехи с малко сребро; тук-там в следващите кръгове се виждаха скъпоценни камъни в силни тонове. Със стесняването на кръговете скъпоценните камъни и дрехите ставаха по-светли, докато в най-тесните кръгове светеха скъпоценни камъни в бледорозово, жълто и кремаво, а дрехите бяха бели или много светлосиви.

Но едва когато стигнахме до най-вътрешните кръгове, можеше да се види злато, и то само тесни ивички по токата на някое наметало или сребърен пръстен. Изглежда, че златото тук беше толкова рядко, колкото беше среброто на Старик в моя свят. Сред всички тях само моят Старик носеше чисто бели дрехи и прозрачни скъпоценни камъни, а сребърната му корона имаше солидна златна лента в основата си. Без да спира, той ме преведе покрай всички тях до центъра на горичката. Огромна назъбена могила от лед или чист кристал се издигаше там, а едно малко заледено поточе обикаляше в подножието й и течеше между дърветата като сребърна лента.

До възвишението, почтително свел поглед, един слуга стоеше толкова неподвижно, че човек би могъл да го помисли за изваяна от лед статуя. Той държеше бяла възглавничка, на която имаше висока корона, направена изцяло от сребро и странно позната за очите ми: Исак може би нея я е използвал за модел. Когато стигнахме до короната, Старик спря, погледна изящния, красив предмет, обърна се към множеството с неподвижно лице и каза с леден глас:

— Вижте моята жена, вашата кралица.

Обърнах се към морето от замръзнали, безизразни лица, които ме гледаха с неодобрение: те също не ме виждаха в тази роля, а и нямаха желание за това. Имаше наистина и няколко усмивки в най-вътрешните кръгове: жестоки и познати. Това бяха същите усмивки, с които бях израснала през живота си, усмивките по лицата на хората, които ми разказваха приказката за мелничарската дъщеря, усмивките на лицата им, когато за пръв път почуках на вратите им. Само че този път те не се смееха на мен. Аз бях прекалено дребна. Смееха се на него, сякаш не можеха да повярват — благородници, които се радваха да видят своя крал принизен, женен за някакво тъмно простосмъртно момиче.

Той веднага взе короната от възглавничката: бързаше да свърши, за да прекрати унижението си. Аз, от своя страна, още по-малко от него исках да съм там и да ми се подиграват, но знаех какво щеше да каже дядо ми: тези лица вечно ще ти се присмиват, ако им го позволиш. Не виждах как бих могла да им попреча. Високите рицари с техните бели скули и ледени бради, носеха сребърни мечове и ножове на кръста си, бели лъкове на раменете си — същите лъкове, с които ходеха на лов за простосмъртни хора, за да се забавляват, а аз бях видяла как техният крал само докосна един човек и извади душата му. Всеки от тях без съмнение можеше да ме посече на място.

Но когато кралят хвана короната и се обърна към мен с лице, замръзнало от недоволство, аз се пресегнах смело и я задържах, преди да я постави на главата ми. Той ме изгледа възмутено, но поне най-после го бях принудила да покаже някакви чувства, а аз отвърнах решително на погледа му. Познатият гняв отново се надигна в мен, но тук от него не ми стана студено; стана ми толкова горещо, че от бузите ми започна да излиза пара, а дланите ми горяха. Там, където ръцете ми докоснаха короната, тя започна да се загрява, а около мен острите като нож усмивки започнаха да се стопяват, когато тънки нишки от злато се появиха между пръстите ми и се преляха в среброто, разшириха се, обходиха всички краища на дантелената тъкан, всяка отделна брънка.

Старик стоеше неподвижно, стиснал устни, и гледаше как среброто се променя, докато в ръцете на двамата цялата корона стана златна и засия като слънце, странна и жива под облачното небе. Когато това стана, цялата тълпа едновременно въздъхна и въздишката се понесе като шепот. Той подържа короната още малко и после двамата заедно я сложихме на главата ми.

Сега тя беше много по-тежка отпреди; чувствах тежестта й на врата и раменете си, усещах, че иска да ме пречупи. И си спомних със закъснение, че точно тази способност беше дошъл да търси той, това беше искал от мен през цялото време, а сега аз бях показала на всички, че наистина я притежавам. Сега определено нямаше никакъв шанс той да ме пусне. Но все пак държах главата си изправена и се обърнах с лице към всички тях. Сега нямаше усмивки по лицата им, а неодобрението беше преминало в предпазливост. Погледнах в техните студени лица и реших, че няма да съжалявам, каквото и да стане.

Не се заклехме във вярност един на друг, нямаше празненство, а да не говорим за поздравления. Няколко кристални лица ме дариха със странични погледи, но общо взето те просто се обърнаха и плавно се изнизваха на всички страни през поляната, като ни оставиха сами пред могилата. Дори и слугата се поклони и изчезна, а когато всички си отидоха, кралят на Старик постоя там още един момент, после и той рязко се обърна и тръгна покрай лъскавото като огледало замръзнало поточе.

Последвах го. Какво друго можех да направя? Когато доближихме блестящата стъклена стена на покритото със свод пространство, видях, че другите елфи влизаха в отвори, входове и тунели, сякаш домовете им се намираха в очертанията на кристалната стена, нещо като къщи около поляна. Леденото поточе постепенно се разширяваше, докато вървяхме покрай него. Близо до края на покритата поляна, където стигнахме до блестящата стена, замръзналата й повърхност започна да изтънява и виждах, че дълбоко зад нея тече вода, а където стигаше до стената, водата избиваше на повърхността, след което се вливаше във входа на дълбок тунел и изчезваше.

До входа на този тунел започваше дълга стълба, издълбана в планинския склон. Кралят на Старик ме поведе по стълбата, стръмно, трудно за краката изкачване, което ни отведе много над върховете на белите дървета. Когато случайно погледнах надолу — силно се стараех да не правя това, защото стълбата нямаше перила и се страхувах, че ще падна — можах по-ясно да видя кръговете и останалата част от бялата поляна, която се простираше около тях. Опирах ръка на планинската стена и пристъпвах внимателно. Когато накрая стигнах до върха, той отдавна вече се беше изкачил там, но стълбата ме отведе до една-единствена голяма стая. Чакаше ме, стиснал юмруци, с гръб към мен.

Стаята беше много дълга и се простираше от единия до другия край на планината; от едната страна имаше тънка стъклена стена, съвършено прозрачна, от която се откриваше гледка надолу. Отидох бавно до нея и погледнах далече-далече надолу по склона. Водопадът, който сега беше под мен, се изливаше от голяма цепнатина в планинския склон, а от двете страни излизаше дим като стъкло, трошащо се в огъня. Водата се спускаше надолу, единственото, което виждах над нея, беше мъглив облак. Полузамръзналата река изчезваше в тъмната гора сред боровете, поръсени с бял сняг. Пътят с белите дървета не се виждаше никъде. Бяхме пътували само няколко часа, но в далечината нямаше и помен от Висня, не се виждаше никое от селата на простосмъртните. Във всички посоки се простираше само безкрайна зимна гора.

Не ми беше приятно да виждам това огромно тъмно пространство, покрито с бяла снежна дантела; не ми беше приятно да гледам мястото, където трябваше да бъде Висня, но я нямаше, а го нямаше и простосмъртният път, водещ към моето село. Дали им липсвах там вкъщи? Или просто бях изчезнала от ума им, точно както Старик изчезваше от ума ми, когато не го виждах? Дали майка ми ще забрави защо още не съм се върнала, дали ще ме забрави, ще забрави, че някога е имала дъщеря, която е печелела прекалено много пари и се е хвалела с това, като по този начин е предизвикала отвличането си от един крал?

Стените на стаята бяха покрити с прозрачни копринени завеси, по които блещукаха сребърни нишки. Липсваше комфортът, който създава едно огнище, но имаше големи поставки с ледени кристали, които на равни интервали се издигаха високо над главата ми, улавяха светлината и я отразяваха в себе си. Долу не беше имало никаква празнична трапеза, но тук имаше малка маса от бял камък с две чаши, гравирани едната с елен, а другата с кошута, в които вече беше налята течност. Вдигнах чашата с кошутата, но преди да отпия, кралят на Старик я грабна от ръцете ми и я запрати в стената толкова силно, че при удара от метала се отчупи парче и отскочи встрани. Виното се разля и образува широка локва на пода, като на места се появи странна бяла пяна от нещо, което е било сложено в чашата. Гледах го изумено.

— Щеше да ме отровиш?

— Разбира се, че щях да те отровя! — извика свирепо той. — Достатъчно лошо беше, че трябваше да се оженя за теб, но да се подложа на… — Той погледна отвратено към другия край на стаята, където, сега осъзнах, тънката завеса скриваше някакво помещение, нещо като спалня.

— Първо на първо, нямаше никаква нужда да се жениш за мен! — казах аз, в момента по-скоро озадачена, отколкото изплашена, но той направи още един раздразнен жест на презрение, сякаш бях сложила пръст в отворена рана. Значи беше въпрос на чест да се ожени за мен, тъй като е обещал, но нищо не му пречеше да ме убие веднага след това? В крайна сметка, той не беше дал никакъв обет, не ми беше обещал, че ще се грижи за мен и ще ме обича.

И после ме беше довел тук да ме убие и ме беше пощадил само защото… Бавно отидох и вдигнах чашата от пода. Върнах се към чувството, което изпитах, когато короната се промени в ръцете ми, усетих топлото й сияние и как там, където я стиснах, по среброто се разля злато. Обърнах се към него с вече изцяло златна чаша в ръка. Но той я погледна мрачно, сякаш виждаше собствената си гибел, а не една златна чаша.

— Няма нужда повече да ми напомняш — каза грубо той. — Ще получиш каквото ти се полага от мен.

Той свали бялата кожена пелерина и я хвърли на стола. След това разкопча ръкавелите си и горните копчета на ризата си. Ясно беше, че иска да се съблече веднага и…

За малко да кажа, че не е нужно да го прави, но осъзнах с нарастваща тревога, че това няма да помогне: той вече се беше оженил за мен и ме беше коронясал, защото беше длъжен, независимо че се опитвах да откажа. И макар че с радост би ме отровил, той не би ме излъгал. Нашата женитба ми даваше право да получа удоволствията на брачното легло, така че щях да ги получа, и нямаше значение дали ги искам, или не. Сякаш бях помолила някаква зла фея да ми намери клиент, който винаги плаща дълговете си точно на време.

— Но защо толкова силно искаш злато? — попитах го аз отчаяно. — Ти имаш сребро, и скъпоценни камъни, и цяла планина от диаманти. Толкова ценно ли е то за теб?

Той не ми обърна никакво внимание, точно както не ми обръщаше никакво внимание в шейната: аз бях само нещо, което трябваше да се понесе. Изглежда, имаше около петдесет сребърни копчета за разкопчаване, пръстите му обаче вече стигаха до най-долните. Гледах го отчаяно и накрая направих последен неистов опит:

— Какво ще ми дадеш в замяна на правата ми?

Той мигновено се обърна към мен, ризата му висеше почти отворена и отдолу се показваха гърдите му, млечнобели като мрамора в двореца на херцога.

— Кутия със скъпоценни камъни от моята съкровищница.

Изпитах такова облекчение, че за малко щях веднага да приема, но си наложих да поема дълбоко въздух три пъти, както постъпвах на пазара, когато някой ми направеше много добро предложение. Старик ме гледаше с присвити очи, а той не беше глупав. Макар че не искаше да спи с мен, знаеше, че и аз не искам да спя с него. Беше ми дал ниска оферта, каквато нямаше да му струва нищо, и искаше да види дали бързо ще я приема.

Аз, разбира се, исках да приема — сега вече ясно виждах леглото зад завесите и бях сигурна, че той ще е жесток с мен; случайно или от желание бързо да приключи с тази работа, макар и не нарочно. Но си помислих какво би казал дядо ми: по-добре да не сключиш никаква сделка, отколкото да сключиш лоша сделка и винаги да те мислят за лесна плячка. Стегнах се, за да успокоя треперенето в стомаха си, и казах:

— Аз превръщам среброто в злато. Не можеш да ми плащаш в скъпоценности.

Той се намръщи, но не избухна.

— Какво искаш тогава? — попита той и прибави хладно предупреждение: — И помисли добре, преди да поискаш прекалено много.

Бавно издишах дъха, който бях сдържала. Естествено сега бях изправена пред нов проблем: не желаех да се предам лесно, но не трябваше и да поискам прекалено много, а откъде можех да знам какво би сметнал той за прекалено много? Освен това вече знаех, че няма да ме пусне да си отида и също така няма да ме убие, а не се сещах какво друго бих могла да поискам от него. Освен отговори.

— Всяка вечер, в замяна на правата си, ще ти задавам пет въпроса и ти ще ми отговаряш, независимо колко глупави ти се струват.

— Един въпрос — каза той. — И никога няма да питаш за името ми.

— Три — отвърнах аз, окуражена: поне не беше реагирал възмутено. Той присви очи, но не каза нищо. — Е, тук прието ли е да се ръкувате, когато сключвате сделка?

— Не — моментално отговори той. — Питай още две неща.

Ядосах се, но стиснах устни.

— Тогава как сключвате сделки тук? — попитах аз, защото виждах, че това ще се окаже важно.

Той ме изгледа изпод вежди.

— Предложението се прави и се приема.

Разбира се, аз все още не исках да се карам с него, но виждах, че той пак ме изпитва, а при три въпроса на вечер щях да получавам само минимални късчета информация.

— Това не е истински отговор на въпроса ми и ако отговорите ти са все така безполезни за мен, тогава утре няма да задам никакви въпроси — казах многозначително аз.

Той се намръщи, но поправи отговора си.

— Ти представяш условията си и се пазарим, докато аз престана да имам възражения. Следователно, ти си задала въпросите си при тези условия и аз на свой ред съм отговорил. Когато си задала третия си въпрос и аз съм му отговорил, сделката е завършена и повече нищо не ти дължа. Какво друго е необходимо? Ние не се нуждаем от фалшивите церемонии на вашите документи и жестове; всички уверения са излишни там, където поначало няма доверие.

И така, той беше сключил сделката, тъй като беше отговорил на първия ми въпрос като част от нея — което според мен беше нечестно. Но не се канех да се карам с него за това. Това означаваше, че до утре вечер имах право само на един въпрос, а исках да получа хиляда отговора. Но започнах с най-важното:

— Какво трябва да стане, за да ме освободиш?

Той диво се разсмя.

— Какво още не съм ти дал? Ръката си, короната си, титлите си. И ти искаш да си вдигнеш още цената? Не. Трябва да си доволна от това, което вече си получила от мен в замяна на дарбата си и, простосмъртно момиче, предупреждавам те — добави той с ледено съскане, а очите му се свиха и се превърнаха в сини сенки, като дълбоко течение в замръзнала река, предупреждение, че може да паднеш и да се удавиш във водата отдолу, — тази дарба е единственото, което те държи на мястото ти. Помни това.

След тези думи той грабна наметалото си, сложи го и изфуча навън, като затвори с трясък вратата.

Глава 11

Обичам козите, защото знам какво ще направят. Ако оставя кошарата отворена или има разхлабен кол в оградата, те ще излязат навън, ще избягат, ще унищожат посевите; ако не се пазя от краката им, ще ме ритнат, докато ги доя; ако ги ударя с пръчка, ще избягат, но ако ги ударя много силно, винаги ще бягат, щом ме видят, освен когато са много гладни и аз имам храна. Разбирам козите.

Опитвах се да разбера Па, защото си мислех, че ако го разбера, по-малко ще ме бие, но нищо не се получи. Дълго време не разбирах Ванда, защото тя винаги ми казваше да се махам, но ми приготвяше ядене с другите и понякога ми даваше дрехи. Сергей беше добър с мен през повечето време, но понякога не беше, и аз не знаех защо е така. Преди си мислех, че е защото съм убил мама с раждането си и попитах Сергей, но той каза, че съм бил на три години, когато нашата майка е умряла и не аз, а друго бебе я е убило.

В същия ден отидох до дървото и видях гроба й и гроба на бебето и й казах, че ми е мъчно, че е умряла. Тя ми отговори, че и на нея й е мъчно, и ми каза да не правя бели и да слушам Ванда и Сергей и аз ги слушам, колкото мога.

Но сега Ванда и Сергей си бяха отишли, а Па беше умрял, и аз бях сам с козите и трябваше да извървим дългия път до града. Бях ходил в града само веднъж, когато Старик хвана Сергей, а и тогава за малко да не отида. Когато го намерих, първо си помислих, че никой няма да ми помогне, но после си помислих, че може би греша, също както бях грешил за други неща, затова трябва поне да опитам. Чудех се Па ли трябва да помоля за помощ, или Ванда. Па беше много по-близо, той работеше на полето, а Ванда беше много далече в града и щяха да минат часове и часове, докато дойде, а през това време Сергей щеше да лежи в гората. Но все пак не бях сигурен, затова изтичах и попитах мама и тя ми каза да извикам Ванда. Така и направих. И това беше единственият случай, в който бях ходил в града.

Сега не можех да се движа толкова бързо, защото водех козите. Знаех, че Ванда харесва панова Манделщам и че тя понякога ни даваше яйца, но тя беше още един човек, когото не познавах и нямаше да разбирам, а не знаех какво ще правя, ако ми кажеше да се махам. Не мислех, че можех да се върна и пак да моля мама в дървото да ми помогне; иначе тя нямаше да ми даде орехчето, защото орехчето беше да си го носиш със себе си. Затова ме беше страх да отида в града. Страхувах се, че панова Манделщам може да не ме вземе и тогава просто щях да остана сам в града с четири кози и нямаше да знам какво да правя.

Но Ванда беше права, защото когато накрая стигнах до къщата, панова Манделщам веднага излезе и попита:

— Степон, защо си дошъл? — Попита така, сякаш знаеше кой съм, макар че бях ходил в къщата й само веднъж и не бях говорил с нея, само с Ванда. Почудих се дали, може би, не е вещица. — Сергей болен ли е? Няма да може да дойде тази вечер? Но защо водиш козите? — Тя каза толкова много неща и зададе толкова много въпроси, че не знаех на кой да отговоря първо.

— Ще ме вземете ли при вас? — попитах отчаяно аз, вместо да отговоря, защото това трябваше да знам първо. Помислих си, че може да ми зададе всички други въпроси после. — И козите?

— Да — отговори тя. — Прибери ги в двора и ела вътре на чай.

Направих каквото ми каза панова Манделщам и когато влязох вътре, тя ми даде чаша чай, много по-хубав от чая, който пиехме вкъщи, и ми даде филия хляб с масло, а когато я изядох, ми даде още една, а когато и нея изядох, ми даде още една с мед. Стомахът ми се поду от ядене.

Докато се хранех, влезе панов Манделщам. Малко се притесних в началото, тогава вече мислех, че всичко е наред, защото панова Манделщам е майка. Аз не разбирах наистина какво са майките, защото моята беше в едно дърво, но знаех, че са много хубаво нещо и че хората са много ядосани и тъжни, ако ги изгубят, защото така беше с Ванда и със Сергей, а от друга страна, когато Па се връщаше вкъщи, аз винаги, също като козите, исках да избягам. Но когато панов Манделщам влезе в къщата, не беше както когато Па влизаше вкъщи: не се вдигна шум. Той само ме погледна, отиде до панова Манделщам и я попита много тихо, сякаш искаше аз да не чуя:

— Ванда ли дойде с него?

Тя поклати глава.

— Момчето доведе и козите си. Какво има, Йозеф? Нещо лошо ли се е случило?

Той кимна, доближи глава до нейната, така че да не чувам какво й шепне, но това не беше нужно, защото вече знаех какво е лошото, което се е случило. То беше, че Ванда и Сергей са заминали, защото Па е мъртъв в нашата къща. Панова Манделщам вдигна престилката си, притисна устата си към нея, докато той й разказваше, а после извика яростно:

— Не мога да повярвам! Нито за минута. Не и нашата Ванда! Този Кайус е истински крадец, винаги е бил такъв. Да причинява такива неща на горкото момиче… — Панов Манделщам я успокояваше, но тя се обърна към мен: — Степон, в града говорят ужасни неща за Ванда и брат ти Сергей. Говорят, че са убили баща ти.

— Убиха го — казах аз и те и двамата ме погледнаха ужасено, а после панов Манделщам седна до мен на масата и ми заговори тихо, както аз говоря на някоя коза, когато е уплашена.

— Степон, ще ни разкажеш ли какво се е случило?

Разтревожих се, когато си помислих, че трябва да му разкажа всичко, защото не ме биваше в приказването.

— Ще ми отнеме много време, докато го изкажа — отвърнах аз, но той само кимна. Старах се много, а те не ме прекъснаха нито веднъж, макар че говорих дълго.

Когато свърших, те не казаха нищо за известно време, а после панов Манделщам каза:

— Благодаря ти, че ни разказа всичко, Степон. Много се радвам, че Ванда те е пратила при нас. Можеш да останеш да живееш тук толкова дълго, колкото пожелаеш.

— Ами ако искам да остана завинаги? — попитах аз, за да съм сигурен.

— Значи можеш да останеш да живееш в нашия дом, докато ние имаме дом — отвърна той.

Панова Манделщам седеше до мен и плачеше. После изтри сълзите си, стана и ми даде още чай и хляб.

* * *

Това беше странен начин да прекарам първата си нощ като царица. Направих си легло пред огледалото от белите си кожи и спах на тях, за да мога да ги грабна и да мина през стъклото за секунди. Поспах малко, като често се будех и се ослушвах. Но никой не дойде тази нощ. Когато се събудих, небето просветляваше и утринните камбани биеха. Станах и махнах стола под дръжката на вратата, после потропах на вратата, докато прозяващите се стражи отвън я отвориха — бяха други, не онези, които ме бяха довели горе предишната вечер. Почудих се какво ли се е случило на онези мъже. Нищо хубаво, вероятно, ако Мирнатиус наистина мисли, че съм ги подкупила.

— Трябва да отида на утринната молитва — казах на новите стражи, като вложих възможно най-много увереност в думите трябва да отида. — Ще ми покажете ли пътя? Не познавам къщата.

Поради този демон, който с нетърпение очакваше да ме погълне, се чувствах доста набожна, а и нямаше кой да каже на стражите, че не притежавам голяма власт, затова те го приеха съвсем естествено. Заведоха ме долу в една малка църква, а аз коленичих, наведох глава и започнах да мърдам устни, сякаш повтарям молитвата. В църквата нямаше много хора, само свещеникът и няколко възрастни жени от къщата. Жените ме изгледаха одобрително, което можеше да се окаже полезно. Нетипичният за сезона студ проникваше през дървените стени, но това беше нищо в сравнение със студа в онова зимно царство, моето убежище от другата страна на огледалото. Хубаво беше, че е студено, така щях да мисля по-добре.

В нишата близо до мен имаше статуя на света София, окована във вериги, обърнала очи към небето. Един езически цар я беше оковал в тези вериги и й беше отрязал главата заради проповедите й, но тя беше спечелила войната, ако не битката — сега веригите се пазеха като свещена реликва в катедралата в Корон и се изваждаха при коронациите на царете или при други тържествени случаи. Бяха ги използвали, когато покойната царица, майката на Мирнатиус, била заловена при опита й да убие по-големия му брат с вещерство; и дори и тя да е имала свой близък демон, бяха я държали окована достатъчно дълго, за да я изгорят на кладата.

Затова Мирнатиус имаше основателна причина да не показва магическите си сили пред хора. Той не се нахвърли върху мен в трапезарията, нито дори в шейната, защото искаше да си спести неудобството да убеждава всички, че съм избягала. Помъчих се да се окуража от това, но то не беше достатъчно основание за оптимизъм. Опитвах се да очертая граници около силите му, но те бяха ужасяващо широки: той беше мой съпруг, беше цар, беше магьосник с пламтящ демон в себе си — демон, който ме желаеше. А единствените сили, които аз притежавах, бяха да избягам в един леден свят и да умра по не чак толкова страшен начин.

Но не можех да остана в църквата завинаги. Службата свърши. Станах и се върнах със старите жени в къщата, а когато влязохме в залата за закуска, Мирнатиус беше там и говореше с херцогинята.

— Някой виждал ли е милата ми съпруга тази сутрин? — попита той, сякаш нямаше представа какво може да се е случило с мен, а когато насочи очи към нея, там се съдържаше твърдо намерение да втълпи нещо в главата й.

Жените ме бяха наобиколили, слугите слагаха масата за закуска, а херцог Азуолас също влизаше в залата. Окуражена от присъствието им, казах:

— Бях на службата в църквата, господарю.

Мирнатиус почти изскочи от кожата си и се обърна да ме изгледа, сякаш бях призрак, или самата аз бях демон.

— Къде изчезна снощи! — извика той, въпреки че имаше свидетели.

Но той все пак не призова демона си и не се нахвърли върху мен да ме извлече навън с крясъци, а аз беззвучно въздъхнах от облекчение и сведох смирено очи.

— Спах много добре, след като си тръгна, господарю — казах почтително аз. — Надявам се, че и ти си спал така добре.

Той ме огледа от глава до пети, после огледа стражите от двете ми страни, които му се усмихваха съучастнически и съвсем очевидно не подозираха нищо. Всички наоколо се стараеха да скрият усмивките, които моят младоженски ентусиазъм предизвикваше. Когато очите на съпруга ми се върнаха към мен, той беше станал предпазлив. Разрушението, което предизвика в спалнята, включваше и булчинския ми сандък и всичките ми дрехи, но магическите му способности бяха възстановили и тях. По изумения му поглед виждах, че разпознава собственото си въображение в сложните виещи се шарки по дантелената гарнитура на връхната ми дреха. Беше съвсем очевидно, че не знаеше какво да мисли.

Стегнах се, прекосих залата и го хванах под ръка.

— Доста съм гладна — продължих аз, като се престорих, че не забелязвам как той изпъна мускули и се отдръпна от мен. — Ще седнем ли да закусим?

Не лъжех. Той не беше ме оставил да хапна много от сватбената вечеря, а студът още повече беше изострил апетита ми. На масата ядох за двама, а съпругът ми само бодна един-два пъти с вилицата, като от време на време се взираше в мен с присвити очи, сякаш искаше да се увери, че наистина съм там.

— Осъзнавам, скъпа моя, че в страстното си желание малко прибързано те откъснах от бащиния ти дом — каза ми той накрая. — Сигурно се чувстваш самотна, без никой от близките ти да е край теб.

— Мили съпруже, нямам нужда от друга компания сега, когато ти си до мен — казах аз, без да го поглеждам, — но признавам, че наистина ми липсва моята добра стара дойка, която беше край мен през цялото време след смъртта на майка ми.

Той отвори уста да каже, че ще изпрати да я повикат, но после замълча.

— Е — продължи той след малко, — когато се установим в Корон, ще я повикаме… скоро след това.

Така, като го накарах да мисли, че много искам тя да дойде, осигурих на Магрета известен период на безопасност. Благодарих му искрено.

През нощта беше паднал дълбок сняг, което ни задържа в къщата още един ден, а аз използвах всяка възможност да избегна компанията на мъжа си — старият ми катехист щеше да бъде изумен, ако видеше каква промяна беше предизвикал бракът в религиозните ми навици. Херцогинята изглеждаше малко учудена, когато поисках отново да отида в църквата след закуска, но аз споделих с нея, че майка ми е умряла при раждане и молех Пресветата дева да се застъпи за мен, при което тя одобри моето дълбоко чувство за дълг.

Разбира се, никой не харесваше факта, че за момента царят няма наследник, най-вече поради крехкия му вид. Гостите на масата на баща ми клатеха глава и твърдяха, че той отдавна е трябвало да се ожени. Мислеха, че не можем да си позволим междуособици за престола. Ако можехме, такива щяха да настъпят преди седем години, когато старият цар и големият му син умряха и оставиха за наследник подозрително красивото като цвете тринайсетгодишно момче, а всички ерцхерцози и принцове се гледаха над главата му като лъвове.

Някои от тях през годините дори идваха във Висня да търсят подкрепата на баща ми, а аз седях на масата, гледах в чинията си и слушах отговорите му. Те никога не говореха направо и той никога не им отговаряше направо, но им предлагаше, например, поднос с прясно изпечени сладкиши с мармалад от горски плодове, който идваше от Светя.

— По пазарите тук има много търговци от Светя. Те винаги се оплакват от тарифите — казваше небрежно той, с което им напомняше, че царят на Светя има голяма флота и жадно гледа към нашите пристанища.

— Говори се, че миналия месец третият син на хана е опустошил Риодна на изток — казваше той при друг случай, с което напомняше, че Великият хан има седем синове, жадни да нападат и плячкосват, а всичките те са доказани войни и разполагат с големи грабителски орди.

Миналата година бяхме на гости на принц Улрих. Вечер, след като Василия и нейните шушукащи приятелки напускаха масата, като ми хвърляха доволни погледи, защото нямаше опасност да стана красавица, аз оставах до баща си. Улрих, чиято дъщеря все още не беше омъжена за царя, макар че вече би трябвало да е станало, говореше за растящите цени на солта, от което забогатяваше, и колко напредват в ездаческото изкуство неговите млади рицари. В последната вечер от визитата ни баща ми протегна ръка, за да вземе лешници от една купичка и разсеяно каза:

— Хората на Старик опожариха манастир на един ден езда от Висня тази година. — После чупеше лешниците, изваждаше ядките, и оставяше празните черупки разпилени по чинията си.

Всички тези владетели разбраха смисъла думите му: дори и да постигнат победа, което едва ли щеше да стане бързо, те ще станат лесна плячка на по-големи зверове отвъд границите ни или на вътрешни врагове. Само ерцхерцог Дмитир би могъл да завземе трона, без да предизвика междуособици: той беше владетелят на Източните покрайнини и на пет града и разполагаше с голяма армия от татарски конници. Но дори и той предпазливо се беше задоволил с това да бъде регент, докато Мирнатиус порасне достатъчно, за да го ожени за дъщеря си.

Естествено, веднага щом бъде произведен наследник, деликатният цар щеше трагично да се разболее и Дмитир щеше да продължи да бъде регент, само че на внука си. Вместо това обаче, три дни преди сватбата, Дмитир неочаквано умря от остра треска — добра доза от черна магия, а както сега виждам и смъртта на стария цар и сина му също беше настъпила в забележително удобен момент — и след погребението Мирнатиус беше обявил, че е твърде съкрушен от скръб по любимия си регент, за да се ожени в скоро време. Принцесата беше изчезнала в някакъв манастир и повече никой не беше чул нищо за нея, а петте града бяха дадени на петима различни братовчеди.

Оттогава Мирнатиус царува и никой още не се е осмелил да се опита да го свали от власт. Но някои големи владетели продължават да гостуват на масата на баща ми или да го канят на гости, което напоследък става все по-често. Минаха четири години от несъстоялата се женитба, но Мирнатиус все още не се е оженил за Василия или за някой друг и се носят слухове, че леглото му е студено. Веднъж късно вечерта чух един недискретен барон, който беше дошъл на гости от Корон и беше пиян, да се оплаква, че както вървят нещата, дори и копелета няма да има. Разбира се, лордовете не знаеха за демона на царя, чието мнение трябва да се взима под внимание. Те обаче знаеха, че ако Мирнатиус не произведе наследник, борбата за трона рано или късно ще настъпи. И достатъчно от тях желаеха това да стане по-рано.

Баща ми имаше повече от една причина да иска царят да е оженен: в противен случай той скоро трябваше да вземе решение на коя страна да заложи с всичките рискове, които това решение носеше. Той също така не беше единственият владетел, който виждаше война на хоризонта, и то с много малък шанс за победа. Херцог Азуолас беше в много подобно положение, не достатъчно силен, че сам да се кандидатира за трона, но достатъчно силен, за да не може да остане неутрален. Затова никой в къщата нямаше нищо против аз през цялото време да се моля, а жените с радост ми помагаха, когато ги питах какви храни най-много допринасят за зачеване. Към края на деня имах голяма кошница, пълна с храни, които всички ми бяха препоръчали да взема от кухнята.

— Трябва малко да напълнееш, душенка — каза майката на херцога и ме потупа по бузата; избраните от нея храни заемаха половината кошница.

Кошницата чакаше пред огледалото, когато сложих сребърните си накити за вечеря. Около мен се беше събрала тълпа от дами и когато сложих короната си, а после я махнах и се оплаках, че имам главоболие и може би вместо да слизам долу, ще е по-добре да остана в стаята си и да съм си отпочинала, когато мъжът ми дойде. Те кимнаха одобрително и си тръгнаха, а аз бързо навлякох трите вълнени рокли и кожите и пак сложих короната на главата си. После взех кошницата и минах през огледалото.

Точно навреме: Мирнатиус беше хукнал нагоре по стълбите веднага щом беше чул, че няма да слизам на вечеря. Сигурно беше решил да не ме изпуска от очи по време на вечерята и после собственоръчно да ме завлече горе. Но аз се измъкнах с кошницата си точно когато ключът се завъртя в ключалката и седях в безопасност на брега с вечерята си, която се състоеше от стриди, черен селски хляб и череши, когато той нахлу в стаята и установи, че пак ме няма.

Огледа празната стая и размаха безсилно ръце. Този път не изпадна в пристъп на ярост, макар че няколко минути обикаля стаята, като надничаше под завивките, под леглото, зад пердетата. После застана в средата на стаята и гледаше залязващото слънце със стиснати зъби и юмруци. Последните лъчи на оранжевия залез се отдръпнаха от лицето му и изведнъж чертите му се изкривиха от ярост и потиснат гняв и си помислих, че сигурно пак ще изпочупи всичко в спалнята.

Но той само изпъшка сподавено:

— Ще ми дадеш ли силите отново да възстановя изпочупеното?

Затвори очи и започна да трепери, после огънят рязко се разгоря и започна шумно и яростно да пращи, а Мирнатиус се смъкна на колене, наведе се и опря ръце в пода. Постоя в тази поза известно време, като се задъхваше и отпускаше глава, после се изправи и попита огъня:

— Затова ли я искаше? Защото е вещица?

— Не! Тя е като онези от зимата, студени и сладки; тя е като кладенец, дълбока, много дълбока. Ще пия много дълго време, преди да я свърша… Искам я! Намери я!

— Какво очакваш да направя? — попита Мирнатиус. — Как изчезва, щом не е вещица? Стражите, които я пазеха, пред вратата не бяха подкупени, нито снощи, нито сега. Няма друг изход от тук — нито друг вход.

Огънят пращеше и си говореше нещо.

— Не знам, не виждам — изсъска той. — Старата жена, ще ми я доведеш ли?

— Не — изморено отговори царят след малко. — Ирина ме помоли да изпратя да я доведат. Ами ако тъкмо тя я учи на тези хитри номера?

— Доведи я! — нареди огънят. — Доведи я! А ако Ирина все още я няма, ще изпия старата жена вместо нея… но, о-о, не я искам! Тя е стара, тя е немощна, ще свърши много бързо! Искам Ирина!

— И после ще ме оставиш да обяснявам как жена ми и старата й дойка мистериозно са умрели, първо едната и на следващия ден другата? Толкова ли не разбираш? Не мога да накарам всички да забравят за тяхното съществуване.

После се дръпна ужасено, защото огънят изрева и изскочи от огнището. Едно ужасно лице се оформи от огъня със зяпнала уста и очни ябълки и се плъзна към него.

— Искам я! — крещеше то в лицето му, превърна се в дебела тояга и започна да го удря от двете страни, после заприлича на някаква чудовищна котка, дебнеща мишка, и накрая потъна обратно в горящите пънове, а царят остана проснат на земята с димящи изгорени дрехи на местата, където го беше докоснал.

Огънят бавно догаряше, като съскаше и мърмореше нещо. Мирнатиус лежеше свит и неподвижен, закрил главата си с ръка. Когато накрая огънят се превърна в мълчалива жар, той се размърда бавно, потръпвайки от болка, като пребит човек. Но въпреки всичко продължаваше да бъде красив: разкъсаните му дрехи се отлепиха от кожата му и паднаха на земята, а когато се изправи, по него нямаше никакви белези. Демонът, изглежда, обичаше да поддържа добър вид навсякъде. Царят се олюля от слабост, но след като за момент погледна към вратата, допълзя до леглото — до моето легло — и почти моментално заспа.

На брега на реката аз здраво обвих раменете си с ръце. Този път не ми беше толкова студено, колкото предишната вечер, благодарение на пластовете дрехи и на кошницата с храна. Беше ме страх, че всичко веднага ще замръзне, но с всяка хапка ме спохождаше спомена за жените, които ми я бяха дали, за всички прошепнати съвети и благопожелания, и това ме сгряваше. Не успяваше обаче да докосне ледения страх в стомаха ми. Утре Мирнатиус щеше да изпрати да доведат Магрета, независимо от хитростите, които бях използвала на закуска, и все още не знаех как да я спася, нито нея, нито себе си.

* * *

След като кралят на Старик си тръгна, дълго се разхождах напред-назад в новата си спалня, обзета от гняв и страх. Нащърбената златна чаша стоеше на масата и презрително ми напомняше за предупреждението, което той ненужно ми беше отправил. Такъв щеше да бъде животът ми занапред: затворена сред тези хора с ледени сърца, ще пълня съкровищницата на краля им със злато. А ако някога откажех да го правя — втората чаша с отрова нямаше да закъснее.

Спах неспокойно зад тънките копринени завеси, които прошумоляваха и си шепнеха нещо зловещо при всяко движение на въздуха, а на сутринта осъзнах, че не съм попитала най-важното — как да изляза от стаята. По стените не се виждаха никакви врати. Сигурна бях, че дойдох от другата страна на стъклената стена и че той излезе от същата страна, но прокарах ръце по цялата повърхност и не намерих и следа от някакъв отвор. Нямаше начин да изляза, за да ям и да пия нещо, а и никой не идваше при мен.

Единствената ми малко смразяваща утеха беше, че неговата алчност за злато го беше накарала да се ожени за мен, затова сигурно нямаше да ме остави да умра от глад. Бях постигнала уговорка да ми отговаря на въпросите всяка вечер, но той все пак можеше да ме остави да страдам дълго време. И кога щеше да е вечер? Обикалях отчаяно из стаята, докато се изморих и седнах пред стъклената стена. Гледах безкрайната гора и чаках, но минаха часове, или поне така ми се стори, а светлината навън не се промени. Все още валеше слаб сняг и снежната покривка по боровете през нощта беше станала по-дебела.

Все повече огладнявах и ожаднявах, докато накрая изпих течността, която той беше оставил в чашата си. Почувствах се замаяна, измръзнала и освирепяла, когато накрая той се появи през една врата, която преди миг не съществуваше, и бях сигурна, че не беше на същото място като вчера. След него вървяха двама слуги и носеха доста голям сандък, който прозвънтя, когато го поставиха в краката ми. Но аз сложих крак на капака му, за да не могат да го отворят и скръстих ръце.

— Ако имаш късмет да хванеш гъска, която снася златни яйца — заявих надменно аз и изгледах презрително краля — и искаш тя да снася редовно, добре е да се грижиш за нея както трябва, ако имаш малко ум, разбира се — ти имаш ли такъв?

Двамата слуги отскочиха ужасени, а той замръзна, застрашително надвисна над мен, и заблестя със свой собствен гняв: от раменете му изникнаха ледени висулки, които приличаха на светещи ножове, а скулите на лицето му изпъкнаха като полирани камъни. Но аз се изправих гневно и вдигнах високо глава, а той внезапно мина покрай мен и отиде до стъклената стена. Застана там и се взираше в гората, стискайки ръце в юмруци, сякаш се мъчеше да овладее гнева си, а после каза с леденостуден тон:

— Да, ако исканията й са разумни.

— В момента искам да вечерям — отвърнах сърдито. — На масата до теб, да ми се сервира така, както се сервира на теб, сякаш съм скъпоценната кралица, за която с такава радост се ожени. Колкото и да ти е трудно да напрегнеш въображението си до такава степен, че да си го представиш.

Той продължаваше да гледа гневно, но щракна с пръсти на слугите. Те се поклониха и бързо напуснаха стаята, а почти веднага след това влезе голяма група прислужници. За кратко време те подредиха трапеза и трябваше да употребя голямо усилие, за да не я нарека великолепна: сребърни чинии и кристални чаши, снежнобяла ленена покривка; двайсетина блюда, всичките студени, повечето непознати за мен, но с облекчение установих, че мога да ги ям. Пикантна розова риба, нарязан на филийки кремав плод с жълтеникава кора, желирани малки кубчета от нещо твърдо и солено, купа с нещо, което приличаше на сняг, но миришеше на рози и имаше сладък вкус. Стори ми се, че разпознах блюдо с грах, но зърната се оказаха замразени и твърди. Имаше еленско месо, сервирано на блокчета сол, сурово, но нарязано толкова тънко, че можеше да се яде.

Когато свършихме, слугите вдигнаха масата, после той избра две от жените и каза, че те ще бъдат моите прислужници. Двете изглеждаха доста нещастни от тази перспектива, а и аз не бях много по-щастлива от тях. Той не ми каза имената им, а аз почти не можех да ги различа от останалите. Едната беше с малко по-дълга коса, сплетена на тънка плитка с малки кристални мъниста от лявата страна, а другата имаше малка бяла бенка под лявото око. Това бяха единствените разлики, които забелязах. Косите им бяха сиво-бели и носеха същите сиви дрехи като останалите кралски слуги.

Но отпред на дрехите си имаха сребърни копчета, затова отидох, докосвах ги с пръсти едно по едно и ги превръщах в сияйно злато. Всички слуги погледнаха към тях изумено.

— Така всеки ще знае, че сте мои слуги — казах им аз, а те започнаха да изглеждат по-примирени със съдбата си, докато кралят на Старик, за моя радост, имаше недоволен вид.

— Как да ви повикам, когато имам нужда от нещо? — попитах аз, но те не отговориха, а погледнаха към господаря си. Веднага се сетих, че, разбира се, той им е казал да не отговарят на въпросите ми, за да ме накара да изразходвам един от въпросите си към него. Прехапах устни и го попитах хладно:

— Е?

Той леко се усмихна, видимо доволен.

— С това — отвърна той и посочи с глава към жената с бялата бенка, която ми подаде малко звънче. После ги освободи и когато излязоха от стаята, ми каза също така хладно: — Имаш още един въпрос.

Имах хиляда практически въпроса, особено ако никой друг нямаше да ми казва нищо — къде щях да се къпя, откъде щях да получавам чисти дрехи — спешният, непрактичен въпрос се надигна в гърлото ми, същият въпрос, чийто отговор знаех и всъщност не исках да чуя.

— Как мога да се върна във Висня? Или в дома си?

— Ти? Да стигнеш от моето кралство до огрения от слънцето свят? — Презрението му ясно показа, че според него имах същия шанс да стигна дотам, колкото да стигна до Луната. — Не можеш, освен ако аз не те заведа там.

При тези думи той стана и бързо излезе от стаята. Отидох в спалнята си, дръпнах завесите, за да се скрия от безкрайния здрач, покрих лицето си с ръце, стиснах зъби, а горещите сълзи изгаряха клепачите ми.

Но на сутринта се събудих и позвъних със звънчето, изпълнена с решимост. Новите ми прислужници дойдоха моментално, а вместо да им задавам въпроси, аз се опитах просто да им давам заповеди. Това подейства сравнително добре: донесоха ми огромна сребърна вана, по-дълга от мен, за да се изкъпя. По ръба й имаше лед, както и скреж по повърхността, но когато предпазливо проверих с ръка, водата по странен начин беше приятна, затова леко потръпнах и стъпих вътре, като очаквах, че ще изпищя, но очевидно каквото Старик беше направил, за да ме доведе в царството си, беше такова, че да мога да понасям студа.

Освен това ми донесоха храна и чисти дрехи. Дрехите бяха бели, украсени със сребро — всяка нишка от което превърнах в злато. Имах намерение да продължа започнатото и да се навирам в лицата на всички, колкото можех повече. Но въпреки че ме обслужваха цяла сутрин, жените не ми казаха имената си, а аз не исках да изхабя един въпрос към съпруга си, само за да ги науча. Вместо това, когато накрая седнах да закуся, казах на жената с бенката:

— Тебе ще те наричам Флек, а нея ще я наричам Цоп, заради плитката, освен ако не предпочитате нещо друго.

Флек се стресна и за малко да изплиска питието, което наливаше в чашата ми, изгледа ме изумено, после размениха погледи с Цоп, която ме гледаше също толкова стреснато. За един миг се изплаших, че съм ги обидила, но лицата и на двете се оцветиха с нежен синьо-сивкав цвят.

— За нас е чест — каза Флек и сведе очи; стори ми се, че е искрена. Не мислех, че в имената, които им дадох, има нещо кой знае колко хубаво. Просто се бях опитала да стигна до истинските им имена.

Все пак се почувствах доста доволна, но после закуската свърши и ме очакваше дълъг ден на бездействие, като се изключи сандъкът в средата на стаята. Погледнах го намръщено, но нямаше с какво друго да се занимавам; изобщо нямаше какво да правя. А кралят все пак беше направил каквото поисках. Не ми беше приятно да изпълнявам желанията му, а още по-малко да му давам златото, към което с такава алчност се стремеше, но също така ясно виждах, че това беше цената, която плащах за живота си, а ако не исках да я плащам, можех със същия успех да счупя стъклената стена и да се хвърля долу върху скалите на водопада.

— Изсипете го на пода — казах неохотно на Цоп и Флек.

Те свършиха това с лекота и изправиха празния сандък в края на сребърната купчина. После ми се поклониха и ме оставиха да си върша работата.

Вдигнах една от сребърните монети. В моя свят те изглеждаха небелязани, но на странната, брилянтна светлина, която се процеждаше през кристалните стени, се виждаше изображение: едно от онези изящни снежнобели дървета, а от обратната страна — стъклената планина със сребърните порти в полите й, само че на това изображение нямаше водопад. В моята ръка обаче, дори при най-слабо усилие, златото обхвана монетата и заблестя между пръстите ми с жълтия си блясък.

Онова, което ме ядоса, или поне се мъчех да ме ядоса, беше контрастът между слънчевата топлота, заключена като затворник между пръстите ми, и безкрайната сива студена светлина отвън. Запратих силно монетата в сандъка, после следващата, и следващата. Взех една шепа монети и се забавлявах да гледам как, докато падат в сандъка, всяка от тях става златна. Не беше трудно, но аз не бързах. Щом свършех, той веднага щеше да ми донесе още един сандък за превръщане.

Когато напълних около четвърт от сандъка, отидох до стъклената стена и седнах да погледам новото си кралство. Пак беше почнало да вали сняг. Реката като тънка черно-сребърна змия се виеше в гората под тежестта на големи ледени блокове и внасяше разнообразие в гледката, но скоро снегът скри и нея. Нямаше никакви следи от ферми, пътища и каквото и да е от нещата, които разбирах, а небето беше сиво и мрачно, без някъде да се различават отделни облаци. Единствено планината, като самотен остров, блестеше ярко, сякаш улавяше всичката светлина, която се разсейваше по снега и леда, и ревностно я събираше в себе си, за да създаде неправдоподобните си склонове. В стените хиляди нюанси нежно проблясваха и изгасваха, а когато силно натиснех студената повърхност, за момент около пръста ми проблясваха различни цветове.

— Откъде… посочи ми откъде идва храната — казах аз на Флек, след като ми донесе обеда, семпло плато от тънки резенчета риба и изящен плод, наредени със застъпване в кръг. Тя се поколеба и по лицето й се изписа объркване, но когато отидох до стъклената стена и сочех с ръка околността, тя хвърли бърз, разтревожен поглед към гората и не дойде до мен; поклати глава и посочи надолу.

Намръщих се и погледнах чинията с храната.

— Тогава, заведи ме там, откъдето идва рибата.

В главата ми се въртеше някаква неясна идея, че мога да избягам, да преплувам през планината по течението на някаква река, но всъщност просто исках да изляза от стаята. Предполагаше се, че съм кралица. Би трябвало да мога да се разхождам из владенията си.

Флек изглеждаше изпълнена със съмнение, но отиде до стъклената стена и я отвори. Не видях какво направи. Не натисна никакъв лост, не направи никакъв жест, нито произнесе магическа дума. Просто тръгна към стената, после се обърна към мен и изведнъж ме канеше да мина през един свод, сякаш той винаги е бил там. Тръгнах след нея по коридор, който можеше да бъде и тунел; стените бяха гладки като стъкло без никакви грапавини. Коридорът се спускаше стръмно надолу и тя ме поведе много колебливо, като често ми хвърляше загрижени погледи. Докато вървяхме, минахме покрай различни стаи, за които се сетих, че са кухни, макар че в тях нямаше никакъв огън: пред дълги маси облечени в сиво елфи работеха изкусно с острите си ножове и приготвяха ядене от кутии, съдържащи бели плодове, риба със сребристи люспи и парчета кървавочервено месо.

Донякъде се радвах да ги видя, защото те внасяха някаква нормалност в мястото: най-малкото защото тук имаше хора, които извършваха разбираеми за мен дейности. Но когато някой от тях ме видеше, ме зяпваше с нескрито учудване и поглеждаше към Флек, която избягваше погледите им. Предположих, че една кралица не би трябвало да се разхожда в помещенията за прислугата, а и самата аз представлявах странна гледка. Вдигах високо глава и вървях изправена след нея, а след още един завой минахме покрай последната кухня и излязохме в празно пространство. Флек спря и ме погледна, като че ли се надяваше, че кухните ще са ми достатъчни; но тунелът продължаваше, а аз бях любопитна.

— Продължавай — казах аз. Тя се обърна напред и започнахме още по-стръмно спускане надолу.

Осветлението от стените ставаше все по-слабо, колкото по-надолу слизахме, докато накрая останаха само мъждукащи светлинки, които преминаваха една в друга, издигаха се и спадаха, сякаш се намирахме под земята и до нас стигаше само отразена отгоре светлина. Вървяхме доста дълго. Няколко пъти слизахме по тесни виещи се стълби, докато Флек излезе от тунела, мина през друга арка и влезе в пещера, чиито стени бяха от назъбен кристал и имаше тесни пътеки около дълбок басейн с тъмна вода.

Повърхността му беше гладка и спокойна като стъкло, но по стената бяха закачени мрежи с дълги дръжки и след като постоях и гледах няколко минути, сребристите люспи на някаква сляпа риба просветнаха дълбоко във водата и пак изчезнаха. Наведох се и докоснах повърхността. Въпреки че сега можех да натопя ръка в стопен лед и да си помисля, че това е вода за къпане, усетих с пръстите си, че тази вода е непоносимо студена. Гледах как от докосването ми се появиха вълнички и се разширяваха в концентрични кръгове. Те бяха единственото вълнение, докато стигнаха далечния край и се върнаха към мен, като се разбиваха една в друга, а накрая замряха и настъпи пълен покой.

Питах се колко ли още такива езера има под земята и колко овощни градини има сред кристалните стени; докъде се простираше този невъзможен свят, съдържащ се в планината, тази крепост от светлина и скъпоценни камъни. Флек стоеше мълчаливо до мен и чакаше. Тя беше изпълнила заповедта ми, но това с нищо не беше подобрило положението ми. Нямаше за мен друга възможност за бягство освен смърт чрез удавяне и тя нямаше да отговори на нито един от въпросите ми. Изправих се.

— Добре, върни ме в покоите ми — казах аз и добавих: — По друг път. — Исках да видя колкото можех повече.

Тя се поколеба и отново изглеждаше разтревожена, но след като излязохме от пещерата, ме поведе надолу, сякаш трябваше да слезем още по-надолу, за да се върнем по друг път. Осветлението още отслабна и минахме покрай сводове, откъдето се виждаха още такива тъмни езера. Още по-надолу, където едва мъждукаше някаква светлина, минахме покрай друга пещера с езеро, но когато погледнах вътре, не се виждаше водна повърхност. Минах през свода, за да погледна надолу — там имаше само празна шахта от необработен кристал, която слизаше надолу и надолу, а на дъното имаше голяма цепнатина, сякаш езерото, което някога се е намирало тук, е било източено на друго място. Когато погледнах назад, видях, че Флек седи до вратата и гледа празното езеро с отпуснати ръце и безизразно лице.

Минахме покрай още няколко такива пресушени езера и стигнахме до кръстовище между проходите. Флек тръгна с нескривано нетърпение по тунела, който се изкачваше нагоре, очевидно радостна да се върне горе. Скоро и аз съжалих, че я бях накарала да ме заведе толкова дълбоко: макар да нямах усещане за изминалото време, краката ми усетиха изкачването и се изморих много преди светлините в стената да започнат да стават по-ярки. А ни оставаше още път. Флек ме преведе по пътека покрай едно толкова голямо помещение, че на слабата светлина не се виждаше края му — то беше огромно поле, засадено от край до край с бледовиолетови гъби, чиито шапки се поклащаха на високите стебла като странни диви цветя. Там видяхме двама елфи с кошници, чиито дрехи бяха един нюанс по-тъмно сиво от другите. Те не ме погледнаха с изненада; хвърлиха само един бърз поглед към Флек и веднага пак наведоха очи. Тя ги погледна също толкова бързо и после гледаше само напред, докато излязохме от помещението.

Оттам тръгнахме по висока спираловидна стълба, тясна и виеща се около вретеновиден кристален стълб. Ставаше все по-светло и така разбирах, че се движим нагоре, но нищо друго не се променяше и изглеждаше, че всичко това може да продължи вечно.

— Изведи ни от тази стълба, ако можеш — казах, когато почувствах, че повече не издържам. Флек само погледна назад към мен, наведе глава и продължи изкачването, но на следващия завой излязохме на една площадка.

Не знаех дали площадката си е била там, или се е появила специално за нас, и не ме интересуваше. Просто бях благодарна, че се измъкнах от тясната стълба. Но излязохме на някаква поляна с лозе, което в началото сметнах за поредната странност, а после осъзнах, че то е умряло: под изсъхналите от корените пръчки на тъмносивата лоза се виждаха тънки перголи от бледосиво дърво, забити в напуканата почва, а по изсъхналите клони със сухи листа имаше малки твърди плодове. Флек бързаше да отмине мъртвото лозе и аз бързах с нея. Имах чувството, че вървя през гробища.

Изкачихме още три стълби, но те не бяха толкова потискащи, и накрая се озовахме в по-светъл проход, който плавно вървеше нагоре. После неочаквано минахме под един свод и бяхме пак в стаята ми. По нищо не бях усетила, че сме я приближили.

Радвах се, че повече няма да вървя. Почувствах се много уморена, все едно бях обиколила най-далечните села около дома ми и бях извървяла много мили, докато се прибера, с тази разлика, че тук бях слизала надолу и се бях качвала нагоре в дълбоката крепост на тяхната планина. Но не се радвах, че се прибирам в стаята си. Тя не беше нищо повече от затворническа килия, а цялата тази планина беше оградата на тъмницата. Флек ми донесе чаша вода, както бях поискала, после се поклони и побърза да си тръгне. Радваше се да се отърве от мен, преди да съм й заповядала да ме заведе на друго глупаво и неудобно място, защото не знаех къде отивам и не можех да попитам, а тя не можеше да ме предупреди, че това са места, които самите те избягват.

Миг след като тя излезе, от стаята вече нямаше изход. Нищо, аз и без това нямаше къде да отида. Седнах до сандъка, взех шепа сребро и започнах презрително да го хвърлям обратно, превърнато в злато. Работех с мрачна ритмичност, като съзнателно не бързах. След известно време събрах последните сребърни монети и ги превърнах в златни, тъкмо когато Цоп влезе и донесе табла с вечерята ми. Помислих си пак да настоявам кралят на Старик да дойде да вечеря с мен, единствено за да го накажа, само че и аз не заслужавах такова наказание, затова седнах да вечерям сама, а той се появи, когато свършвах.

Веднага отиде до сандъка и го отвори. Дълго време не каза нищо, само стоеше и гледаше слънчевата светлина, която се отразяваше в блесналите му от алчност очи и озаряваше ледените му черти със златен блясък. Довърших вечерята си и отидох при него.

— Слугите се държаха добре и изпълняваха всичките ми заповеди — казах мило аз: исках да знае, че се бях справила много добре сама и съм се чувствала удобно без каквато и да е помощ от него.

Но той дори не вдигна поглед от сандъка.

— Както и трябва да бъде. Задай въпросите си — каза той с пълно пренебрежение и аз мигновено осъзнах, че всичко, което съм направила, е още по-удобно за него. Сега той дори не трябваше да си спомня за мен повече от веднъж на ден. Щях да седя в стаята си, да превръщам среброто в злато и да умирам от скука, а три въпроса дневно едва ли бяха голямо бреме за него.

Стиснах зъби.

— Какви са задълженията на кралицата на Старик? — попитах студено, след като се замислих за миг.

Естествено не исках да съм му полезна с нищо повече, но работата е това, което определя мястото на човек в света. Ако за момент допуснем, колкото и да е невероятно, че съм се омъжила за ерцхерцог и съм заобиколена от слуги, щях да знам какво да правя — да управлявам домакинството и да се грижа за децата, когато се родят; да се занимавам с изящно бродиране, тъкане, да играя централна роля в двора. Тук нямах представа какво е предназначението ми, а дори и да не ми харесваше, все пак исках съзнателно да пренебрегвам задълженията си, а не да не ги изпълнявам само защото съм глупаво момиче, което не знае какви са те.

— Те зависят от нейните дарби, от които ти имаш само една. Занимавай се с нея.

— Възможно е толкова да се отегча от еднообразието, че да престана да я упражнявам — казах аз. — По-добре е да ми кажеш какви други задължения имам и да оставиш на мен да реша кои от тях да се опитам да изпълнявам.

— Ще направиш ли хиляда зимни дни от един летен ден, ще събудиш ли нови снежни дървета от земята? — каза той подигравателно. — Ще поправиш ли раненото лице на планината с вдигане на ръка? Когато направиш всички тези неща, ще станеш истинска кралица на Старик. Дотогава престани да си въобразяваш, че си нещо друго, освен това, което си.

Той изрече тези думи със звънтящ глас, в който прозвуча една дълбока остра нотка, а аз получих неприятното усещане, че за да ми се подиграва, използва истината, а не безсмислици. Сякаш кралицата на Старик би могла, ако поиска, да предизвика зима посред лято и да възстанови целостта на планинския склон с махване на ръка. Само че на нейно място, на мястото на някаква велика магьосница или ледена вещица, сега бях аз — обикновено простосмъртно момиче, което нямаше друга работа, освен да излива река от злато пред алчния му поглед.

Сигурна бях, че с подигравките си цели да ме накара да ме унижи и не исках да успее. Затова, когато свърши да ми се присмива, казах хладно:

— Тъй като все още не съм се научила да предизвиквам снеговалеж, когато на мен ми е удобно, ще се задоволя да бъда това, което съм. И следващият ми въпрос е: как мога да знам кога слънцето е залязло в простосмъртния свят?

— Не можеш — отговори намръщено той. — Какво значение има, след като не си там?

— Независимо от това, аз трябва да празнувам Шабат. Той започва при залез-слънце тази вечер…

Старик сви нетърпеливо рамене и ме прекъсна:

— Това не ме засяга.

— Добре, ако не ми помогнеш да разбера кога е Шабат, отсега нататък ще разглеждам всеки ден като Шабат, тъй като със сигурност ще изгубя представа кога е нощ и кога е ден без залезите и изгревите, които ги делят един от друг. Забранено е да се работи на Шабат и аз съм напълно сигурна, че превръщането на среброто в злато може да се смята за работа.

— Може би ще намериш начин да заобиколиш забраната — каза той с копринен глас и аз не се затрудних особено да схвана заплахата в думите му. Естествено, ако спра да упражнявам дарбата си, ще престана да имам стойност за него и няма да просъществувам много дълго.

Погледнах го право в очите и казах:

— Това е заповед за моя народ и ако не съм я нарушавала, за да сготвя храна, когато съм гладна, или да запаля огън, когато ми е студено, или да приема пари, когато съм бедна, не можеш да очакваш, че ще я наруша заради теб.

Това, разбира се, бяха глупости — щях да го направя, ако опре нож в гърлото ми. Моят народ не е издигнал в особена добродетел този акт — да умреш в името на религията си — намираме това за ненужно — още повече че от всеки от нас се очаква да наруши Шабат, за да спаси човешки живот, включително и собствения си. Обаче не беше нужно Старик да знае това. Той ме изгледа намръщено, излезе от стаята и се върна след няколко минути с малко огледало в сребърна рамка, окачено на верижка като медальон. Държеше го на дланта си и го гледаше втренчено, а топлата светлина на залеза го огряваше, точно както златото от сандъка преди малко беше осветило лицето му. Той разклати огледалото на верижката в лицето ми и видях, сякаш гледах като през ключалка, отрязък от хоризонта — по оранжевото небе се появиха тъмносини петна и предсказваха настъпването на нощта. Но когато протегнах ръка да го взема, той го дръпна и каза хладно:

— Попитай дали можеш да го получиш, щом толкова силно го желаеш.

— Може ли да получа огледалото? — попитах аз през стиснати зъби. Той го задържа над ръката ми и го пусна, така че нямаше опасност да се докоснем. Миг след това се обърна и излезе.

* * *

Със Сергей не стигнахме до пътя за Висня. Тръгнахме натам през гората, но след като вървяхме може би час, започнахме да долавяме гласове и кучешки лай. В селото вече не бяха останали много кучета. Повечето хора изядоха своите, защото зимата продължаваше безкрайно дълго. Запазиха само най-добрите ловни кучета. Сега те ни преследваха. Спряхме. След малко Сергей каза:

— Аз мога да отида при тях…

Ако го хванеха, вероятно щяха да спрат гонитбата. Повечето от тях нямаше да продължат да търсят само мен. Така поне аз щях да избягам. Ако продължахме да бягаме заедно, аз щях първа да се изморя. Сергей беше по-висок и по-силен от мен, а на мен полите ми пречеха да тичам в гората. Представих си как ще обесят Сергей, как ще сложат въжето около шията му, той ще увисне във въздуха и ще рита с крака, докато умре. Веднъж видях как обесиха един крадец, когото заловиха на пазара.

— Не — казах аз.

И тръгнахме през гората заедно.

За известно време стана тихо, но после същите звуци пак стигнаха до ушите ни. Първо далечен кучешки лай, после още един. Те се приближаваха. Тръгнахме по-бързо и отново стана тихо, но после много се изморихме и забавихме ход. Чухме кучешки лай от една страна, после от друга. Те ни преследваха от всички страни, както гониш кози, за да ги вкараш в кошарата. По земята все още имаше сняг, който не се беше стопил, и оставяхме следи. Не можехме да избегнем това.

После изведнъж притъмня. Не беше залязло слънцето. Имахме чувството, че сме вървели много дълго време, но това беше защото бяхме много изморени. Дължеше се на един голям сив облак, който покри небето. Излезе вятър, който ни удари в лицата и замириса на сняг. Не исках да мисля, че ще завали сняг. Беше много късно за снежна виелица. Беше почти юни. Но снежинките дойдоха, първо няколко, после много повече, и накрая стояхме сами на една полянка в гората, заобиколени от снежна завеса.

Вече не чувахме кучешки лай и гласове. Снегът се сипеше на парцали, а въздухът беше тежък и показваше, че ще вали много дълго. Всички сигурно се бяха прибрали в селото. Продължихме пътя си, колкото можехме по-бързо, въпреки че нямаше къде да отидем, само трябваше да се отдалечаваме. Новият сняг се сипеше върху стария сняг, затова не виждахме заледените места и калните дупки. Подхлъзнах се на скрит камък и си ударих коляното, а Сергей се спъна, просна се по лице в кишата и по главата му полепнаха снежни бучки, по които падаше още сняг и ги уголемяваше, докато вървяхме.

Свикнала бях да вървя дълго, но вече бяхме изминали много повече, отколкото е разстоянието от фермата на баща ми до къщата на Мирием, а там се вървеше по път. Но не можеше да спираме. Сега вече не знаехме в коя посока се намира пътят. Възможно беше да се движим в кръг. Студът пълзеше от пръстите ми нагоре по ръцете и краката ми. Обувките ми бяха мокри и каишките всеки момент щяха да се скъсат. Усещах го, въпреки че краката ми бяха безчувствени. От време на време Сергей трябваше да спира и да ме изчаква. Накрая едната обувка се скъса, пак се спънах и паднах, а тенджерата изхвърча настрани.

Мина доста време, докато я намерим. Трябваше да продължим напред, но се сетихме за това едва когато затънахме в преспите, а ръцете ни премръзнаха и изтръпнаха. Продължавахме да търсим и накрая аз намерих дупка в една висока снежна преспа и я изкопах. Отстрани беше малко подбита. Погледнахме я, това беше само една тенджера, в която нямаше какво да сготвим. Вече и двамата знаехме, че не е трябвало да спираме да я търсим, но не го казахме на глас. Сергей взе тенджерата и се изправихме, за да продължим пътя си.

Но после аз се вгледах в преспата. Малко сняг беше паднал от върха й, а под снега имаше стена, която ми стигаше до китката, но все пак беше истинска стена, която някой беше изградил от камъни. Не беше много дълга. От другата й страна беше доста чисто, като се изключи една огромна преспа, два пъти по-висока от Сергей. Възможно беше това да са само няколко дървета и храсти, които снегът беше затрупал, но когато прескочихме стената и се приближихме, видяхме, че това всъщност беше малка къщичка, направена от камъни в основата и дъски нагоре. Стара, изсъхнала мрежа от бръшлян покриваше къщата — стените, прозорците и дупката, където е била вратата. Между сухите листа се беше образувал лед, който снегът беше покрил. Пълзящите бръшлянови клонки се чупеха и падаха щом ги докоснахме.

Влязохме вътре, без дори да чакаме очите ни да се приспособят. Все едно какво имаше вътре; нямаше как да бъде по-лошо, отколкото беше навън. След няколко мига видяхме, че там има маса, стол, дървено легло и печка. Летвите на стола и леглото бяха изгнили и паднали, изгнил беше и дюшекът, но печката беше масивна и здрава. До нея бяха подредени стари дърва за огрев.

Отчупих няколко дъсчици от леглото, взех малко слама от дюшека за подпалка и седнах до огнището да запаля огън с малките летвички. Добре знаех как се прави това, защото понякога свършвахме дървата, огънят ни изгасваше и трябваше да запалим нов. Сергей остави тенджерата и се мъчеше да се стопли, като тъпчеше на едно място. После излезе навън. Когато се върна, аз вече бях подкарала огъня. Той носеше два наръча мокро дърво и чудо на чудесата: картофи.

— Има градина — каза той.

Картофите бяха малки, но той беше изровил десет, и те бяха само за нас двамата.

Поддържах огъня със старите дърва, докато се разгоря. Наредихме мокрите дърва, които Сергей беше донесъл, върху печката и пред нея, за да съхнат. Сложихме картофите във фурната, а на печката нашата тенджера със сняг, за да се стопи и сгорещи. Седнахме до печката да се сгреем, докато заври водата, а после пихме гореща вода, за да се стоплим и отвътре. Стоплихме още вода, нарязахме картофите и ги пуснахме във водата да се сварят. Така щяхме да изядем картофите и после да изпием картофената вода. Струваше ни се, че картофите се варят много бавно, но накрая се свариха. Изядохме ги още горещи, пареха на езика и бяха много вкусни.

Докато ядяхме, не мислехме за нищо. Бяхме толкова премръзнали и гладни. Свикнала съм да съм гладна и да ми е студено, но не чак толкова. Беше по-зле отколкото през онази година, когато останахме без храна. Затова не мислех за нищо друго, освен да се стопля и да ям. Но после свършихме яденето и се стоплихме, и когато налях чаши с картофена вода от тенджерата, си спомних как тенджерата падна върху Па и врящата каша се изсипа върху него. Цялата треперех, само че не от студ.

След това отново се замислих. Не мислех за Па, мислех за нас. Не ни бяха заловили, не бяха обесили Сергей, нито мен. Не бяхме умрели от студ в гората. Вместо това бяхме тук в малката къщичка съвсем сами, и се топлехме до огъня, и намерихме картофи, и знаех, че това не е естествено.

Сергей също го знаеше.

— Никой не живее тук, отдавна никой не е живял тук — каза той. Каза го много високо, сякаш искаше да бъде сигурен, че ако има някой наблизо, ще го чуе.

Исках да му вярвам. Но, разбира се, никой жив човек не би живял тук. Гората принадлежеше на Старик. Нямаше път, който водеше насам. Нямаше ферма или ниви наоколо. Само една празна къщичка в гората, за един човек да живее в нея сам. Сигурно принадлежеше на някоя вещица, а кой знае дали вещицата е жива или не, и кога ще се върне.

— Да — отговорих само аз. — Който е живял тук, си е отишъл. Погледни леглото и стола. Те отдавна гният. Както и да е, ние скоро ще си тръгнем.

Сергей енергично кимна в съгласие с мен.

Страх ни беше да спим в къщата на вещицата, но нямаше къде другаде да отидем и беше излишно да разсъждаваме по въпроса. Сложихме още дърва в огъня и после се качихме на печката, където беше топло. Помислих си да кажа на Сергей, че един от двамата трябва да остане на пост, но заспах, преди да успея да изрека думите.

Глава 12

Стоях сама в моята стая от стъкло и лед и когато слънцето в огледалото ми залезе, разчупих хляба, който Флек ми беше оставила, и отпих глътка вино. Не можех да запаля свещ, те двете с Цоп ме изгледаха озадачено, когато им казах да ми донесат такава. Изпях молитвите, които прозвучаха неубедително в ушите ми без до мен да пеят баща ми и майка ми, или дядо ми и баба ми. Спомних си онази последна вечер във Висня, пълната с хора къща, и как всички се радваха за Басия и Исак. Утре тя пак щеше да празнува с баба ми, майка си, братовчедките ми и приятелките си: последния Шабат преди сватбата. Преглътнах сълзите си и си легнах.

Нямаше какво да чета и с кого да говоря. Спазих Шабат на другия ден, като изричах на глас каквото си спомнях от Тората. Признавам си, че никога не съм се интересувала особено от свещената книга. Баща ми дълбоко я обичаше. Мисля, че съкровената му мечта е била да стане равин, но родителите му били бедни, а той не бил много добър с четенето; затруднявали го думите и буквите, но числата му били лесни. Затова го изпратили да чиракува при един лихвар, а този лихвар познавал панов Мошел и чиракът му се запознал с най-малката дъщеря на панов Мошел.

Както и да е, почти всеки Шабат баща ми ни четеше от Тората, а думите се лееха гладко, защото ги знаеше почти наизуст. Но аз през това време мислех главно за работата, която не ми беше позволено да извършвам, или се опитвах да прогоня от главата си глада, който ме гризеше, или, в по-добри времена, задавах най-трудните въпроси, които можех да измисля, за да затрудня баща ми с отговорите. Но спомените се бяха запечатали по-дълбоко, отколкото предполагах, и когато затворих очи и се опитах чуя гласа му и да шепна след него, видях, че сравнително добре се справям с текста. Бях с Йосиф в затворническата килия на фараона, когато слънцето пак залезе, Шабат свърши и съпругът ми пак ме посети.

Не отворих веднага очи, приятно ми беше да го накарам да чака, но той ме учуди, защото не каза нищо, а по лицето му се четеше задоволство. Промяната от мрачното примирение със съдбата беше забележителна. Стиснах зъби и се облегнах назад.

— Защо си толкова доволен?

— Реката отново е неподвижна — отговори той.

Това в първия момент не ми говореше нищо. После отидох до стъклената стена. Цепнатината в планинския склон се беше запълнила с изпъкнали ледени криви и тънкият водопад беше замръзнал на място. Дори и реката се беше превърнала в блестящ твърд път и беше престанала да тече. Падналият дълбок сняг беше покрил дърветата в тъмната гора с бяла пелена.

Не знаех защо замръзването на неговия свят толкова го радваше, но имаше нещо ужасяващо и зловещо в тази безизразна блестяща белота. Нещо целенасочено в изличаването на зеленината и земята от света, което ме накара да се замисля за всичките ни дълги, тежки зими, за попарената ръж в нивите, за изсъхналите овощни дръвчета. Когато той застана до мен, видях почти възторжена радост на лицето му и бавно попитах:

— Когато вали сняг в твоето царство, в моето също ли вали?

— Твоето царство? — повтори той и самата идея го накара да ме изгледа с презрение. — Вие, простосмъртните, много бихте искали да го направите свое, вие, които издигате огньове и стени, за да не ме допуснете, и забравяте за зимата, веднага щом свърши. Но то все пак е мое царство.

— Е, значи е и мое — казах аз и останах доволна, когато той се намръщи от мрачното напомняне, че се е оженил за мен. — Но, ако искаш, мога да задам въпроса по друг начин: има ли сняг в огрения от слънцето свят днес, въпреки че трябва да е пролет?

— Да — каза той. — Новият сняг вали тук само когато вали и в света на простосмъртните. Доста се потрудих, за да го постигна.

Гледах го безизразно, защото в първия момент не осъзнах пълния ужас на думите му. Знаехме, че хората на Старик идват през зимата, че бурите им дават сила и че излизат навън от леденото си царство заедно с виелиците; знаехме, че зимата ги прави могъщи. Но не ми беше хрумнало — нито на никой от хората, които познавах, — че те могат да причиняват зимата.

— Но… всички в Литвас ще умрат от глад, ако преди това не замръзнат. Ще унищожиш реколтата…

Той дори не ме погледна, до такава степен не го интересувах. Беше вперил поглед навън, очите му бяха ясни и блестящи и с удоволствие наблюдаваше безкрайната белота на царството си, там където аз виждах само глад и смърт. Лицето му изразяваше пълно тържество, сякаш точно това беше искал да постигне. Стиснах юмруци.

— Сигурно се гордееш със себе си? — казах аз през стиснати зъби.

— Да — отговори той и се обърна към мен. Осъзнах, макар и късно, че това можеше да се възприеме и като въпрос. — Планината няма повече да кърви, докато зимата продължава, и аз наистина имам причина да се гордея. Удържах на обещанието си, макар че цената беше висока, и всичките ми надежди се сбъднаха.

След като изпълни задължението си, той вече се канеше стремително да напусне стаята, но внезапно се спря и ме погледна отвисоко.

— Но допуснах един пропуск — каза рязко той. — Макар и да нямаш власт нито в този свят, нито в своя, ти все пак си носител на висша магия и аз трябва да отдам заслужената почит на това. Отсега нататък ще получаваш всички удобства, които пожелаеш, и ще ти изпратя по-подходящи жени, дами с висок ранг, които да те обслужват.

Това звучеше изключително неприятно: да бъда заобиколена от рояк усмихнати благородни дами, които със сигурност ще ме мразят, или ще ме презират не по-малко от него.

— Не ги искам! Тези в момента са ми достатъчни. Можеш да им кажеш да отговарят на въпросите ми, ако искаш да си мил с мен.

— Не искам! — отговори той с лека гримаса на отвращение, сякаш бях предложила да целуне някакво малко беззащитно животинче. Вероятно и това би направил с по-голямо удоволствие. — Но ти говориш така, сякаш съм им забранил. Ти си избра да ти отговарям на въпросите, когато можеше да поискаш какви ли не дарове. Кой е този глас, който ще ти отговаря сега безплатно, когато си поставила на отговорите такава висока цена? А как би могъл някои нисш слуга да иска заплащане?

Когато той излезе, би трябвало да изпадна в пълно отчаяние. Вместо това се радвах, че го няма. Много по-неприятни ми бяха задоволството и радостта му, отколкото раздразнението и студения му гняв. Седях и гледах през прозореца дебелата снежна покривка, която бе хвърлил над света, дълго след като настъпи нощ и малкото огледало потъмня. Не се тревожех много за херцога и жителите на града. Но знаех какво ще случи на близките ми, когато цялата реколта бъде унищожена и длъжниците стигнат до пълно отчаяние.

Представях си как майка ми и баща ми стоят сами, снегът се сипе по стряхата на къщата им и как отвсякъде са обградени от още по-студена омраза. Дали ще отидат във Висня при дядо ми? Дали и там ще бъдат в безопасност? Бях оставила състояние, с което биха могли да заминат на юг, но не можех да повярвам, сега, когато толкова силно го исках, че до такава степен ще ме забравят. Те няма да заминат без мен. Дори и ако дядо ми им каже къде са ме отвели, те няма да тръгнат. Можех да им изпратя писмо, пълно с лъжи: аз съм кралица, щастлива съм, не се тревожете повече за мен, но те нямаше да повярват.

А ако повярваха, това щеше да разбие сърцата им още повече, отколкото ако съм умряла. Майка ми, плака, защото съм взела кожената наметка на една жена, която се изплю в краката й. Тя щеше да си помисли, че съм най-студеното същество в света, ако съм ги напуснала, за да стана кралица на убиеца Старик — крал, който би замразил целия свят, само за да подсили планинската си крепост.

На сутринта, докато Флек и Цоп разчистваха масата след закуската ми, обявих:

— Искам да се разходя с шейна.

Това беше изстрел в тъмното: представях си, че една благородна дама от Старик би била склонна да прави такива разходки, но зад него също се криеше и тайна надежда за бягство. Този път попадението беше добро. Флек кимна без колебание и ме изведе от стаята по дълга, главозамайваща стълба, която водеше обратно до голямото, кухо, покрито със свод пространство в сърцето на планината.

Беше още по-страшно да слизам надолу, отколкото да се качвам нагоре: много по-ясно усещах крехките стъпала, които сякаш бяха направени от стъкло, и колко далече долу е земята. Виждах много по-ясно, отколкото ми се искаше, изящните бели дървета, подредени едно до друго в идеални кръгове — високи и разлистени в централния кръг, крехки млади дръвчета с голи клони в най-външния.

Накрая стигнахме до земята и Флек ме поведе през поляната по някакъв сложен лабиринт от пътеки с гладка ледена повърхност, чиито бордюри бяха мозайки от скъпоценни камъни. Нямаше да мога да различа един завой от друг, дори и да ги разучавах цял ден. Тук срещахме други високопоставени елфи, облечени с по-светлосиви дрехи от Флек, някои дори с кремави и почти бели дрехи, също следвани от слуги. Те открито ме зяпаха, някои с любопитни усмивки, заради тъмната ми коса и кожа и блестящото злато — носех короната на главата си, тъй като ми се струваше уместно да напомня на всеки, който ме видеше, че съм негова кралица.

Минахме през още един тунел в планината, но той беше широк и достатъчно голям, за да пътува шейна през него; излязохме на друга вътрешна поляна, където стадо елени с остри нокти пасеше някакви прозрачни цветя, а шейната стоеше на открито — те нямаха нужда от навеси и конюшни, помислих си аз. Същия кочияш, който ни беше докарал до планината, стоеше до нея и правеше нещо с поводите — изглежда, работеше по тях, макар и да не виждах никакви инструменти в ръцете му. Когато Флек му каза, че желая да се разходя, той мълчаливо стана, отиде до една двойка елени и бързо ги впрегна. После ми отвори вратата на шейната, толкова лесно и просто стана.

Което беше достатъчно, за да ми покаже, че нямам шанс да избягам по този начин, и само си бях загубила времето. Все пак се качих в шейната. Той каза нещо на елените и дръпна поводите, а те потеглиха, влязоха в друг тунел и полетяхме по покритите със сняг пътища. Хванах се за дръжката на шейната, за да се задържа. Струваше ми се, че се движим много по-бързо, отколкото когато пристигахме, но може би беше така, защото слизахме надолу по тъмен тунел, който водеше към сребърните порти. Елените потропваха с копита като танцьори — тап-тап-тап — по ледената повърхност, после ослепителна бяла светлина разцепи тъмнината пред мен, портите се отвориха, шейната излетя от блестящия склон на планината и навлязохме в снежната гора.

Все още бях вкопчила ръце в дръжката, но когато ме лъхна студеният вятър, поех дълбоко въздух и почувствах удоволствие от това, че се движа, че съм навън, макар и да нямаше голяма вероятност да постигна нещо полезно. Но си струваше да опитам.

— Шофер — казах аз. Кочияшът се стресна, също като Флек и Цоп, погледна назад към мен, за да се увери, че говорех на него. — Искам да отида във Висня. — Той ме гледаше с празен поглед, затова прибавих: — Мястото, откъдето ме взехте преди сватбата.

Той потръпна, сякаш бях поискала да ме закара до вратите на ада.

— В огрения от слънцето свят? Това не е разстояние, което може да се измине, освен по кралския път и по негова воля.

Когато каза това, осъзнах, че никъде не се виждаха белите дървета и сребристобелият път, по който бяхме пътували, за да стигнем до планината. Обърнах се и погледнах назад. Все същата гледка: стъклената планина се извисяваше и ярко блестеше, а следите от шейната прерязваха дълбокия сняг и стигаха до сребърните порти. Виждах водопада, който сега беше замръзнал, и блестящата лента на реката, която отиваше към дърветата. Но пътят на Старик го нямаше като че ли никога не е бил там, а всички дървета, които виждах пред себе си, бяха тъмни борове, натежали от белия сняг.

Облегнах се назад на седалката замислено и тъй като не казах нищо, кочияшът продължи напред. Нямаше друг път и той подкара шейната по замръзналата повърхност на реката — единствената пътека, която се виждаше между дърветата. Елените, изглежда, не се затрудняваха да тичат по лед; може би ноктите на копитата им помагаха.

Кралството на Старик, изглежда, беше една безкрайна гора. Не виждах нищо около нас, никакви сгради, а когато забравих и попитах кочияша дали някой живее извън ледената им планина, той не отговори, само погледна назад, което значеше: Питай краля. Пътувахме доста време и нищо не се променяше. Сигурно вече беше около пладне, но колкото повече се отдалечавахме от планината, толкова по-тъмно ставаше, безоблачно сивото небе притъмня като при здрачаване, а дърветата и снегът около нас потънаха в мъгла.

На хоризонта, който се виждаше в тесния процеп между дърветата, там, където реката се сливаше с небето, се появи черна линия. Елените забавиха ход и Шофер се обърна назад към мен. Не искаше да продължава напред, точно както Флек не искаше да слиза надолу в недрата на планината, а мускулната треска в краката ми напомняше за последствията от настояването ми да продължим. Но ако ги оставях те да решават вместо мен къде да ходим, със сигурност никога нямаше да мога да избягам.

— Трябва ли да се връщаме? — Нарочно придадох на думите си въпросителен тон, за да видя дали мога да го накарам да продължим напред. Той се поколеба, но вместо към мен се обърна към елените и рязко им извика нещо. Продължихме напред към хоризонта и скоро под клоните на дърветата стана тъмно като в нощ и едва различавах стволовете им по брега. Нямаше луна, нямаше звезди, нищо не проблясваше по тъмното небе: само листата хвърляха по-тъмна сянка на тъмносивия фон. Елените неспокойно клатеха глави; очевидно и те бяха недоволни, а и според мен едва ли ги интересуваше кой точно се вози в шейната, която теглят. Замръзналата река продължаваше напред и изчезваше някъде в тъмнината.

— Добре, да се връщаме — предадох се аз накрая и Шофер веднага смени посоката с огромно облекчение. Докато обръщаше шейната, още веднъж погледнах назад и ги видях: две фигури, облечени с тежки кожи, се появиха на брега на реката — едната от тях беше царица.

* * *

Мирнатиус дори не трепна, когато най-после студът ме принуди да се върна обратно през огледалото. Промъкнах се до камината колкото можех по-тихо и се топлех на огъня, като внимателно следях дали няма да се събуди. С магията си беше превърнал леглото в подходящ декор за красотата си и дори както се беше изтегнал, потънал в дълбок сън, той беше произведение на изкуството. Въздъхна и се обърна в съня си, като мърмореше нещо неразбираемо и дишаше дълбоко, леко разтворил устни, после подаде голото си рамо изпод завивката и видях линията на врата му.

Аз трябваше да бъда в това легло с него, да бъда младоженката, която се страхува от обикновени неща, от несръчността и егоизма. Те биха били достатъчни, за да се страхувам. Винаги съм мислела, че просто ще го изтърпя и ще търся начин извън спалнята да бъда полезна и да заслужа тази безценна монета — уважението. Но несъмнено с такъв красив мъж би трябвало да имам право да храня предпазливи надежди за онези неща, поради които жените си имаха неприятности и за които само бях слушала.

Вместо това тази перлена черупка съдържаше чудовище, което искаше да ме пие бавно като чаша хубаво вино, да ме изпие до дъно с утайката, и да остави празната чаша, а аз трябваше всеки ден да го надхитрявам, само за да остана жива. Вече не бях сигурна кой е господарят и кой е слугата, но този демон беше поставил Мирнатиус на трона преди седем години и оттогава го захранваше с магическа сила, а той очевидно беше готов и желаеше да ме предаде и да извърши плащането чрез мен, с някои дребни оплаквания за неудобството да замазва разрушенията, които оставяше, като разпокъсаните и овъглени дрехи на пода.

Хвърлих обгорените парчета в огъня и поспах неспокойно край камината. Щом дойде утрото, станах, бързо облякох нощницата си, за да изглежда, че съм спала цяла нощ и позвъних на слугите, които дойдоха веднага. Мирнатиус се стресна, събуди се от неочаквания шум и гледаше възмутено, но слугите вече бяха в стаята. Помолих ги да ни приготвят вана и да ни донесат закуска, после поисках от една прислужница да ми помогне да се облека и те всички се засуетиха из спалнята, като не ни оставяха сами. После попитах съпруга си с нежен глас:

— Спахте ли добре, господарю?

Той ме изгледа смаяно, но в стаята имаше четири души.

— Много добре — каза той след малко, без да сваля очи от мен и без да мисли какво говори и какво ще означава това за моето положение в неговия двор, когато слугите ще разкажат на всички, че царят, който за всеобща тревога толкова не се интересуваше от удоволствията на плътта, определено е спал в стаята на жена си, а не в своята, и то е спал добре.

Не си представях, че особено се старае да поддържа благоразположението на придворните си, тъй като просто можеше да ги хипнотизира, когато не бяха склонни да се съгласят с него. Предпочиташе само да дозира недоволството им, без да изразходва много от магията, която взимаше назаем от демона. Но аз имах нужда от всяко оръжие, до което можех да се добера, всичко, което би могло да ми бъде полезно, затова скочих в леглото до него — той малко се дръпна и ме изгледа подозрително — а когато дойде таблата със закуската, му налях чай, и тъй като бях забелязала, че го обича много сладък, прибавих няколко лъжички вишни, и му го поднесох. Когато го опита, изглеждаше разтревожен, защото си помисли, че и това е магия.

Не можеше да ми каже нищо в присъствието на слугите — а те не се канеха да си тръгнат, когато имаше толкова материал за клюки, и им бях дала основание да стоят. Особено камериерките. Мирнатиус беше гол, тъй като демонът снощи беше унищожил дрехите му, а завивките се смъкнаха от голите му рамене и крехките му гърди. Момичетата до една му хвърляха игриви погледи, когато мислеха, че не ги виждам, и си търсеха всякакви поводи да се въртят около него. Но можеха да си спестят усилията: той не откъсваше очи от мен, предпазливо приемаше хапки само от моите ръце и отговаряше на моите празни приказки със същите, докато ваната беше напълнена.

— Ще отида на утринната молитва, господарю, докато взимаш банята си — казах аз и изчезнах.

Но когато излязох от църквата, на двора чакаше шейната и товареха багажа ни.

— Тръгваме за Корон, гълъбице моя — каза Мирнатиус в преддверието с присвити очи; нямах избор: трябваше да пътувам в шейната насаме с него през тъмните гори и да отида в неговия дворец, пълен с неговите войници и неговите придворни.

Влязох вътре, сложих си сребърната огърлица, облякох трите вълнени рокли и кожите и слязох долу, като носех собствената си кутия за бижута: в това нямаше нищо необикновено; моята мащеха винаги носеше своята със себе си, когато пътуваше, и никой нямаше да узнае, че в моята нямаше нищо друго, освен сребърната ми корона, и че останалите ми дрънкулки са натъпкани между дрехите ми, за да бъде кутията лека. Сложих я от моята страна на шейната. Ако се наложеше, можех да скоча с кутията, да изтичам в гората и да търся огледална замръзнала вода, през която да избягам.

Но когато потеглихме, червеният блясък на гладния демон не се показа в очите на Мирнатиус и си спомних, че никога не съм го виждала в тях през деня, а само след като се стъмни. Той почака, докато се отдалечим от къщата — всички жени ми махаха за довиждане с кърпичките си — и тогава изсъска със собствения си човешки глас:

— Не знам къде изчезваш всяка нощ, но не мисли, че ще ти позволя да продължиш да бягаш.

— Ще трябва да ме извиниш, скъпи съпруже — казах аз след малко, докато внимателно обмислях: какво исках той да си помисли или да знае, че знам? — Заклех ти се във вярност, но в спалнята вместо теб винаги идва някой друг. Катериците бягат по инстинкт, когато ловецът много приближи.

Той се отдръпна от мен в ъгъла на шейната, гневно мълчеше и ме гледаше подозрително. Постарах се да заема непринудена поза, облегнах се на възглавниците и гледах напред. Бързо се движехме през дълбоката тишина на гората, клоните на дърветата бяха увиснали под тежестта на навалелия сняг и еднообразният, скучен пейзаж ми действаше успокоително. Вероятно беше студено, но това беше нищо в сравнение със зимното царство, където прекарвах вечерите си, а и пръстенът на ръката ми ме изпълваше с хладно спокойствие.

Пътувахме така доста време, после Мирнатиус рязко попита:

— И къде точно бягат катеричките, когато искат да се скрият?

Погледнах го малко учудено. Току-що бях разкрила, че знам за вселения в него демон и неговите намерения към мен, така че той не можеше да очаква да му кажа каквото и да е или да му сътруднича по какъвто и да е начин. Но когато не му отговорих, той се намръщи като недоволно дете, наведе се и изсъска:

— Кажи ми къде отиваш?

Огнената му сила се разля върху мен и изтече в жадния ми пръстен, а аз останах недокосната. За малко да го попитам защо си хаби силите: предварително знаеше, че няма да успее. Но сигурно той толкова беше свикнал да разчита на магията, че не се беше научил да мисли. Единственото нещо, което някога ми е помогнало в къщата на баща ми, беше мисленето. Там никой никога не се интересуваше какво искам и дали съм щастлива. Трябваше сама да намеря пътя, по който да постигна онова, което желаех. Сега, когато ставаше въпрос за оцеляването ми, бях благодарна за това.

Но виждах, че ако само седя и не казвам нищо, Мирнатиус най-вероятно ще избухне. Буреносните облаци вече се събираха на челото му и въпреки че демонът му нямаше да се появи преди вечерта, той все пак можеше да заповяда на съвсем обикновените си стражи да ме хвърлят в затворническа килия, където да го чакам. Хората, разбира се, щяха да са възмутени, ако изпрати новата си жена в затвора и тя изчезне от там без обяснение и баща ми несъмнено щеше да се възползва от това положение — но нямах основания да мисля, че Мирнатиус гледа толкова далеч напред и се тревожи за такива последствия.

Освен ако аз не го накарах да се разтревожи.

— Защо не се ожени за Василия преди четири години? — попитах ненадейно аз, точно когато отвори уста, за да се разкрещи.

Постигнах желания ефект да прекъсна надигащия се гняв в него.

— Какво? — каза неразбиращо той, сякаш самият въпрос му се струваше безсмислен.

— Дъщерята на принц Улрих — казах аз. — Той има десет хиляди войници и солна мина, а царят на Ниемск ще се радва да го приеме за васал, ако те убият. Трябваше да си осигуриш неговата вярност, след като уби ерцхерцог Дмитир. Защо не се ожени за нея?

По лицето му се редуваха гняв и объркване.

— Приказваш като онези дърти кокошки, които ми крякат в съвета.

— Които ти никога не слушаш, а само омайваш до унес, когато много ти досадят? — казах аз и гневът получи надмощие. Но това беше друг вид гняв. Да го поучават за политика, беше позната досада за него. — Но те не грешат. Литвас има нужда от наследник, а ако ти не предоставиш такъв, вероятно ще ускориш детронирането си. А сега, когато се ожени за мен, а не за Василия, Улрих може да реши да действа, преди да ти се отдаде възможност.

— Никой няма да ме детронира — каза рязко той, сякаш го бях обидила.

— Как ще им попречиш? — попитах аз. — Ако Улрих омъжи Василия за принц Казимир, те няма да дойдат в Корон и ти да ги омагьосаш, за да не тръгнат с армиите си към града. Можеш ли да контролираш умовете им от разстояние триста мили? Можеш ли да спреш един от хилядата стрелци да не те убие със стрела на бойното поле или да накараш десет убийци едновременно да пуснат мечовете си, ако нахълтат в покоите ти да те убият?

Той ме погледна така, сякаш никога досега не се беше опитвал да отговори на такива въпроси, дори и за себе си. Най-вероятно си мислеше, че всичките му съветници са глупаци или страхливци и не знаят, че притежава магия, която може да го спаси от всякакви заплахи. Но демонът му не изглеждаше чак толкова всемогъщ, а магиите на майка му не я бяха спасили от кладата. Той, изглежда, не се чувстваше толкова непобедим, когато му се зададе конкретен въпрос, а също така не каза, че греша за границите на способностите му.

— Теб какво те е грижа? — нападна ме той, сякаш мислеше, че се преструвам на дълбоко загрижена за неговото благополучие. — За теб това несъмнено ще е голямо удоволствие.

— Удоволствието ми ще продължи до момента, в който ме пронижат с меча си веднага след теб — отговорих аз. — Улрих и Казимир биха предпочели баща ми да е техен съюзник, не противник, но това не е задължително, и не биха рискували неудобството аз да родя наследник, след като вече са ти отрязали главата. Разбира се — добавих аз, — това ще е така само ако ти не си ме убил преди това по някакъв подозрителен начин и не си им дал на всички тях заедно прекрасно извинение да тръгнат срещу теб.

Последното всъщност беше основното, което исках да му кажа.

Мирнатиус притихна, оттегли се замислено в ъгъла, но за мен беше малка победа, че вече не ме гледаше втренчено, а се обърна навън и се мръщеше на идеите, които набих в главата му и които до този момент доста успешно беше избягвал.

Пътувахме през целия дълъг, студен ден. Няколко пъти кочияшът спря, за да починат конете, и два пъти ги сменихме в конюшните на различни боляри, а хората енергично ни се покланяха. И двата пъти съзнателно слизах от шейната, за да се разходя из двора и да поговоря любезно с домакините, да кажа нещо хубаво за децата, които бяха изкарани да ни се поклонят. Исках да ме запомнят колкото може повече хора, колкото и той да искаше всички да ме забравят. Мирнатиус се държеше сдържано, като през цялото време ме гледаше с премрежени очи и успяваше да създаде илюзията, че съм обожавана младоженка.

Вечерта все не настъпваше: странно нещо за такъв студен зимен ден, в който всичко беше покрито с дълбок сняг. Бях благодарна за това, макар че залезът на слънцето започна да пали червения пламък в очите на Мирнатиус, когато влизахме във вътрешния двор на двореца в Корон. Наоколо гъмжеше от войници и Магрета стоеше на стъпалата, скръстила ръце на гърдите си, малка и стара с тъмното си наметало, а от двете й страни имаше стражи, което говореше, че той е изпратил хора във Висня снощи и им е наредил бързо да я докарат тук преди да се стъмни.

Когато се качих по стълбите и стигнах до нея, тя ме прегърна и проплака:

— Душенка, душенка.

Тя ми благодари, че съм си спомнила за една стара жена и съм изпратила да я доведат, но я бях подценила: гласът й трепереше, ръцете й ме притискаха твърде силно. Тя разбираше, че ни грози смъртна опасност.

Аз също разиграх малка сценка, като благодарих на мъжа си за неговата доброта и прекрасната изненада да заваря Магрета тук, стегнах се и го целунах на стълбите пред стражите, с което го стреснах; сигурно си мислеше, че само той може да си служи с това оръжие. Той не помръдна, когато докоснах горещите му устни с моите и бързо се дръпнах от него, сякаш се бях притеснила от собствената си смелост. Обърнах се към стражите и попитах Магрета дали са се грижили добре за нея, благодарих им, когато тя кимна и каза, че е била в безопасност, дори и по дългия път от Висня.

— Кажете ми имената си, за да ги запомня — казах аз, извадих ръката си от маншона, за да им я подам, и пръстенът светеше на нея, а те се объркаха и започнаха да заекват, макар че със сигурност бяха получили заповед да доведат старата жена, каквато и съпротива да срещнат, колкото и тя да плаче, и бяха разглеждали себе си като тъмничари, а не като ескорт. Част от заекването се дължеше на пръстена, а останалото беше, струва ми се, по-тънката магия на контраста — за разлика от мен Мирнатиус едва ли проявяваше любезност към слугите си.

— Матас и Владас — повторих аз. — Благодаря ви, че сте се грижили за старата ми нанушка, а сега нека да влезем вътре. Трябва да пийнете чаша горещ крупник в кухнята след дългото пътуване.

Мирнатиус не можеше да си позволи да откаже такава дребна любезност, без да изглежда странен и дребнав, но, разбира се, никак не му харесваше да гледа как хората му получават заповед от мен.

— Ти и дойката ти ще се качите в моите покои и ще ме чакате там — каза хладно той веднага щом влязохме в преддверието на двореца и даде знак на други двама стражи, които пазеха на вратата. — Заведете ги горе и чакайте в стаята с тях, докато дойда — заповяда им строго той и тръгна към голямата зала.

Това беше капанът, от който се страхувах. Стиснах здраво ръката на Магрета и тръгнахме нагоре. Тя стискаше моята със същата сила и не ме попита дали мъжът ми е добър с мен или дали съм щастлива.

— Бихте ли ми казали дали сбърках като поисках да почерпя гардовете с чаша крупник? — попитах аз един от стражите, докато се изкачвахме по стълбите. — Да не би господарят да не одобрява пиенето?

— Не, милейди — отговори стражът и ме погледна.

— О-о! — възкликнах аз, като си дадох вид, че съм малко притеснена от непредсказуемото поведение на съпруга си. — Предполагам, че някакви държавни дела го тревожат. Е, ще се опитам да го разведря тази вечер. Магрета, ти ще ми срешеш косата и пак ще я вдигнеш нагоре.

Спалнята беше голяма колкото балната зала на баща ми и нелепа със своя позлатен и непрактичен разкош. Не беше необходимо да се насилвам, за да изглеждам поразена от всичко, което виждах наоколо — огромен, висок около шест метра стенопис, изобразяващ изкушаваната от змията Ева, което при дадените обстоятелства ми се стори изключително несправедливо — легло, достатъчно голямо, за да бъде самостоятелна спалня, вградено в огромна ниша и украсено със златни орнаменти и колони, завеси от копринена дамаска с дискретни по-светли шарки. Прозорците бяха до тавана и през тях се излизаше на тераса с изящна ограда от ковано желязо. Надвиснали над терасата бяха дърветата от градината, в момента покрити със сняг.

В стаята имаше четири почернели от дим камини, в които гореше буен огън, макар че беше майски ден. Стаята би била подходяща за някой херцог в Салвия или в Лонжин, в страна, където зимата е много кратка и мека. Никой с ума си не би построил такава стая тук в Литвас и наистина виждах, че който я е построил не е съвсем с ума си: на стените си личаха местата, където сигурно самият Мирнатиус беше наредил да съборят пода на горния етаж, за да се получи това абсурдно голямо пространство.

Но въпреки цялото разточителство, стаята все пак беше красива — екстравагантна, неудобна и неуютна, да, но взета като цяло по някакъв начин не прекрачваше границите с безвкусието, и беше разкошна, а не просто нелепа. Тя сякаш беше излязла от книга с приказки, илюстрирана от изобретателна ръка, която беше хармонизирала всичко. Едва-едва, но точно това я правеше по-внушителна, все едно гледаш жонгльор, който подхвърля във въздуха седем ножа едновременно, и знаеш, че едно непремерено движение може да е фатално. Мисля, че на всеки би било трудно да види тази стая и макар и неохотно да не се заплени от нея. Стражите, които влязоха с нас, също започнаха да се озъртат и забравиха, че трябва да изглеждат строги и непоклатими.

Те не казаха нищо, когато взех кутията за бижута и заведох Магрета зад паравана за къпане. Там гореше още една камина и топлеше въздуха около наистина разкошната вана, която също беше позлатена и толкова голяма, че можех да се излегна в цял ръст в нея. По-важното обаче беше, че до нея стоеше едно още по-разкошно огледало — очевидно Мирнатиус обичаше, когато излиза от ваната, да се възхищава на себе си като на шедьовър.

Зад паравана извиках на стражите да поръчат чай, а Магрета, следвайки безмълвните ми указания, бързо ми сложи короната и огърлицата. Изглеждаш озадачена, макар че го направи, и още по-озадачена, когато я увих с резервното си наметало, а после се наведох да издърпам тежката кожа пред камината и я метнах на раменете й. Сложих краищата на кожата в ръцете й, тя я притисна около себе си и беззвучно оформяше въпроса, който искаше да зададе. Вдигнах пръст към устните си, за да я предупредя да мълчи, и й дадох знак да дойде до огледалото.

Тъмната гора от другата страна беше покрита с дълбок сняг. Не знаех дали ще успея да я преведа със себе си, но нямаше на какво друго да се надявам. Точно когато посягах за ръката на Магрета, чух гласа на демона:

— Къде е Ирина, къде е моята любима?

Магрета тихо ахна: хванах ръката й, а тя се взираше в огледалото и инстинктивно се дърпаше назад. Стиснах я по-здраво.

— Дръж се за мен — прошепнах аз и след като погледна уплашено назад само веднъж, тя кимна. Прекрачих през огледалото, дръпнах я със себе си и излязохме на замръзналия бряг на реката.

Глава 13

На сутринта панов Манделщам влезе, изтупа снега от ботушите си и каза спокойно на панова Манделщам:

— Не са ги хванали. Снегът заваля преди това.

Зарадвах се на снега. Макар че не знаех дали трябва да се радвам, ами ако Ванда и Сергей замръзнат до смърт някъде, но после реших, че ще се радвам на снега, защото понякога, когато работех на снега, ми се приспиваше и Па ме удряше по главата, за да се събудя и ме питаше искам ли да замръзна и да умра, и аз не исках, но не се плашех, защото щях само да заспя и нямаше да ме боли. Почудих се дали Па се е уплашил, когато умря. Мисля, че се уплаши.

За закуска панова Манделщам ми даде две паници овесена каша с мляко и сушени боровинки отгоре и ги поръси с малко кафява захар. Изядох ги и те бяха много хубави и сладки. После отидох да се грижа за козите, защото Ванда ми беше казала така да правя.

— И те трябва да закусят с нещо топло в такъв студен ден — каза панова Манделщам и ми помогна да приготвя голям леген с каша. Постарах се да дам на моите кози големи дажби. Изглеждаха много кльощави до козите на Манделщам и вчера другите кози ги блъскаха и хапеха. Но днес другите кози се радваха на компанията им, защото те бяха подстригани, а моите кози бяха с козината си, макар че по нея бяха полепнали бодили и боклуци.

На двора имаше много сняг. Събрах го с лопатата на голяма купчина, за да могат козите и пилетата да стигат до тревата. Земята беше замръзнала, но аз извадих орехчето от бялото дърво, разгледах го и се чудех дали да не го засадя тук. Но не бях сигурен и не исках да направя грешка, затова пак го прибрах в джоба си и влязох вътре. На обед панова Манделщам ми даде три филии хляб с масло и мармалад, две яйца и малко моркови и сухи сливи, сготвени заедно. Това също беше много хубаво.

После стана следобед и не знаех какво да правя. Панова Манделщам седна да преде вълна, панов Манделщам четеше книга, а аз не знаех как се прави това.

— Какво трябва да правя? — попитах аз.

— Ами защо не излезеш навън да си поиграеш, Степон? — каза панова Манделщам, но аз и това не знаех как се прави, само че тогава панов Манделщам й каза:

— Другите момчета… — Тя притисна ръка към устата си и му кимна, а те си мислеха, че момчетата в града ще бъдат лоши с мен, защото аз може би съм помогнал да убият баща ми или само защото бях новото козле.

— Какво правеше Ванда, когато беше тук? — попитах аз, но си спомних, веднага щом зададох въпроса. — Тя събираше парите.

— Но ти си много малък, за да го правиш — каза панова Манделщам. — Защо не отидеш да видиш дали ще намериш гъби в гората? Знаеш ли как да познаваш гъбите, които стават за ядене?

— Да — казах аз и тя ми даде кошницата, но днес в гората беше навалял много сняг, затова нямаше смисъл да ходя за гъби. Излязох навън, погледнах снега и не видях никакви гъби. После реших да опитам да събирам парите, въпреки че съм малък, защото ако Манделщам не го правеше и Ванда не го правеше, не виждах кой друг ще го прави. Някой друг беше живял в къщата, спомних си, че Ванда говореше за него, но не си спомнях името. Почувствах се особено, когато се мъчех да си спомня, а името не идваше, защото имената винаги идваха в ума ми, когато поисках. Но нямаше значение, защото бях сигурен, че сега в къщата и в обора нямаше никой друг, защото бях ги прегледал. Ако го бях намерил, просто щяха да го попитам как се казва и вече нямаше да се чувствам особено. За всеки случай погледнах и в кокошарника, да не би някой да се е промъкнал там, но там имаше само кокошки. Значи нямаше никой друг освен мен.

Беше денят след пазарния в четвъртата седмица на месеца, което означаваше, че Ванда щеше да събира парите от двете села надолу по коларския път на югоизток от града, а имената, от които трябваше да събира, бяха Риберник, Хурол, Гнадис, Провна, Цумил и Двури. Повтарях си имената по пътя, защото звучаха като хубава песен в главата ми. Когато стигнах до там, чуках на всички врати и питах как се казват, а ако името беше едно от тези имена, подавах кошницата. Те ме поглеждаха и после слагаха неща вътре.

— Горкото дете! — каза нежно панова Цумил и сложи ръка на главата ми. — И евреите веднага те накараха да работиш!

— Не са — отговорих аз, но тя само поклати глава и сложи няколко кълба прежда в кошницата. После ми даде нещо да ям, което се казваше бисквита. Веднъж Ванда беше донесла такива вкъщи, които панова Манделщам й беше дала, и те бяха много вкусни. Затова не спорих с панова Цумил, просто изядох бисквитката, която също беше много хубава.

— Благодаря — казах аз и си тръгнах.

После се върнах, показах на панова Манделщам кошницата.

— Значи не съм много малък — казах аз.

Тя погледна в кошницата и много се разстрои. Не знаех защо, но панов Манделщам сложи ръка на рамото ми и каза:

— Степон, трябваше да ти обясним. Много важно е при събирането на пари да се води точна сметка. Мислиш ли, че ако много се напрегнеш, ще си спомниш и ще ни кажеш къде точно си бил и кой какво точно ти е дал?

— Да — отговорих аз. — На този ден от месеца Ванда ходеше при Риберник, Хурол, Гнадис, Провна, Цумил и Двури. — После посочих всяко нещо и казах кой ми го е дал. Мисля, че след това панова Манделщам пак беше тъжна, но ми даде кнедли с гъст сос с моркови, картофи и истинско пилешко месо вътре и чаша чай с две големи лъжици мед, затова сигурно грешах.

* * *

Със Сергей не искахме да оставаме в малката къщичка, но беше невъзможно да тръгнем веднага. Когато се събудихме на първия ден, снегът беше затрупал входа и первазите на прозорците, а пред тях имаше дълбоки преспи. Излязохме навън и отвсякъде ни ограждаше побелялата гора, показваха се само малки части от тъмните стволове на дърветата, а клоните им се бяха превили под тежестта на снега. Дърветата точно бяха започнали да се разлистват, а сега бяха потънали в сняг. Не знаехме къде се намира пътят.

Огледахме около къщата. Намерихме много неща. В градината имаше картофи и моркови, както и навес, където бяха отглеждали кози, а сега имаше един куп стара слама, и друг куп остригана вълна, по-висок от мен. Вълната не беше прана, долните слоеве бяха мръсни и мухлясали, но отгоре все още имаше добра вълна. На рафта имаше кошница, а в ъгъла и лопата, с които по-лесно щяхме да изровим картофи. Вътре в къщата на един рафт намерихме сгънато одеяло.

През целия ден грееше слънце и беше топло, макар че земята все още беше покрита със сняг. Но скоро снегът започна да се топи. Сергей отиде да донесе дърва, а аз сложих картофите и морковите да се варят и се захванах да ни направя нови обувки от сламата. Бях изгубила едната си обувка, а другата се разпадаше. Използвах и малко от вълната, за да не са обувките много твърди, тъй като нямахме истинска кора. Вълната беше пълна с бодили, коприва и тръни. Стопих малко сняг и я изпрах, но нямах гребен. Трънчетата избодоха ръцете ми и ме смъдяха, докато работех. Но имахме нужда от обувки.

Бях завършила един чифт за Сергей, когато той се върна с дърва за печката. Пробва обувките и те не бяха никак лоши. Ядохме картофи и моркови, после направих обувки и за себе си, а когато и те бяха готови, изплетох пердета за прозорците. Сергей намери гнездо на птици с яйца, които бяха кафяви на точици, което значеше, че можем да ги вземем. Изядохме ги, после се стъмни и пак легнахме да спим.

На сутринта открихме сандък за зърно, защото снегът около него се беше стопил, и той беше до средата пълен с овес. Имаше достатъчно, за да останем и да ядем дълго време. Спогледахме се. Вещицата не се беше върнала и си помислих, че тя може би никога няма да се върне. Все пак не ми харесваше това, че постоянно намирахме толкова много неща.

— Може би трябва да си тръгваме — казах неохотно на Сергей. Искаше ми се да си тръгнем, но в същото време не ми се тръгваше. Кой знае дали ще намерим пътя. Но после Сергей погледна към небето, погледнах и аз — слънцето се скриваше. Пак заваля сняг. Нямаше къде да отидем.

Сергей помълча за известно време. И на него работата не му харесваше.

— Може да поправим стола и леглото, в случай че някой някога се върне.

Това ми се стори много добра идея. Ако само взимахме картофи и моркови, вълна и овес, и живеехме в къщата, без да даваме нищо, щяхме да сме крадци. Ако някой се върнеше тук, щеше да се ядоса, и то с право. Трябваше да платим с нещо.

Внесох овеса вътре и докато се вареше, направихме нова седалка за стола: Сергей отиде навън в снега и накъса тънки млади клонки, от които направи рамка, а аз вплетох около нея слама и вълна, както бях направила с обувките, докато стана достатъчно здрава, за да я вържем за стола. И столът беше готов.

Имахме намерение само да направим нова рогозка за леглото, но когато се нахранихме, Сергей излезе, за да донесе дърва и почти веднага се върна. Беше намерил куп дърва за огрев, скрити под снега зад къщата, а до тях дръвник с брадва, която някой беше оставил забита в него. Брадвата беше ръждясала, а дръжката й започнала да гние и пълна с трески, но Сергей изтърка ръждата с един камък и вече можеше да я използва, за да цепи дърва, макар че дръжката нараняваше ръцете му. Сега вече можехме да направим нова рамка за леглото, не само нов дюшек.

Страх ни беше да останем, но сега ни беше страх и да си тръгнем, без да сме свършили работата. Сякаш нещо ни принуждаваше да направим онова, което бяхме обещали. Както и да е, все още валеше. Сергей започна да прави рамката, а аз се захванах с рогозката.

На сутринта снегът беше натрупал до колене. Поне имахме храна и къщата беше топла. Сергей работеше по рамката, а аз изплетох шест големи възглавници като седалката на стола, за да ги сложа на скарата. Напълнихме ги със слама и чиста вълна. Помислих си, че накрая сме свършили работата и можем да си тръгнем, когато поискаме. Целият ден беше слънчев и снегът продължи да се топи. Със Сергей решихме на другия ден да си тръгнем.

На сутринта излязохме навън да потърсим още нещо за ядене от градината, което да вземем с нас, и намерихме цяла леха с ягоди. Растенията умираха от студа, а плодовете бяха замръзнали, но все пак ставаха за ядене. Влязох вътре, за да потърся съд, в който да ги носим и на един рафт в тъмния ъгъл до печката намерих стари буркани, които преди не бях забелязала, макар да бях почти сигурна, че прегледах всичко. Един голям буркан беше празен и щеше да събере ягодите. Друг беше пълен със сол, а в трети имаше малко мед, все още добър на вкус.

Това беше лошо, но още по-лошо беше, че до най-големия буркан имаше старо дървено вретено и куки за плетене. Което означаваше, че не сме си свършили работата, защото сега можех да изпреда вълната и после да плета, което от своя страна означаваше, че ще можем да направим истински дюшек, като онзи, който е бил на леглото, но е изгнил. Показах вретеното и куките на Сергей.

— Колко време ще отнеме? — попита той разтревожено. Поклатих глава. Не знаех.

До края на деня предох, а Сергей ми изпра още вълна. Изпредох шест големи кълбета, колкото можех по-бързо, но си мислех, че няма да стигне, за да изплета калъфа на дюшека. После Сергей пак излезе и донесе още дърва. Донесе много, а аз направих голяма тенджера овесена каша, така че на другия ден да не се налага да излизаме. Можехме да ядем от тенджерата цял ден. После пак се качихме да спим на печката.

— Ванда — каза Сергей на следващата сутрин. Гледаше към масата. Аз също погледнах натам. Масата беше почистена. Столът беше прибран навътре, за да не пречи. Припомних си, че вечерта го бяхме облегнали до стената. Може би го бяхме върнали на мястото му, преди да си легнем. Но знаех, че не е така.

— Хайде да ядем — казах накрая.

Тенджерата с каша все още беше топла на печката. Вдигнах капака и погледнах вътре. Бях я напълнила догоре. Тенджерата не беше много голяма и можехме да я изядем за един ден. Но някой вече си беше сипал голяма порция. Не можех да се убеждавам, че не е така, или че Сергей е ял от нея, защото от тенджерата се подаваше голяма дървена лъжица, а снощи си бях помислила, че ми трябва голяма лъжица, но в къщата никъде нямаше такава.

* * *

— Спри — извиках аз и Шофер спря елените, но се обърна разтревожено и погледна през рамо двете фигури на брега на реката.

— Само човеци идват на това място — каза той тихо и настоятелно.

Но аз знаех коя е тя, момичето, което стоеше там с белите си кожи и познатата сребърна корона на главата — короната, която ми беше донесла моята: Ирина, дъщерята на херцога. А щом тя беше намерила път насам, значи имаше и път в обратната посока.

— Закарай ни до тях или ми отговори защо не можеш да го направиш? — казах аз с безмилостен тон и след момент Шофер неохотно ни върна по брега на реката и спряхме до тях.

Ирина носеше короната, огърлицата й блестеше и сребърният пръстен беше на ръката й, а дъхът й не замръзваше във въздуха. Тя беше прегърнала старата жена, която ужасно трепереше, макар че беше увита с дебела кожа, дъхът й висеше на малки облачета около главата й.

— Как попаднахте тук? — попитах аз.

Ирина ме погледна и по лицето й видях, че не ме разпозна.

— Не сме искали да влезем на чуждо място — каза тя. — Ще ни дадете ли подслон? Моята дойка не може да стои на студа.

— Влезте в шейната — казах аз, въпреки че Шофер потрепери, и й подадох ръка. Ирина се поколеба само за миг, погледна реката, после помогна на старата жена и се качи в шейната след нея. Свалих си наметалото и го метнах като одеяло върху старицата. Тя още повече се разтрепери и устните й започнаха да посиняват.

— Закарай ни до най-близкия подслон — казах аз на Шофер.

Той отново потръпна, но след малко обърна елените и подкара шейната покрай реката към тъмните дървета. От лявата ни страна цареше пълна нощ, а от дясната в далечината проблясваше бледа светлина, сякаш се намирахме на границата с мрака. Ирина беше обърнала глава, за да гледа как реката зад нас изчезва, после ме погледна. Дългата й тъмна коса контрастираше с белите кожи и сребърната корона на нея. От гората се носеха снежинки, полепваха по косата й и просветваха като мъниста по цялата й дължина. Светлата й кожа улавяше здрача зад гърба й и блестеше. Изведнъж осъзнах, че тя сигурно има елфическа кръв някъде в родословието си. Гледах бляскавото й сребро и осъзнах, че с нея бихме могли да си разменим местата, тя много по-добре щеше да се впише в това царство и да го направи свое.

— Как попаднахте тук? — попитах отново.

Но тя ме гледаше втренчено и се мръщеше.

— Аз те познавам. Ти си жената на бижутера.

Разбира се, тя не знаеше нищо повече. Никой не й е казал моето име или името на Исак. Тя беше принцеса, а ние нямахме значение. Ужасно бих искала тя да е права; аз да съм там в къщата на Басия или в моята.

— Не — казах аз. — Аз само му дадох среброто. Името ми е Мирием.

Шофер потрепери на седалката отпред и за момент очите му се стрелнаха назад ужасено. Ирина кимна и се замисли намръщено, после докосна огърлицата на врата си.

— Сребро от тук — каза тя.

— Така си дошла — продължих аз. — Среброто те е довело?

— През огледалото — потвърди Ирина. — То ме спаси, спаси ни нас… — Тя се наведе над старата жена: — Магрета! Магрета! Не заспивай.

— Иринушка — промърмори жената. Очите й бяха полузатворени и тя спря да трепери.

Шейната спря: Шофер рязко дръпна юздите и елените неспокойно надигнаха глави. Той гледаше втренчено пред себе си и седеше силно изправен с неподвижни рамене. Стигнали бяхме до ниска градинска ограда, почти скрита под снега, а от другата страна забелязах позната слаба оранжева светлина: в къщата имаше печка и огънят от нея проблясваше топло и гостоприемно. Ако се съдеше по изражението му, все едно че към нас се приближаваше враждебна тълпа.

— Кой живее тук? — попитах, без да мисля, но Шофер само ме погледна измъчено, а аз и без това не виждах какво друго ни остава; старата жена бързо се влошаваше. — Помогни ни да я свалим. — С огромно нежелание той закачи поводите на седалката и слезе от шейната. Вдигна Магра с такава лекота, сякаш е малко дете, но тя изскимтя при допира, въпреки пластовете дрехи и кожи.

Той мина с нея по снежната покривка, но ние с Ирина, още щом стъпихме, пропаднахме в преспите. С труд си пробивахме път след него, но снегът изведнъж изтъня и стигнахме до оградата на градината. Къщата беше много малка, нещо като селска колиба, и печката заемаше почти цялото пространство. Миризмата на топла каша се процеждаше през процепите на вратата и прозорците. Шофер спря далеч от колибата и неговият страх се предаде и на мен, но Ирина тръгна направо към вратата и без колебание я отвори — беше направена от тънки летви, сплетени със слама, и падна на пода с трясък.

— Тук няма никой — каза Ирина след малко и ни погледна.

Влязох вътре след нея: лесно беше да се види, че къщата е празна. В единствената стая имаше само едно малко легло, покрито със слама. Ирина постла отгоре наметалото, което бях дала на Магра, и Шофер с изключително нежелание влезе вътре и сложи старата жена на него, без да сваля очи от затворената вратичка на печката, откъдето просветваше огън. Веднага щом остави жената, той светкавично се отдръпна и застана на прага. До печката имаше кофа с дърва за огрев. Отворих вратичката и вътре имаше тенджера, пълна с топла каша.

— Нека да й дам малко — каза Ирина. На една поличка намерихме дървена паница и лъжица. Тя сипа вътре голяма порция димяща каша и приклекна до леглото. Започна да храни Магра, която се раздвижи при аромата и се надигна достатъчно, за да гълта по малко каша от лъжицата. Шофер потрепваше при всяка глътка, като че ли гледаше някой, който доброволно поглъща отрова. Обърна се към мен, размърда устни, за да каже нещо, но само по-големият страх спря езика му. През цялото време очаквах, че ще се случи нещо ужасно. Огледах всяко ъгълче на стаята, за да проверя дали нещо не се крие там, а после излязох навън и огледах двора. Някой сигурно е бил наоколо, щом огънят гореше и имаше топла храна, но никъде не видях следи от стъпки по снега, освен пътеките до шейната, които ние с Ирина бяхме оставили, газейки през преспите. Някой Старик не би оставил следа, разбира се. Но…

— Това не е къща на елфи — казах аз на Шофер, изявление, а не въпрос. Той не кимна, но и не ме изгледа озадачено или учудено, както правеха Флек и Цоп, когато кажех нещо неправилно. Пак погледнах градината. Къщата се намираше точно на границата: половината от градината попадаше в здрача, а в другата беше тъмна нощ. Пак го погледнах и му казах: — Ще затворя вратата.

— Ще чакам отвън — веднага отвърна той, което ме обнадежди. Върнах се вътре, вдигнах вратата и я върнах на мястото й. Почаках малко и после с рязко дръпване я отворих…

Но дворът навън беше празен, само Шофер стоеше и чакаше нетърпеливо. Той се беше отдръпнал още по-назад и се намираше зад стената на градината. Върнах се вътре разочарована. Магра беше отворила очи и държеше ръката на Ирина.

— В безопасност си, Иринушка — шепнеше тя. — Моля се да си в безопасност.

Ирина ме погледна:

— Можем ли да останем тук?

— Не знам дали е безопасно — отговорих аз.

— Не може да е по-опасно от мястото, където ние бяхме.

— Да не би царят да е отказал да се ожени за теб? — попитах аз.

Помислих си, че може би херцогът й е ядосан, ако това е станало. Той не ми се видя човек, който ще се примири, ако плановете му се провалят.

— Не — отговори тя. — Аз съм царицата. Докато съм жива. — Каза го много сухо, сякаш не очакваше да е жива още дълго време. — Царят е черен магьосник. Обладан е от огнен демон, който иска да ме погълне.

Изсмях се. Не можех да се стърпя. Не беше весел смях, а горчив.

— Значи вълшебното сребро ти донесе огнено чудовище за мъж, а на мен ледено чудовище. Трябва да ги съберем в една стая и да ги оставим да ни направят вдовици.

Казах го разярено, като злобна шега, но после Ирина бавно добави:

— Демонът твърди, че ще утолявам жаждата му дълго време. Той ме желае, защото съм… студена.

— Защото имаш кръв на Старик и сребро на Старик — казах аз също толкова бавно. Тя кимна. Опрях се на вратата и погледнах през един процеп: Шофер все още стоеше далеч от къщата и не можеше да подслуша разговора ни, а и с нищо не показваше, че би желал да се приближи.

— Мислиш ли, че демонът ще приеме сделка? Да погълне крал Старик вместо теб?

* * *

Ирина ми показа как среброто на Старик й позволява да преминава от едната страна на другата и обратно: заедно отидохме на двора и намерихме голямо корито зад къщата. Наляхме гореща вода върху снега в него, за да се получи локва с огледална повърхност. Тя втренчи поглед.

— Виждам мястото, откъдето дойдохме, спалня в двореца. Ти виждаш ли го? — попита тя, но аз виждах само нашите бледи лица, които се поклащаха във водата, а когато тя взе ръката ми и се опита да я прекара, само се намокрих до китката, но Ирина извади своята ръка напълно суха, без нито капка вода по нея. Тя поклати глава. — Не мога да те прехвърля със себе си.

Изпитах чувството, че съм спряла да съществувам в реалния свят, сякаш Старик ме беше изтръгнал от корените.

— Ще трябва да го убедя той да ме доведе — казах мрачно аз: точно както и той ми беше казал. Нямаше да е хубаво да съм от тази страна на водата, когато съпругът ми се срещне с преждевременния си край. Не мислех, че елфите щяха да ме приемат за тяхна кралица на негово място, поне докато не се научех да предизвиквам безкрайна зима, или да призовавам от земята бели дръвчета, или каквото там друго беше поискал.

Бързо завършихме планирането: нямаше кой знае какво да се планира, само време и място, а всичко останало се свеждаше до отчаяно действие, което беше единствената надежда за нас двете.

— Демонът не идва през деня — каза Ирина. — Появява се само нощем. Не знам защо, но ако можеше, той със сигурност би се опитал да ме нападне: днес бях сама с него, или почти сама. — Тя замълча и после замислено прибави: — Когато майката на царя е била осъдена като вещица, са я арестували и изгорили на кладата в един ден преди залез-слънце.

— Значи трябва да е вечер. — Замълчах и се замислих какво приемливо извинение бих могла да дам на крал Старик, за да ме върне. — Можеш ли да убедиш царя да дойде във Висня? — попитах бавно аз. — След три дни?

— Ако изобщо мога да го убедя в нещо друго, освен да ме убие.

Когато свършихме, Ирина се върна вътре при дойката си, а аз отидох при шейната. Шофер не зададе никакви въпроси, нямаше търпение да тръгнем. Седях и не виждах нищо до края на пътуването, виеше ми се свят и стомахът ме присвиваше.

Разбира се, умирах от ужас. Че ще се опитам, че няма да успея, че ще успея. Това приличаше на убийство — не, нямаше защо да се лъжа, то беше убийство. Но, от друга страна, Старик очевидно мислеше, че е съвсем редно той да ме убие, а аз също не му бях обещавала нищо; не бях сигурна дали наистина сме женени. Той ми беше дал корона, но със сигурност нямаше брачен договор и не се бяхме опознали един друг. Бих попитала някой равин, ако някога получех възможност да говоря с такъв. Но женени или не, равинът със сигурност щеше да ми каже, че мога да взема за пример Юдит и да отрежа главата на Старик, ако ми се отдаде възможност. Той беше враг на моя народ, не само мой. И все пак оставаха невероятните трудности по осъществяването на заговора.

Шофер спря шейната в подножието на стълбите, които водеха до покоите ми: Цоп седеше на най-ниското стъпало, сякаш беше чакала цял ден да се върна — тревожеше се, ако съдя по облекчението, което се изписа по лицето й, когато ме видя. Слязох сковано от шейната: от дългото пътуване цялото тяло ме болеше. Цоп ме поведе към стаята ми толкова бързо, че се задъхах, и потреперваше всеки път, когато трябваше да спре. Постоянно гледаше надолу и аз проследих погледа й до горичката: белите цветове нежно се затваряха и изглежда това показваше настъпването на нощта. Вероятно кралят щеше да се ядоса, ако не бях вкъщи да ми отговори на трите въпроса. После ми хрумна, че той може би се чувстваше задължен да предостави съпружески услуги, ако пропусне вечерния сеанс, затова ускорих крачка.

Той ме чакаше в стаята със скръстени ръце и пламнало от гняв лице, като светлината струеше от ъгълчетата на скулите и очите му.

— Питай — каза злобно той, щом влязох: слънцето вече залязваше в огледалцето, което ми беше дал.

— Кой живее в къщата на границата на нощта?

— Никой… — отговори той. — Питай.

— Това не е вярно — казах аз, а Цоп, която се покланяше на излизане, се стресна като кон, ударен с появил се отникъде камшик.

Очите на Старик се разшириха от възмущение и той пристъпи една крачка напред, сякаш искаше да ме удари.

— Имаше каша в печката — спонтанно възкликнах аз в уплахата си.

Той спря. Силно стисна устни и след малко довърши изречението си:

— … доколкото знам. Питай.

За малко да попитам пак. Той кипеше от гняв, по кожата му проблясваха искри и аз не можех да не си спомня как Шофер вдигна Магрета сякаш не е човек, а чувал с вълна, как Цоп и Флек обърнаха пълния със сребро сандък. Ако всеки обикновен елф можеше да прави това, какво ли би могъл да ми направи той? Исках да намаля напрежението. Изкушението ми беше познато: да се съглася, да се направя достатъчно дребна, докато отмине опасността. За момент се върнах там на снега, когато Олег се нахвърли върху мен, изкривил лице, стиснал големите си ръце в юмруци. Исках да се измъкна, да моля за милост и див страх лазеше по гърба ми.

Но всеки път се изправях пред същия избор: изборът между бързата смърт и смъртта, която настъпва малко по малко. Старик ме гледаше гневно, неземен и ужасен. Какъв смисъл имаше обаче да се страхувам от него? Въпреки всичката си магия и всичката си сила, той не можеше да ме убие по особено различен начин от Олег — можеше само да прекърши гърлото ми в снега. А ако го ядосам достатъчно, за да го направи, той няма да се въздържи, колкото и да го моля, точно както и Олег нямаше да се въздържи, когато го молех за милост в гората. Не можех да откупя живота си в последния момент, когато ръцете им са стиснали гърлото ми. Можех да го откупувам само като постоянно отстъпвам и се предавам; като по примера на Шехеразада нощ след нощ смирено моля моя съпруг-убиец да пощади живота ми. И както много добре знаех, нямаше никаква гаранция, че ще успея.

Нямаше да сключа тази сделка. Щях да се опитам да го убия, въпреки че почти сигурно щях да се проваля, но и нямаше сега да се страхувам от него. Изправих се и го погледнах в блестящите очи.

— Бих казала, че ми дължиш едно разумно предположение, ако можеш да направиш такова. Например, ако знаеш кой е построил къщата.

— Дължа ти? — изръмжа той. С крайчеца на окото си забелязах, че Цоп много бавно и внимателно отстъпва назад сантиметър по сантиметър и вече плавно излиза от стаята. — Дължа ти?

Внезапно той застана пред мен и сигурно се е придвижил толкова бързо, че очите ми не са могли да го възприемат. Сложи ръка на гърлото ми и повдигна брадичката ми с пръст, така че извих врат назад, но все още го гледах в лицето.

— А ако ти кажа, че ти дължа единствено два отговора? — каза тихо той и ме прикова с блестящия си поглед.

— Можеш да кажеш каквото си искаш — отговорих аз, без да се огъна, колкото и трудно да беше да говоря, докато стискаше гърлото ми.

— Още веднъж ще те попитам, сигурна ли си? — просъска той.

В гласа му се съдържаше злокобно предупреждение, сякаш искаше да каже, че скоро ще прекрача границата на търпението му. Но аз вече бях направила избора си. Бях го направила миналата зима, когато седях до леглото на майка ми и слушах как кашлицата отнема живота й. Направих го, докато стоях пред заледения праг на стотици къщи. В устата ми имаше горчив, жлъчен вкус, преглътнах го и отговорих със студенина, достойна за всеки господар на зимата:

— Да.

Той злобно изръмжа и ме пусна. Отиде в другия край на стаята, застана там с гръб към мен и стиснати юмруци.

— Ти се осмеляваш — каза той на стената, без да се обръща. — Ти се осмеляваш да ми се противопоставяш и да се държиш така, сякаш си ми равна…

— Ти направи това, когато сложи корона на главата ми! — казах аз. Ръцете ми вече започваха да треперят, дали от триумф или от гняв, или от двете. Стиснах ги здраво. — Аз не съм ти подчинена или слугиня, а ако искаш да имаш страхлива мишка за жена, намери си някой друг, който да ти превръща среброто в злато.

Той отново изсъска от безсилие или досада, постоя така още известно време като разярено дишаше, а раменете му се повдигаха и смъкваха.

— Една могъща вещица, на която й омръзнаха простосмъртните с техните постоянни молби за помощ, си построи къща на границата с огрения от слънцето свят, за да не могат да я намерят, когато иска да е сама. Но тя отдавна си замина и повече не е идвала, защото щях да знам, ако такава мощна енергия се е върнала във владенията ми.

Дишах все така тежко, все още ядосана, и в първия момент не почувствах като победа това, че отговори на въпроса ми; по-скоро не го очаквах.

— Какво е отдавна? — попитах прибързано.

— Мислиш ли, че ме интересуват мимолетните мигове, с които измервате времето във вашия живот там в огрения от слънцето свят, освен ако не ми се налага? Простосмъртни деца, който са се родили и отдавна са умрели, а техните деца вече са стари хора, това е всичко, което мога да кажа. Питай още веднъж.

Добър отговор, доколкото е възможно: можех само да се надявам, че някоя чудовищно могъща вещица няма да пристигне и да реши да изяде Магрета за вечеря вместо кашата, която тя е изяла. Исках да знам още малко, като например откъде беше дошла храната или кой е запалил огъня, но не можех да си го позволя; имах по-важен въпрос.

— Обещах на братовчедка си Басия, че ще танцувам на сватбата й. А тя ще се омъжи след три дни.

Мислех, че ще трябва да продължа сама нататък, но той вече ме гледаше с пламък в очите. Предположих, че след като те тук така сериозно възприемат обещанията си, той веднага си помисли, че ме е хванал натясно. Което беше така, но не точно както той си го представяше.

— Тогава, изглежда, ще трябва да поискаш помощ от мен — каза тихо той, като очевидно се забавляваше. — И да се надяваш, че няма да ти откажа.

— Е, ти няма да го направиш за мен — казах аз, а той изсумтя развеселено. — Освен това си ми дал да разбера, че съм ти ценна само заради едно нещо. Така че колко злато искаш да превърна, за да ме заведеш на сватбата на Басия?

Той се намръщи с известно съжаление, сякаш се беше надявал, че ще се просна в краката му, но беше достатъчно практичен, за да не остави съжалението да му попречи.

— Имам три склада със сребро, един от друг по-големи, и ти ще превърнеш всяка монета в златна, за да те заведа там: трябва да работиш бързо, защото ако не свършиш работата навреме, няма да те заведа, а ти няма да си удържала на думата си — завърши той триумфално, сякаш държеше брадва над главата ми, което може би беше така; имах лошото предчувствие, че ако не удържа на думата си, това щеше да се счита за престъпление, изискващо смъртно наказание.

— Добре — отговорих аз.

Той подскочи и ме изгледа изумено.

— Какво?

— Добре! — повторих аз. — Ти току-що поиска…

— И сега, за пръв път, ти не се опитваш да се пазариш… — Не се доизказа, по лицето му пак се появиха искри, а мен ме обзе мрачно предчувствие, въпреки че той горчиво каза: — Споразумяхме се. И дано изпълниш колкото можеш повече от задачата си.

— Колко точно са големи тези складове? — попитах аз, но той вече излизаше от стаята и не спря.

Аз също не спрях. Тревожно разтърсих звънеца и Цоп влезе плахо, като тайно поглеждаше да види дали — и аз не знам какво — дали не ме е удушил, или набил, или по някакъв друг начин наказал за ужасната дързост.

— Има три склада със сребро в двореца — казах аз. — Искам да ме заведеш там.

— Сега? — попита тя колебливо.

— Сега — отговорих аз.

Глава 14

Гледах как Мирием си заминава и после влязох вътре. Магра се беше свила до печката, увита във всички свои неща, плюс наметката и кожата. Помолих я да си легне, но тя поклати глава: леглото беше покрито само със слама и тя обясни, че е много твърдо за старите й кокали.

— Поспи си ти, душенка — каза тя. Вече си беше намерила работа: вретено и вълна; не обичаше да седи със скръстени ръце. — Ти легни и си почини, а аз ще ти попея.

Леглото беше тясно, твърдо и неудобно, но не бях спала хубаво от сватбената си нощ, а моите кокали не бяха стари. С познатия ми скърцащ глас на Магрета в ушите, заспах дълбоко. Когато се събудих, навън все още беше тъмно, но се почувствах твърде отпочинала, за да е посред нощ. Магра дремеше на стола. Облякох коженото си палто и излязох навън.

Границата между нощта и здрача си стоеше на същото място, където пресичаше градината. Гората се издигаше гъста и мълчалива от другата страна на стената; не се чуваха никакви птички и животни, цареше дълбока тишина. Отидох в задния двор да проверя голямото корито. Мирием ми беше помогнала да го избутаме до гърба на огнището навън от къщата, и водата не беше съвсем замръзнала. Разчупих ледената кора с пръчка и там в тъмната вода видях царската спалня, светеща с целия си позлатен блясък. Мирнатиус, буден и облечен, крачеше напред-назад из стаята, като малко накуцваше, сякаш се беше контузил. Слугите, почтително навели глави, бързаха да му сервират закуската. Не знаех какво си представяха те, че се е случило с мен.

Влязох вътре и целунах Магрета по бузата. Тя все още предеше до огъня.

— Иринушка, не се връщай там — каза тя с треперещ глас, като стискаше ръката ми. — Прекалено опасен е този план, който сте измислили. Това сатанинско създание иска да те погълне.

— Не можем да останем тук завинаги — отговорих аз.

— Тогава да почакаме, докато той не гледа — каза Магра. — Ще почакаме, ще се върнем и ще избягаме.

— Ще избягаме от царя? Ще се промъкнем извън двореца, без никой да ни види? — Поклатих глава. — И после какво?

— Ще се върнем при баща ти… — каза Магра, но гласът й заглъхна. Баща ми щеше да отмъсти за убийството ми, но не можеше да ме отнеме от съпруга ми. Дори нямаше да опита.

Не отдръпнах ръце; мислех.

— Ако сега изчезна, независимо по каква причина — казах аз, — това ще доведе до война. Баща ми ще отиде при Улрих и Казимир и ще им даде повода, който търсят. А Мирнатиус и демонът му няма лесно да се предадат. Ще опожарят половин Литвас, без да се замислят. Който и да спечели, царството ще е разрушено. И Старик ще ни погребе всички под леда.

— Душенка — каза Магра неспокойно, — ти не трябва да се тревожиш за тези неща, не трябва да мислиш за тях.

— Кой друг да се тревожи за тях? Аз съм царица. — Което технически означаваше, че трябва да произведа престолонаследник, а иначе да си мълча и да не се натрапвам, но малко царици са се държали така, а аз нямах и друг избор. — Трябва да се върна.

— А ако демонът не иска този цар Старик? — попита тя. — Ти дори не трябва да се опитваш да сключваш сделки с такива същества.

Не изказах несъгласие с думите й, но внимателно издърпах ръцете си и нежно казах:

— Среши ми пак косата, Магрета. — Махнах короната си, обърнах се с гръб към нея и седнах на земята, за да й е по-лесно. Тя извади сребърния гребен и сребърната четка от чантичката си и се захвана за работа, а подръпването и тежестта на ръцете й ми бяха до болка познати. Когато свърши, заедно поставихме короната на главата ми и аз се върнах навън при водата.

Слугите излязоха и оставиха Мирнатиус сам. За момента той седеше с гръб към водата и беснееше, като от време на време ядосано отпиваше глътки от чашата си; храната в чинията му стоеше недокосната; стъпих в коритото, колкото можех по-бавно и внимателно и излязох от огромното огледало с позлатени рамки на стената зад него. Направих няколко крачки, отдалечих се от огледалото и тихо отворих вратата на терасата, сякаш току-що съм влязла от там.

— Добро утро, съпруже — казах аз в същия миг, а той почти падна от стола и разсипа чашата, от която по килима се разля дълго петно червено вино, обърна се и ме изгледа.

Стоях доста далеч от него: трябваше да съм благодарна за неговото разточителство при оформянето на това солидно пространство, защото иначе той за миг щеше да ми извие врата: докато стигне до мен, вече бях сложила ръка на дръжката на вратата и казах твърдо:

— Мога просто завинаги да изчезна и да видим тогава дали това ще се хареса на твоя демон, или искаш да обсъдим положението?

Той стана и погледна през вратите на терасата — по краката ми вече имаше сняг и изглеждаше, че зимният вятър ме е довял отникъде и със същата лекота ще ме отвее обратно.

— Какво точно има за обсъждане? — попита злобно той. — Защо изобщо се връщаш?

— За данъците, които събира баща ми — казах аз. Помислила бях какво ще го заинтересува — него, не демона му; той ми беше необходим като посредник и бях доста сигурна, че иска демонът му да е нахранен, защото иначе изскача и го бие.

— Знаеш ли какви са те? Знаеш ли какви са твоите? — прибавих, за всеки случай.

— Разбира се, че знам какви данъци събирам! — озъби се той, което означаваше, че няма представа какви данъци събира баща ми. — А ти може би искаш от мен да намаля данъците на баща ти?

— Знаеш ли какво се случва с твоите приходи? — нападнах го аз. — Намаляват ли?

— Да, разбира се, намаляват от година на година. Канех се да повиша ставките, но съветът вдигна такъв невъобразим шум… чакай, защо говорим за данъци? — избухна той. — За глупак ли ме мислиш?

— Не. Защо падат приходите ти? Защо съветът не ти разреши да вдигнеш данъците?

Той се разкрещя.

— Защото… — започна той и завърши по-спокойно, — защото зимите стават все по-тежки.

Поне не беше глупав. Още докато говорехме, той гледаше през мен към терасата, където се беше натрупал дълбок сняг, макар че след един ден щеше да започне месец юни. Снежинките влизаха след мен от терасата и се топяха по белите кожи на палтото ми; той вече не виждаше това като каприз на времето. А щом спря да го вижда като случайно неблагоприятно явление, започна да вижда останалото: много снежни бури, лоши реколти, гладуващи селяни, вдигащи бунтове владетели; добре хранените армии на съседите му в настъпление; блестящият му дворец се срутва с трясък и той пада в чакащия го гладен огън. Виждах как тези картини се изнизват една след друга пред очите му и той започва да се страхува, което беше целта ми.

— Това е Старик — казах аз. — Елфите правят така, че зимата да продължава.

Той пак беше недоволен, но от тук нататък слушаше какво му говоря. Хвърли се на един от позлатените кадифени дивани, а аз седнах срещу него. Между нас имаше голяма маса с плот от сребърно огледало и там на фона на нощното небе и падащия сняг светеше правоъгълното корито. Когато се облегнах и моето отражение се отдръпна, тази картина избледня и между нас застана отражението на зелената змия, увита около ябълката, а Мирнатиус се излегна, сложи ръка върху устните си и изслуша добре обмисленото ми предложение мълчаливо и намръщено.

Бях съгласна с Мирием: трябваше да доведем краля на Старик тук, а не обратното. От тази страна на огледалото аз имах името и мощта на баща ми зад гърба си, както и царска корона на главата си. Ако извадехме късмет, нашите две чудовища взаимно да се унищожат, най-вероятно дори войниците на Мирнатиус ще ме слушат, поне в началото, поради липса на някой друг, на когото да се подчиняват, а баща ми имаше свои две хиляди войници, които щяха да застанат зад гърба ми. Както винаги, той изобщо нямаше да се интересува от моите желания, но тогава желанията ни щяха да съвпадат: аз да остана жива.

Не споделих тези детайли от плана си с Мирнатиус. Разказах му само как хората на Старик продължават зимата, за да укрепят собственото си царство.

— Твоят демон ме желае заради кръвта на Старик, която тече във вените ми. Представяш ли си колко по-силно ще желае чистокръвния крал Старик? Ако иска, мога да му го доведа, а ти ще спасиш царството си и едновременно с това ще нахраниш демона си.

— И защо по-точно трябва да ти вярвам?

— Защо мислиш, че отново и отново се връщам? Вече би трябвало да си разбрал, че не ми се налага и че ти не можеш да ми попречиш да се махна. Мислиш ли, че ако ме заобикаляш с още стражи, ще промениш нещо? Ако е така, аз защо бих поемала този риск?

Той махна презрително с ръка.

— Аз и без това нямам представа защо правиш всичко това! Какво те интересува дали елфите ще замразят царството? Ти всъщност си една от тях.

Добър въпрос: Магрета също го зададе. На нея не можах да отговоря.

— Катеричките също ще умрат от глад, когато дърветата изсъхнат — отговорих аз.

— Катеричките! — Той ме изгледа възмутено, но макар че го казах с насмешка, думите по странен начин прозвучаха като истина, когато излязоха от устата ми.

— Да, катеричките — повторих аз и бях искрена. — И селяните, и децата, и старите жени и всички хора, които ти дори не виждаш, защото за теб са безполезни, и всички, които ще умрат преди тебе, и войниците ти. — Не знам какво изпитвах и какво ме накара да изрека тези думи. Гняв, вероятно. Винаги съм мислела, че да изпитваш гняв е безсмислено, също като куче, което се върти и гони опашката си. Какъв смисъл имаше да изпитвам гняв към баща си, към мащехата си или към слугите, които бяха груби с мен? Хората понякога се гневят на лошото време или на камъка, когато си ударят пръста на крака, или на ножа, когато се порежат, сякаш те нарочно са им го причинили. Всичко това ми се струваше безсмислено. Гневът беше огън в камина, а аз никога нямах дърва за него. Поне досега.

Мирнатиус ме гледаше намръщено, точно както ме беше гледал преди седем години, когато му казах да остави на мира мъртвите катерички. Как се осмелявах да мисля, че те могат да имат някакво значение, когато ставаше дума за неговото удоволствие? Това още повече ме ядоса и заговорих с още по-остър тон:

— Наистина ли те интересува какви са подбудите ми? Ти няма да бъдеш по-зле, отколкото си сега, ако лъжа.

— Може и да бъда, ако не ми казваш цялата истина, а ти не я казваш — отвърна той. — Все още не си ми казала как изчезваш и къде отиваш, нито къде си скрила онази стара сврака. И със сигурност не разкриваш никакви подробности за това как ще доведеш този принц Старик.

— Естествено, че не — казах аз. — Защо да ти имам доверие? Откакто се оженихме, ти нищо друго не правиш, освен да се чудиш как да ме напъхаш в гърлото на демона си.

— Сякаш някой ме е питал. Наистина ли мислиш, че исках да се оженя за теб? Той те искаше, и аз какво можех да направя, застанах пред олтара.

— Баща ми искаше да ме сложи на трона и аз какво можех да направя, застанах пред олтара. Не можеш да изтъкваш като оправдание пред мен, че някой те е насилил.

— Какво, ти да не би да си го направила с цел да спасиш катеричките и потъналите в кал селяни? — присмя ми се той, но не ме погледна в очите и след момент каза: — Добре. Довечера ще го питам дали би приел крал Старик вместо теб, а теб да те остави на мира.

— Добре. А междувременно — продължих аз — пиши на херцозите си и ги покани да дойдат да отпразнуваме заедно сватбата ни. А когато пишеш на принц Улрих, не забравяй да му кажеш, че настоявам да видя милата ми приятелка Василия. Когато дойде, ще я направя първа придворна дама.

Той ме погледна намръщено.

— Това какво общо има с…

— Не можем да допуснем тя да се омъжи за Казимир — напомних му аз малко нетърпеливо; вече бяхме говорили за това.

— Ако Казимир и Улрих искат да ми откраднат трона, мислиш ли, че ще се спрат, защото дъщеря му е твоя придворна дама? — попита той.

— Ще ги интересува дали имат кръвна връзка помежду си — казах аз. — А още по-хубаво ще бъде, ако вместо това има такава, която обвързва Улрих с теб. Ще я омъжим веднага, щом пристигне. Имаш ли някакви подходящи роднини в двора — някой млад и красив мъж по възможност? Няма значение — добавих аз, като видях празния му поглед. Той имаше две лели и знаех, че бяха родили десетина деца. Не познавах всички, но вероятно щеше да има поне един неженен мъж или подходящ вдовец. — Ще потърся някой. Ти и без това трябва днес да ме представиш на двора.

— И защо, по-точно? Уверявам те, че това за теб няма да бъде приятно изживяване. Моят двор има много високи стандарти, когато става въпрос за красотата.

Очевидно той не беше очаквал, че ще живея достатъчно дълго, за да ме представи на двора. Може би все още не очакваше.

— Аз съм твоята царица, така че те ще трябва да свикнат с недостатъците ми. Трябва да потушаваме всички слухове в зародиш. Слугите вече сигурно са разнесли из двореца, че изчезвам нощем, а не можем да си позволим да се шушукат такива неща. Тази година реколтата ще бъде лоша, дори и да успеем да спрем зимата. А ти вече успя да разгневиш голяма част от благородниците.

Виждах, че искаше още да протестира, но после погледна натрупания сняг на балкона и замълча. Той всъщност не беше глупав. Просто нито за миг не се беше замислял за политика. Сигурно искаше единствено опиянението от властта, богатството, лукса и красотата, но не и работата, свързана с нея: изобщо не беше амбициозен.

Разбира се, ако се беше замислил за политиката, щеше да си зададе далеч по-важния въпрос — за кого да оженим Казимир. А отговорът беше — за мен, веднага щом Мирнатиус и демонът му бъдат замразени, или изгорени на кладата, или най-малкото разобличени пред целия двор и принудени да избягат, а аз получа анулиране на изцяло неконсумирания си брак.

Не харесвах особено принц Казимир. Веднъж дойде на гости на баща ми и тогава аз бях извън полезрението му, затова не се беше постарал да се представи добре. Накара едно слугинче да седне на скута му и да му се усмихва, сякаш й беше много приятно, когато стискаше гърдите й и я пляскаше по задника; но три дни по-късно си замина, а тя имаше златна огърлица, която не би могла да си купи със свои пари, така че поне я беше възнаградил с нещо. Той беше горе-долу на годините на баща ми, изключително повърхностен човек. Но не беше глупав, нито жесток. И още по-важно, доста сигурна бях, че няма да се опита да погълне душата ми. Изискванията към съпруга ми се бяха принизили.

Оплела бях мрежа, която да обхване цялата Литвас. Казимир на трона, оженен за мен, щеше да е доволен. Василия, омъжена за племенник на покойния цар, най-малкото би възпирала Улрих, а аз щях да му прошепна, че ще е много добре, ако милата ми приятелка започне да ражда деца едновременно с мен и щях да му обещая, че в крайна сметка ще има внук на трона. Това щеше да задоволи както него, така и роднините на Мирнатиус. Всичко, което трябваше да уредя, беше мястото, на което да застане Мирнатиус, и там той удобно да стъпи на капак в пода, откъдето да пропадне направо в недрата на ада, стига да намеря начин да дръпна пружината.

Но първо трябва този демон да убие крал Старик, защото иначе няма да е останала никаква Литвас, която да спасявам. Станах от дивана, после спрях и се намръщих, сякаш току-що ми е хрумнала нова идея.

— Чакай — казах рязко. — Трябва да се върнем в къщата на баща ми, за да празнуваме. Когато пишеш на принцовете и ерцхерцозите, кажи им да дойдат във Висня, а не тук.

— Защо трябва… о, няма значение — промърмори той, размаха ръка във въздуха така грациозно, както птицата размахва криле, преди да отлети; бях подготвила няколко оправдания, но те бяха доста неубедителни, така че по-добре, че не се наложи да ги използвам. Нямах намерение да му казвам предварително, че се надявах след три дни самият крал Старик да е във Висня за друго празненство.

* * *

В понеделник следобед след събирането на дългове вървях към къщата на панова Манделщам и срещнах две момчета от града, които си играеха в гората. Не бях едър като Сергей, но все пак бях по-голям от тях, затова те не се опитаха да се бият с мен, но панов Манделщам излезе прав, защото те не искаха и да играят с мен. Едното момче извика:

— Хубаво ли е да си убил собствения си баща?

Те побягнаха навътре между дърветата и не дочакаха отговора ми, но аз мислех за това до края на пътя. Не бях сигурен дали съм убил баща си, защото само исках той да не удря Ванда с ръжена; не бях искал да падне върху мен. Но той беше паднал върху мен и това беше част от причината, поради която беше умрял, затова може би нямаше значение, че не съм го искал. Не знаех дали е така.

Но знаех, че е хубаво да живея с панов и панова Манделщам. Вече никога не бях гладен, дори и малко. Винаги, когато си помислех за Сергей и Ванда, дори и когато бях на масата, имах чувството, че съм глътнал камъни, а не ядене. Щеше да е много хубаво, ако Сергей, Ванда и аз живеехме при панов и панова Манделщам. Къщата беше малка, но ние със Сергей можехме да спим в обора. Само че не можехме, защото Сергей беше блъснал баща ми и баща ми беше умрял.

После си мислех дали не е по-добре аз да живея при Манделщам, или всички ние да живеем при баща ми. Реших, че все пак щеше да е по-добре да живеем при баща ми, ако Сергей и Ванда бяха там и всичко с тях беше наред. Само че и това нямаше как да стане, дори и баща ми да не беше убит, защото той щеше да накара Ванда да се ожени за сина на Кайус. После започнах да си мисля дали щях да се чувствам по-добре, ако живеех тук със семейство Манделщам, или ако бях на друго, не толкова хубаво място, но със Сергей и Ванда. Трудно беше да мисля за това, защото не знаех какво ще е това друго място, но след като дълго мислих, бавно реших, че все пак исках да съм със Сергей и Ванда. Не можех да бъда щастлив с камъни в стомаха си.

Орехчето от бялото дърво беше в джоба ми. Често си мислех да го засадя в двора на Манделщам, но не го правех. Извадих го, огледах го и после казах на глас:

— Мамо, не мога да засадя орехчето, защото Сергей и Ванда никога няма да се върнат тук. Няма да го засадя, преди да намеря място, където аз, Сергей и Ванда можем да живеем заедно и да не е опасно.

Прибрах го в джоба си. Съжалявах, че не мога да го засадя, защото ми липсва чувството, че мама е наблизо, но все пак ми се струваше, че това е правилното решение. Сергей и Ванда ми бяха дали орехчето, за да го засадя, но мама би искала те да могат да идват.

Върнах се в къщата с кошницата. Докато панов Манделщам внимателно записваше всичко, го попитах:

— Знае ли някой къде са Сергей и Ванда?

Той спря да пише и ме погледна:

— Хората днес пак излязоха да ги търсят. Не намериха нищо.

Зарадвах се за това, но после се сетих, че то може и да е лошо.

— Но аз трябва да ги намеря. Ако никой друг не може, дори и големите хора, тогава аз как ще ги намеря?

Панов Манделщам ме погали по главата.

— Може би те ще ни съобщят, когато се намират някъде в безопасност — отговори той, но го каза някак нежно, както говориш нежни неща на коза, когато искаш да я накараш да дойде, за да я завържеш. Това не значеше, че иска да ми направи нещо лошо. Той просто искаше да съм на топло и спокойно място, за да не умра някъде в снега. Но ако стоях на това топло и спокойно място, никога нямаше пак да видя Сергей и Ванда.

— Те не могат да ни съобщят, ако ни съобщят, всички тук ще отидат и ще ги хванат.

Панов Манделщам не отговори, само погледна панова Манделщам, която беше спряла да преде и ме гледаше. Така разбрах, че съм прав, защото ако не бях прав, те щяха да ми го кажат.

— Сергей и Ванда ще отидат във Висня. Искат да помолят някого да има даде работа. — Трябваше да помисля, защото знаех, че той беше дядо на някого, но не знаех на кого. Но знаех името на дядото. — Панов Мошел.

— Това е баща ми — каза панова Манделщам. После се обърна към панов Манделщам. — Сватбата на Басия е в сряда. Може да отидем. И… — Тя замълча и се намръщи озадачено. — И… — продължи тя, сякаш се канеше да каже още нещо, но не го каза. Той я погледна и също се намръщи озадачено. Тя стана от чекръка и започна да се разхожда из стаята, стиснала ръце, без да гледа в нищо конкретно, но накрая спря пред полицата над камината. Вгледа се в няколко малки издялани от дърво куклички, подредени там.

— Мирием е там — каза внезапно тя. — Мирием е на гости на баща ми.

Каза го така, сякаш блъскаше някаква стена, за да извади името оттам. Панов Манделщам скочи толкова бързо, че писалката му падна на земята и силно пребледня. Щях да ги попитам кой е този човек, но когато си отворих устата, не можех да си спомня името, което тя каза. Панова Манделщам се обърна и протегна ръка.

— Йозеф… колко време…? — Тя замълча и лицето й не ми хареса.

Напомни ми на баща ми, който лежеше на пода и издаваше звуци, а после умря.

— Ще наема шейна — каза панов Манделщам. Вече беше станало късно, но той обличаше палтото си, което означаваше, че ще тръгнем веднага. Панова Манделщам бързо отиде до тайния буркан в огнището, преброи шест сребърни монети, сложи ги в кесия и му ги подаде. Той я взе и бързо излезе.

Панова Манделщам грабна една чанта, отиде в спалнята и започна да събира багажа, веднага щом той излезе. Радвах се, че отиваме да търсим Сергей и Ванда, но не ми харесваше, че бързаме. Тя сякаш се страхуваше, че нещо лошо ще се случи, ако спре да се движи. Наведе се и започна да вади различни неща от сандъка за дрехи. Помагах й, като държах отворена торбата, за да слага нещата вътре едно по едно, но после тя изведнъж спря. Седеше клекнала и гледаше в сандъка. Там имаше рокли, които бяха много малки за нея и чифт малки черни кожени ботуши. Бяха износени и имаха някои кръпки, но бяха хубави. Тя ги докосна и ръцете й трепереха.

— Твои ли са били? — попитах аз. Тя не каза нищо, само поклати глава. Сложи още няколко неща в торбата и затвори сандъка. Мислех, че сме свършили, но тя остана клекнала и държеше ръцете си на капака, а после ме погледна и пак отвори сандъка. Извади ботушите и ми ги даде. Пробвах ги. Малко ми бяха големи, но бяха толкова меки. Никога не бях носил кожени обувки.

— Обуй още един чифт чорапи — каза тя и извади от сандъка чифт дебели плетени чорапи, също малки. След това ботушите ми ставаха прекрасно. Беше ми топло на краката, когато излязох навън да се погрижа за козите. Можех да газя в снега и не усещах студ.

— Кой ще храни козите и пилетата, докато ни няма? — попитах аз, когато се върнах.

— Ще отида да говоря с панова Гавелите — отговори тя, облече си палтото, върза си забрадка, взе няколко монети от буркана и излезе. Гледах от прага как пресече улицата, отиде до отсрещната къща и почука на вратата. Панова Гавелите не я покани вътре.

Тя скръсти ръце на гърдите си, сякаш се правеше на стена, и я държа пред вратата. Не махна стената, докато панова Манделщам не й подаде монетите, после бързо ги взе и се скри вътре, като й затръшна вратата в лицето.

Панова Манделщам изглеждаше уморена, когато се върна в къщата, сякаш беше пътувала дълго време или беше работила цял ден на полето. Тя извади кошницата и я напълни с храна за пътуването. После разбърка въглените в огнището, посипа ги с пепел и огънят загасна и изстина. Когато свърши, шейната вече пристигаше. Панов Манделщам седеше на капрата. Той слезе, взе кошницата и чантата и й помогна да се качи отзад в шейната. Аз седнах до нея, той ни зави с две кожени наметала и дебели одеяла, после затвори вратата на къщата, след това затвори портата, качи се в шейната и седна от другата ми страна.

Коларят беше слабо момче на възрастта на Сергей. Носеше палто за едър човек и ми се стори, че отдолу имаше още две палта, затова изглеждаше едър на капрата. Той цъкна с език на големите коне и шейната потегли. Тръгнахме по пътя и минахме през града. Пълно беше с хора. Мисля, че по това време всички бяха свършили работата си за деня. И без това нямаше много работа на полето, защото снегът още не се беше стопил. Хората ни гледаха със строги, гневни лица. В края на пътя няколко души излязоха от една голяма къща с голям комин и табела с надпис и голяма чаша димящ крупник, нарисувана на нея. Те спряха шейната на пътя и казаха на панов Манделщам:

— Недей да мислиш, че няма да научим, евреино, ако помагаш на убийците да избягат от правосъдието.

— Ние отиваме във Висня на сватба — каза бързо панов Манделщам.

Един от мъжете изсумтя. Погледна коларя.

— Ти си момчето на Олег, нали? Алгис? — попита той и коларят кимна. — Стой с евреите. Наблюдавай ги. Разбираш ли ме? — Алгис пак кимна.

Погледнах към къщата. Панов Кайус стоеше на прага с ръце, скръстени на гърдите и вдигната брадичка, сякаш беше много горд с нещо. Чудех се с какво. Гледах го в очите. Той ме видя и се намръщи, но вече не гледаше гордо. Обърна се и бързо си влезе вътре. Алгис дръпна юздите и конете потеглиха. Ние отзад в шейната седяхме мълчаливо. Ние и преди бяхме седели мълчаливо, но сега това не беше хубаво мълчание. Въпреки че бяхме в шейна и тя беше открита, имах чувството, че сме затворени. Около нас изникнаха гъсти дървета, щом напуснахме града. Когато обърнах глава да ги гледам, те се превърнаха в дървена ограда, построена около пътя, за да не ни допуска.

* * *

Вече почти се сещах какво ще видя, когато Цоп ме отведе до складовете, но все пак изпитах ужас, като видях как вратите се отварят и влязох в първия малък склад, самият той три пъти по-голям от трезора на дядо ми, натъпкан догоре със сандъци и чували сребро от всички страни. Минах мрачно по пътеката между тях до второто помещение, което беше три пъти по-голямо от първото, където поне бяха оставени пътечки между чувалите и дървените рафтове, на които беше наредено съкровището.

Но в другия край се намираше входът към третия склад: две тежки врати, направени от бяло дърво и обковани със сребро. Отворих ги и от другата страна видях помещение, дълбано в планината сигурно от хиляди години, в което бяха натрупани огромни купчини с чували и отделно купища монети, по-високи от мен. Самата река се извиваше като змия в средата на помещението, блестящ замръзнал път, излизащ от един тъмен свод и изчезващ в друг: реката, изглежда, идваше през горичките с бели дървета, виеше се в недрата на планината и излизаше от другия й край като водопад. Беше ми отнело един ден, за да се справя с един-единствен сандък. Не можех да си представя колко магия ще е необходима, за да обърна всичко това в злато, а и колко време. Повече, отколкото имах.

Цоп стоеше до мен и ме поглеждаше крадешком.

— Отиди да ми донесеш нещо за ядене и пиене — казах мрачно и после се върнах в първото помещение.

Очакваше ме дълъг ден, а единственото, което исках, беше да си легна и да спя. Вместо това изпразвах чували, пълнех шепите си със сребърни монети и ги връщах обратно като златни. Опитах се да пъхна ръцете си в един чувал и да го превърна наведнъж, но не се получи добре: монетите не се превръщаха равномерно и когато го изсипах, някои монети бяха останали сребърни. Не се канех да превърна всичко тук в злато и после царят да ми пререже гърлото заради една-единствена сребърна монета, която се е търкулнала в ъгъла. Сигурна бях, че ако по някаква случайност оставя една монета непревърната, той ще я намери. По-бързо беше да ги превръщам внимателно, отколкото после да ги проверявам внимателно. Което изобщо не означаваше, че всичко става бързо. Бях обработила само няколко чувала, когато Цоп ми донесе табла с ядене и пиене.

Хапнах набързо няколко залъка, погледнах кърпата на таблата и я постлах на земята. Взех следващия чувал и изсипах половината на кърпата, среброто се разстла на един слой и така виждах кои монети са превърнати. След няколко опита открих начин да обработвам монетите като само прокарвам ръка по тях — не много бързо, защото тогава превръщането не ставаше напълно, но ако се движех с равномерен темп и насочвах волята си към тях, всички ставаха златни.

— Донеси ми голяма тъмна покривка за маса, най-голямата, която намериш — казах на Цоп и когато тя я донесе, започнах да изсипвам цели чували и сандъци на нея. На покривката се събираха наведнъж два до три чувала и когато свършех една партида, издърпвах покривката, изсипвах златото и я простирах пак върху него.

Малко смешно е да се каже, но започна да става скучно. Изсипвах магия с кофи, превръщах среброто в блестящо злато с пръстите си, но това бързо престана да бъде магическо действие. Бих искала да можех да превърна част от среброто в птици или просто да го подпаля. То престана дори да бъде богатство, също както ако повтаряш една дума много пъти подред, тя се превръща в безсмислица. Изморена бях, ръцете и краката ме боляха, но продължавах да работя. Седях върху злато и се подхлъзнах на злато в краката си, когато свалях още сребро от рафтовете и оставях празни чували и обърнати сандъци върху все по-големия куп в ъгъла. Нямах представа колко време мина, но накрая изпразних последния сандък от първото помещение и превърнах в злато последната сребърна монета в него. Обиколих, залитайки, рафтовете в стаята, и след като ги проверих три пъти, постоях и гледах глупаво няколко минути, после легнах върху планината от злато като някакъв невероятен дракон и без да искам, заспах.

Стреснах се и видях, че господарят на елфите Старик е застанал над мен и разглежда богатството, което съм му създала. Държеше шепа монети и се взираше в топлия им блясък със светнало от алчност лице. Изплаших се и се помъчих да се изправя на крака, но залитнах върху плъзгащото се злато. Той обаче нямаше никакъв проблем да стои здраво на краката си. Дори протегна ръка да ми помогне да се задържа, макар че жестът беше продиктуван не толкова от добри чувства, колкото от страх, че ще се просна на земята до него.

— Колко е часът? — промърморих аз.

Той не ми обърна внимание и не отговори на въпроса, което поне означаваше, че още не е вечер; не бях изгубила цял ден. Нямах усещането, че съм спала дълго: очите ме смъдяха и бях уморена. Поех дълбоко въздух. Той се беше отдръпнал, за да огледа стаята, надничаше в празните чували и сандъци, като все още държеше шепата злато в ръката си.

— Е? — казах аз. — Ако съм пропуснала някоя монета, сега е моментът да ми кажеш.

— Не — отговори той, пусна монетите от ръката си, а те дрънчаха и звънтяха, докато се наместиха на пода при останалите. — Превърнала си всяка монета в първия склад. Остават ти още два. — Каза това донякъде любезно и дори кимна с глава към мен, което ме учуди дотолкова, че само гледах втренчено след него, докато излезе от стаята. С резки движения си пробих път до вратата през златния куп и изтичах нагоре по стълбите до стаята си.

Но там на леглото си намерих огледалото, което той ми беше дал, и на него слънцето изгряваше с розови и златни лъчи. Седнах отчаяна и съсипана на леглото и се взирах в огледалото в ръката си. Бях изгубила цяла нощ, или почти цяла нощ за най-малкия склад. Имаше надежда да свърша и втория, ако повече не заспивам, но едва ли ще съм превърнала и една-единствена монета от третия, когато времето ми изтече.

Помислих си да избягам. Щях да стигна до къщичката в гората, може би, но каква полза от това? Не можех да изляза от неговото царство. Но не отидох и долу в складовете. Вместо това позвъних и казах на Цоп и Флек да ми донесат закуска и започнах бавно да закусвам. Мрачно ядях чиния след чиния риба и студени плодове, сякаш нямах никакви грижи в света и над главата ми не беше надвиснал огромен сребърен меч. Любезното държание на съпруга ми още повече ме убеждаваше, че ако се проваля, ме чака неизбежна смърт. Дори Цоп и Флек, когато мислеха, че не ги виждам, си разменяха погледи, с които се питаха какво правя. Но защо дори да опитвам, ако само ще му направя огромен куп злато, върху който да ми отсече главата? Техният закон, изглежда, не оставяше място за грешки и ако не успееш да свършиш, каквото си обещал, те поправят грешката в света, като те изхвърлят от него.

Канех се да изпия още една чаша вино — защо пък да не съм пияна до самия край — но изведнъж се отказах. Станах и казах на Цоп и Флек:

— Елате с мен долу в складовете. Изпратете да извикат Шофер да дойде при нас. Кажете му да вземе най-голямата шейна, с която разполага, и да я докара там.

Цоп ме изгледа учудено:

— Вътре в склада?

— Да — казах аз. — Нали реката сега е замръзнала. Кажете му да кара по пътя покрай горичката, докато стигне до там.

Елените гледаха доста смутено, когато излязоха от тунела и внимателно си проправяха път между огромните купища сребро: наложи се Шофер да слезе и да ги води напред. Флек, Цоп и Шофер гледаха дори още по-смутено, когато им казах какво искам да направят. Внимавах да не ги питам могат ли да го направят, просто им казах да го направят.

— Но… къде искаш да го занесем? — попита Цоп след малко.

Посочих тъмния вход на издълбания от реката тунел от другата страна на помещението.

— Закарайте шейната дотам и я разтоварете. Оставете достатъчно място за всичкото.

— Просто да го… оставим? — попита Флек. — В тунела?

— Ще го открадне ли някой оттам? — попитах хладно аз. Те и тримата потръпнаха и побързаха да се обърнат, като избягваха да ме погледнат, да не би случайно да прочета отговора в очите им. Всъщност безопасността на златото изобщо не ме интересуваше. Интересуваше ме друго: обещала бях да превърна в злато всяко късче сребро в тези три склада. Затова тук трябваше да има много по-малко сребро и това трябваше да стане много бързо. А ако мъжът ми не харесваше новото местоположение на парите си, можеше да ги върне на мястото им, след като приключа работата си.

След малко Шофер мълчаливо взе три чувала във всяка ръка и ги хвърли в шейната. Елените потрепнаха с уши при трясъка. След още един миг Флек и Цоп започнаха да му помагат.

След като видях, че изпълняват задачата си, се върнах във втория склад да действам на тъмната покривка. Беше още по-отегчително от вчера: цялото тяло ме болеше, но не бях чак толкова изтощена, затова работата беше по-скоро досадна, отколкото мъчителна. Продължавах да изсипвам чувал след чувал сребро и да го превръщам в злато — сребро — злато, сребро — злато — после избутвах златните монети в празните пътеки. Не прекъснах работа, за да ям или да пия. Огледалото на верижка бях окачила около врата си и слънцето в него се издигаше в небето със заплашителна скорост. Имаше шест огромни рафта, на които бяха подредени безброй сандъци със сребро, а аз не бях стигнала и до половината, когато златният блясък на обедното слънце започна да избледнява. Точно бях започнала втория рафт, когато в ъгъла на огледалото се показаха оранжевите лъчи на залеза. Първият от трите ми дни беше свършил.

Съпругът ми се появи няколко минути по-късно, следвайки убийствения си график. Вдигна няколко златни монети от безразборно нахвърляния куп до вратата и ги изпусна между пръстите си, докато оглеждаше напредъка ми; стисна устни и поклати глава, сякаш се подразни, като видя колко много още ми остава.

— В колко часа е сватбата? — попита той. Бях се съсредоточила — установих, че мога да превръщам едновременно голям брой монети, ако внимавам — но въпросът му ме прекъсна. Седнах назад и изпухтях.

— Обещах да танцувам на сватбата им, а музикантите няма да си тръгнат преди полунощ — отвърнах студено. — Имам дотогава.

Въпреки показната ми смелост съзнавах, че не ми остава много време: две нощи и два дена, през които с лъжичка да прокопая път през планината.

— Не си свършила тук, а ти остава и целият трети склад — каза той горчиво, като че ли поначало не беше негова вината, че е поискал невъзможното. Радвах се, че вратата е затворена и той не можеше да види какво се случва с третия склад от съкровищницата му. — Е, ще обработиш колкото можеш, преди да се провалиш.

Изгледах го презрително. Ако нямах никакъв шанс да успея, отдавна щях да съм престанала да работя.

Той пренебрегна възмутените ми погледи и само студено каза:

— Задай въпросите си.

Имах много по-голяма нужда от време, отколкото от отговори. Сигурно можеше да го попитам какво ще ми направи, ако не успея, но много не ми се искаше да знам и предварително да се страхувам за още нещо.

— Как мога да правя това по-бързо, ако знаеш някакъв начин? — попитах аз. Нямах големи надежди, но той все пак знаеше повече за магиите от мен.

— Не можеш да го правиш по-бързо, отколкото можеш — отговори той и ме изгледа подозрително, като очевидно смяташе въпроса за много глупав и не можеше да повярва, че съм го задала. — Защо аз ще знам, ако ти не знаеш?

Поклатих нещастно глава и изтрих челото си с длан.

— Какво има след края на царството ти? Където свършва светлината?

— Мрак — каза той.

— И сама виждам това — казах недоволно аз.

— Тогава защо питаш? — отговори той със същото раздразнение.

— Защото искам да знам какво има вътре в мрака — отговорих аз.

Той махна нетърпеливо с ръка.

— Моето царство! Моят народ и нашата дълбока издръжливост е това, което прави планината силна. През вековете на вашия простосмъртен живот, ние сме издигнали високо нашите сияйни стени и заедно сме извоювали тази устойчивост към мрака, за да живеем завинаги през зимата. Мислиш ли, че това се постига толкова лесно и че можеш да преминаваш сляпо през границите на моето царство и да намериш пътя си в друго царство? — Той огледа сърдито стаята и сребърния куп. — Може би вече съжаляваш за простосмъртната прибързаност на обещанието си и се чудиш къде може да избягаш, ако нарушиш клетвата, дадена в моето царство? Мислиш ли, че ще намериш някакъв път към царството на джуджетата и че те ще ти дадат подслон, за да избегнеш възмездието?

Той говореше с такова презрение, сякаш трябваше да се срамувам, че искам да избягам от него. Е, аз без колебание веднага бих се втурнала да бягам, само че знаех как да стигна до това царство на джуджетата точно толкова, колкото и до Луната, а той определено беше прав относно гостоприемството, което щях да получа там. И не остана въпрос, който да му задам. Вече не се интересувах от неговите обичаи и неговото царство: по един или друг начин щях да го напусна и исках само да ме остави да продължа работата си.

— Можеш ли да ми бъдеш от полза за нещо във всичко това? — попитах аз.

Той пак махна нетърпеливо е ръка.

— Не, доколкото виждам, а и да имаше, на теб и без това не ти е останало нищо, което да ми предложиш в замяна — каза той. — Ти надцени дарбата си, даде глупаво обещание и сега няма надежда да го изпълниш.

Обърна се и си отиде, а аз погледнах отровната сребърна планина около себе си и си помислих, че той най-вероятно е прав.

Глава 15

Толкова беше студено в малката къщичка, когато Ирина си тръгна, а белите дървета отвън сякаш се промъкваха към прозореца и искаха да промушат клоните си вътре. Държах тежкото килимче от кожа плътно увито около раменете си, примъкнах стола до печката, седях и треперех, после изядох още една чиния каша; костите ми бяха възпалени, усещах как се трият една в друга в ставите и изпитвах болка при всяко движение. Но най-лошо от всичко беше, че бях там съвсем сама с ужасната зима навън. Сложих още едно дърво в огъня и го побутнах, за да се разгори по-ярко и пламъкът да ми прави компания, да прогони студения мрак отвън, който не се променяше. Мястото не беше подходящо за стара жена, за уморена стара жена.

— Не влизай в гората, защото Старик ще те хване и ще те отведе в неговото царство — казваше майка ми, когато бях малка. И ето ме сега в неговото царство, седя и се крия като мишка, а какво ще стане, когато огънят загасне и кашата свърши? Добре поне, че имаше много дърва в сандъка до печката.

Който живееше тук, водеше чудновато домакинство. Докато Ирина говореше с онова странно еврейско момиче, намерих ягоди и мед, сол и овес, както и шест огромни кълба прежда, груба и неравна като каша на бучки, до които стоеше старомодно вретено. То драскаше пръстите ми, но вълната беше добра; беше изпредена без разресване и грижа от някой, който прекалено много е бързал, и не го е направил както трябва. Моята господарка херцогинята щеше да ме удари с пръчката си по кокалчетата за такава небрежна работа. Не сегашната херцогиня — Галина беше добър управител, но беше безразлична към преденето. Не и майката на Ирина преди нея — тя, ако изобщо се захванеше да преде, правеше конци, които светеха като алабастър, а през това време гледаше през прозореца, тихичко си пееше и не поглеждаше какво излиза изпод ръцете на другите. Имам предвид херцогинята преди тях.

Тя отдавна отиде в манастир, разбира се; чух, че е умряла преди десет години, бог да я прости. За последен път я видях в онзи ужасен ден, когато бащата на Ирина разруши градските стени по време на битката, която го направи херцог и сложи бащата на сегашния цар на трона. Гледахме от двореца как над битката се издига дим, всички жени бяхме събрани заедно, но когато димът започна да навлиза в града, херцогинята се дръпна от прозореца.

— Елате — каза тя на мен и шестте други момичета, които не бяхме омъжени, и ни заведе долу в подземието. Отвори една стаичка с вградена в камъните врата в дъното на подземието и ни заключи вътре. Тогава за последен път я видяхме.

Вътре беше толкова студено, тъмно и тясно. Ясно си спомних мястото сега в тази студена, тъмна къщичка, заобиколена от жестоката зима. Притискахме се една до друга, плачехме и треперехме. Те все пак ни намериха — войниците. Намериха всичко в къщата — бижутата, мебелите, красивата малка позлатена арфа, на която лейди Ания свиреше, преди да умре от треска; видях я счупена в един ъгъл. Толкова много бяха — приличаха на мравки, нахвърлили се на троха, която някой не е измел.

Но когато разбиха вратата на стаичката, беше късно през нощта; бяха много изморени и бяха останали само няколко души, другите бяха отишли да спят. Откриха ни само защото тогава вече бяхме толкова изплашени и мислехме, че са минали дни, а не часове. Едно от момичетата започна да се тръшка и да плаче, че никога няма да ни намерят и ще умрем зазидани в подземието. Всички прихванахме нейния ужас, затова щом чухме гласове, първо една от нас, а после всички заедно започнахме да викаме за помощ. И когато ни извадиха навън, паднахме в прегръдките им и плачехме, а те бяха добри с нас и ни дадоха вода. Един от тях беше сержант, който ни заведе при господаря си и му каза, че сме били заключени в подземието.

Ердивилас, барон Ердивилас тогава, беше в кабинета на херцога, където вече се чувстваше като в собствения си кабинет, навсякъде бяха разхвърляни неговите документи, неговите хора влизаха и излизаха от там. За мен това не беше нещо различно. Бях ходила там един, най-много два пъти. Не бях толкова хубава, че херцогът да ме повика, нито толкова грозна, че херцогинята да ме изпрати да занеса някакво съобщение. Новият херцог имаше по-твърдо лице от стария. Огледа ни и каза:

— Хубаво. Заведи ги в женската част на двореца и кажи на войниците да не ги закачат; не е нужно винаги да бъдем зверове. — После се обърна към нас: — Помогнете с каквото можете на другите.

Помагах колкото можех и когато не остана какво да правя, отидох и изпредох вълната в стаята на моята господарка, направих много чилета фини конци, а през това време гасяха пожарите из града и когато нещата малко се успокоих, той ме задържа в домакинството си, но не задържа онези, които не се бяха проявили като полезни.

Бях благодарна за това, както бях благодарна, че ме освободиха от стаята в подземието, макар и да го направиха вражески войници. Майка ми беше жена на беден рицар, който беше проиграл малкото си земя в хазарт и загубил парите си от евреите. Намерил й място при херцогинята и заминал да умре в кръстоносен поход, а херцогинята ме задържала от добро сърце, когато и майка ми починала — в същата треска онази зима и тя скърбеше за Ания; аз бях само няколко години по-малка от Ания. Но когато градът падна, вече не бях малка, а тя беше заминала при монахините още преди да ни освободят от подземието.

Не ми беше останал никой. Нямах никакви близки, откакто майка ми умря. Стоях в женската част на двореца и предях, годините минаваха една след друга и ръцете започнаха да ме болят, ако много дълго предях, а зрението ми отслабна и вече не ме биваше за фините бодове. И когато Силвия, майката на Ирина умря при раждането на мъртво момче, аз не останах да плача с другите жени, а се промъкнах в детската стая, където спеше малкото момиченце. Никой не я харесваше, както никой не харесваше и майка й, защото те, изглежда, не се интересуваха дали ги харесват. Тя беше много тиха през цялото време и макар да нямаше странните очи на майка си, в нейните се четеше проницателност. Ирина седеше в леглото, когато влязох, сякаш риданията я бяха събудили. Не плачеше. Само ме погледна с черните си очи и аз изпитах безпокойство, но седнах до нея, започнах да й пея и й повтарях, че всичко ще е наред. Когато Ердивилас дойде и видя, че вече се грижа за нея, ми каза да продължа да го правя.

Радвах се, че отново имах сигурно място, но след като той излезе, Ирина пак ме погледна проницателно, сякаш разбираше защо съм дошла да се погрижа за нея. Нямаше кого да обичам и макар че тя не беше мое дете, ми я бяха дали назаем. Но никога не бях сигурна какво чувстваше към мен. Другите малки деца тичаха при дойките и майките си за прегръдки и целувки. Тя не правеше това. През всичките тези години си казвах, че просто тя си е такава, хладна и спокойна като белия сняг, но дълбоко в себе си не бях истински сигурна, не и докато царят не изпрати хора да ме доведат, за да я измъчва чрез мен и видях, че щеше да постигне целта си. Странен начин да се почувствам щастлива.

Тя спеше тук на леглото в колибата, а аз бдях над нея и й пеех, пеех на моето малко момиче, седнала до огнището както през всички тези години, и сега знаех, че тя е моя, а не ми е дадена назаем за известно време. Вълната, която намерих, беше рехава, затова успявах да я изпреда с подутите си пръсти, освен това имах сребърния гребен и сребърната четка — единственото нещо, което майката на Ирина остави на дъщеря си. Сресах вълната, изпредох я и я навих на чилета. Като свърших всичко това, сложих още едно дърво в печката и седнах да преда и да чакам Ирина да се събуди.

Но тя се върна при него, при онова чудовищно същество, което дебнеше в двореца, черно зло, скрито под маската на красотата. Ако й причинеше зло, ако не чуеше… Но каква полза имаше да се тревожа? Не можех да направя нищо — една стара жена, тласкана насам-натам в потока на живота и сега изхвърлена на този странен бряг; какво можех да направя? Обичах я и се бях грижила за нея според силите си, но не можех да я защитя от мъжете и демоните. Сплетох косата й, поставих короната на главата й и я пуснах. А когато тя си отиде, правех каквото можех, а то беше да седя, да чакам и да преда, докато ръцете ми натежаха, отпуснах ги в скута си и за малко затворих очи.

Стреснах се и се събудих. Последното дърво в огъня догаряше. Отвън се чуха стъпки, бях изплашена и изгубена, опитвах се да си спомня къде съм и защо беше толкова студено, когато стъпките приближиха и Ирина отвори вратата. За един ужасен миг не я познах — тя стоеше толкова далечна и сребърна в рамката на вратата, с тази широка корона на челото и напиращата отвън зима, от която тя сякаш беше част. Но това все пак беше нейното лице и мигът отмина. Ирина влезе, затвори вратата, после спря и я погледна.

— Ти ли направи това, Магра? — попита тя.

— Да съм направила какво? — Погледнах я объркано.

— Вратата — каза Ирина. — Сега е закачена за стената.

Все още не разбирах: преди не е била закачена?

— Само предях — казах аз и исках да й покажа чилетата, но не можех да си спомня къде съм ги сложила; на масата ги нямаше. Но това не беше важно. Станах, отидох при моето момиче и хванах ръцете й; тя беше донесла кошница с неща за мен.

— Добре ли си, душенка? Той не ти е направил нищо лошо, нали?

Тя беше в безопасност за още един миг, още един миг, а животът в крайна сметка се състои от мигове.

* * *

Със Сергей погледнахме в тенджерата с каша и не казахме нищо. После се обърнахме и огледахме останалата част от къщата. Изведнъж си спомних, че бях прибрала вълната на рафта с вретеното и куките за плетене, а сега всичко беше струпано на масата. Или поне си мислех, че това е моята прежда, но се оказа, че не е. Тя беше навита на чилета и когато хванах едното, то беше различно — гладко, меко и много по-фино. До него седеше сребърен гребен, красив сребърен гребен, който би могъл да принадлежи на някоя царица, а на него бяха изобразени два елена с рога, теглещи шейна в снежната гора.

Потърсих вълната си на етажерката, но я нямаше там. Фината гладка прежда беше със същия цвят. Когато я разгледах по-отблизо, видях, че е същата вълна. Само че беше изпредена по различен начин, сякаш за да ми се покаже как се прави това.

Сергей впери поглед в сандъка за дърва. Беше полупразен. Спогледахме се. През нощта отново беше станало много студено, затова един от нас сигурно беше слязъл от печката да сложи още дърва. Но знаех, че аз не съм го направила, а по лицето на Сергей ясно виждах, че и той не го е направил.

— Ще изляза да видя дали мога да хвана някоя катеричка или заек. И през това време ще събера дърва.

Все още имаше достатъчно вълна от онази, която Сергей ми беше изпрал. Никога не съм успявала да изпреда толкова фин конец като този тук, но сега се стараех да го правя по-добре. Дълго време ресах вълната със сребърния гребен, като внимавах да не счупя зъбците, и когато накрая започнах да преда, изведнъж си спомних, че майка ми винаги казваше да навивам преждата постегнато. Помъчи се да я навиваш по-стегнато, Ванда. Бях забравила за това. Престанах да се старая, след като тя умря. Никой в нашата къща не знаеше по-добре от мен как трябва да се прави това. Погледнах собствената си пола, която беше изплетена грубо от моята неравна прежда. Преди да умре, майка ми навиваше големи кълба преждата от нашите кози, носеше ги на съседката през три къщи, която имаше стан, и се връщаше с вълнен плат. Но тъкачката не приемаше моята прежда, затова нашите дрехи ги плетях аз.

Отне ми много време, може би часове, докато изпреда едно кълбо хубава прежда. Сергей се върна, когато привършвах. Беше хванал сивокафяв заек. Направих още една тенджера с каша, докато той го одираше. Сложих всичкото месо и кокали в тенджерата и сготвих задушено с кашата и малко моркови. Приготвих толкова, колкото събираше тенджерата, повече, отколкото ние двамата щяхме да изядем. Сергей видя какво правя, не каза нищо и аз не казах нищо, но и двамата мислехме едно и също: не искахме онзи, който ядеше нашата каша и предеше нашата прежда, да остане гладен. Ако не изядеше кашата, кой знае какво друго щеше да изяде.

Докато яденето се готвеше, реших да започна да плета. Исках да проверя каква част от леглото мога да покрия с преждата, която вече имах, за да не губя време да преда повече, отколкото ни е необходимо. Започнах с това, че изплетох ивица два пъти по-дълга от леглото, като често проверявах дължината, и оттам продължих. Работата не вървеше бързо. Стараех се да се получават равни и гладки бримки. Но не бях свикнала да плета толкова внимателно. Трудно ми беше постоянно да помня, че плетката не трябва да е толкова рехава. После на едно място я направих прекалено стегната, но забелязах едва когато бях изплела три реда и трябваше много да натискам, за да вкарам куките. Продължих напред и се опитвах да поправя нещата нататък, но последният ред стана много стегнат и много бавно вървеше, както когато се опитваш да вървиш през гъста кал, затова накрая се предадох, разплетох тези три реда и повторих сбърканата част.

Когато свърших първото чиле, спрях да проверя колко съм направила. Беше дълго колкото ръката ми, беше толкова добре изпредено и навито, че имаше повече прежда, отколкото си мислех. Премерих дължината на леглото с ръце и отброих десет. Оставаха ми пет чилета и кълбото вълна, което направих днес. Значи ако направех само още три кълба вълна, щеше да ми стигне. Сгънах внимателно плетивото си, поставих го на рафта и продължих да преда.

Предох цял следобед. Ставаше все по-студено и по-студено. Около вратата и прозорците имаше малки облачета мъгла, където въздухът отвън влизаше през цепнатините и скрежът проникваше вътре. Сергей не можеше да ми помага в плетенето, затова направи дървени панти за вратата. Използва някакви стари пирони и малък ръждясал трион, които намери в един ъгъл на навеса. Вътре в къщата закова още клони на входа и намали отворите, за да спира вятъра. Направи същото и с рамките на прозорците. После ги замаза със слама и кал. След това студеният въздух не влизаше и вътре стана топло и уютно. Печката и кашата изпълниха къщичката с приятна миризма. Усещането, че се намирам в това топло и спокойно място с храна, беше странно. Лесно се свиква на такова нещо.

Спряхме, за да хапнем, когато свърших с преденето.

— Струва ми се, че мога да свърша за три дни — казах на Сергей, докато ядяхме вкусната каша с месо. Оставихме достатъчно количество в тенджерата.

— От колко време сме тук? — попита Сергей.

Спрях да ям и започнах да броя наум. Започнах от пазарния ден. Продадох престилките на пазара. Направих това сутринта, после си отидох вкъщи и там ме чакаше Кайос. Дори и на ум бързо прескочих останалата част, но каквото и да бях правила, то все пак беше станало в един ден. После избягахме в гората и бягахме много бързо, докато настъпи нощта. Докато намерихме къщата. Намерихме къщата на същия ден. Нямах чувството, че всичко това се е случило в един и същ ден, но така беше.

— Понеделник е — казах накрая. — Днес е понеделник. Тук сме от пет дни.

След като го казах на глас, и двамата известно време мълчахме над чиниите си. Нямахме чувството, че сме били в тази къща пет дни, но не защото ни се струваше, че току-що сме пристигнали. Струваше ни се, че винаги сме били тук.

После Сергей каза:

— Може би са съобщили за нас във Висня.

Спрях да ям и го погледнах. Искаше да каже, че може би изобщо не трябва да си тръгваме. Че трябва да останем тук.

— Трудно биха могли да съобщят при всичкия този сняг — казах аз бавно.

И аз не исках да си тръгвам. Но също така се страхувах от това място, където нещата изникваха отникъде, където някой предеше вместо мен, ядеше от кашата ни и ни гореше дървата. И не виждах защо беше редно да останем. Беше редно да останем, когато иначе бихме замръзнали и умрели от студ. Тогава трябваше да останем. И бяхме си платили за храната. Поправихме стола, ще поправим и леглото. Укрепихме прозорците и вратата. Но това не правеше къщата наша, за да живеем завинаги в нея. Не знаехме кои са те. Някой беше построил тази къща и това не бяхме ние. Не знаехме кои са те. Нямаше как да ги попитаме можем ли да живеем тук, дори и да искаха да ни пуснат.

— И без това не можем да тръгнем още три дни — каза Сергей. — Може би дотогава снегът ще се стопи.

— Ще видим — казах аз след малко. — Може би плетката няма да ми отнеме толкова много време.

Но след като разчистихме масата, отидох до рафта да взема плетката си и тя не беше там. Вместо това на рафта имаше половин все още пресен хляб, а под изящна, красива покривка имаше шунка, кръгло парче сирене и бучка масло, като от всички тях беше отрязано съвсем малко. Имаше голяма кутия чай и дори бурканче със сладко от вишни, каквото веднъж Мирием беше купила на пазара. Имаше още и кошница, в която всичко това можеше да се побере.

Стоях пред рафта и гледах толкова дълго, че накрая Сергей се разтревожи и дойде да види какво става. Не знаехме какво да правим. Не беше дори нещо, което бихме могли да си представим, че наистина се е случило. Не можехме да се преструваме, че просто не сме забелязали тази храна. Не можехме да се преструваме, че някой е дошъл в къщата, оставил е храната и си е отишъл. През това време бяхме будни.

Естествено, че ни се искаше да хапнем малко от тази прекрасна храна. Устата ми се изпълни със слюнка, когато си спомних вкуса на тези вишни и техния гъст сладък сироп, който миришеше налято. Само че ни беше страх, още повече, отколкото когато намерихме овеса и меда. А току-що бяхме яли, така че дори не бяхме гладни.

— Да го запазим за после — казах аз. — Сега не ни се яде.

Сергей кимна. После взе брадвата.

— Ще отида да нацепя малко дърва — каза той и излезе на двора, макар и вече да се беше стъмнило. Трябваха ни още дърва. Цял ден не бяхме слагали дърва в огъня, но сандъкът беше почти празен.

Намерих плетката на леглото. Стори ми се различна и когато я разгънах, видях, че парчето е толкова голямо, колкото го бях изплела, но някой го беше разплел и изплел отново. Сега плетката следваше красив мотив, някакво виещо се растение с цветя, което усещах с пръстите си. Никога не бях виждала нещо такова, освен да се продава на пазара за пари, но това беше много по-изящно.

Разплетох малко, за да видя как се прави мотивът, но всеки ред беше различен и бримките толкова се променяха, че не можех да запомня коя след коя следва. После си казах, разбира се, ами това е магия. Извадих от огнището една пръчка с овъглен край и използвах магията, на която ме беше научила Мирием. Започнах от началото на виещото се растение на първия ред и броях колко бримки има на всеки ред, записвах числото, а ако беше лицева бримка, я отбелязвах със знак отгоре, ако беше опаки бримка, слагах знак отдолу. Трябваше да измисля и други знаци, за когато бримките се събираха на едно място или се прибавяха. Пишех с дребни цифри, също както в книгата на Мирием. Имаше трийсет различни реда, преди да стигна пак до първия ред.

Но когато свърших, имах цялата картина записана на пода, превърната в числа. Изглеждаше много различно. Усъмних се дори дали това е същата картина. Но си спомнях как тези малки знаци в книгата на Мирием означаваха сребро или злато, взех плетката и изплетох още един ред. Не поглеждах към картината, докато работех. Казвах си, че трябва да имам доверие на числата. Така и направих, следвах числата за всичките трийсет реда, после спрях и погледнах какво съм направила — там беше виещото се растение с листа, също толкова красиво, и го бях направила аз. Магията беше подействала за мен.

Сергей се върна и изтупа снега от обувките си. По раменете му имаше прах. Сложи в сандъка големия наръч дърва, но те го напълниха едва до половината.

— Трябва да нацепя още — каза той. — Пак заваля сняг.

* * *

— Достатъчно топло ли ти е, Степон? — попита панова Манделщам. Казах да, защото и да не ми беше достатъчно топло, нищо не можеше да се направи. Бях на най-доброто място в шейната, закътан между панов и панова Манделщам под кожите и одеялата. В началото си помислих, че ми е толкова студено, защото Алгис ни шпионира, но не това беше причината. През целия следобед ставаше по-студено и по-студено, а небето се покри със сиви облаци, които все повече се сгъстяваха. Бяхме по средата на пътя за Висня, когато най-после заваля сняг. Отначало валеше леко, но после заваля силно и още по-силно, докато накрая не виждахме по-далеч от главите на конете. След известно време панова Манделщам каза:

— Може би трябва да спрем в следващото село и да прекараме там нощта. Сигурно не е далече.

Но не стигнахме до никакви къщи, въпреки че пътувахме още дълго време. Накрая панов Манделщам попита коларя:

— Алгис, сигурен ли си, че още сме на пътя?

Алгис се сви още в палтата си и се обърна назад. Не каза нищо, но по лицето му се виждаше, че е уплашен. Значи знаеше, че е загубил пътя. Преди известно време на един завой конете бяха минали между две дървета, които не бяха от двете страни на пътя, а просто далеч едно от друго. Снегът покриваше пътя и храстите, затова Алгис не забеляза и продължи напред. Сега бяхме загубени в гората и в нея нямаше никакви къщи. Елфите убиваха всеки, който си построеше къща далеч от реката.

Конете и без това вече не вървяха бързо. Бяха изморени и едва се влачеха. Големите им копита затъваха в дълбокия сняг и те на всяка крачка с труд ги изваждаха. Скоро съвсем щяха да спрат.

— Какво да правим? — попитах аз.

Алгис пак се беше обърнал напред и седеше приведен над юздите. Панов Манделщам го погледна в гръб и после каза:

— Всичко е наред, Степон. Ще спрем някъде, където не е много ветровито, ще завием конете с одеяла, ще ги нахраним с овес и трева, ако намерим. Ще стоим между тях, ще се завием с одеялата и ще се топлим, докато се съмне. Щом слънцето изгрее, ще знаем къде сме. Сигурен съм, че ще намериш добро място, Алгис.

Алгис не каза нищо, но след малко обърна конете и спря до едно голямо дърво. Ако дотогава не бяхме разбрали, че сме в гората, сега вече знаехме, защото покрай пътя няма такива големи дървета. Някой щеше да го е отсякъл и да си го е взел за себе си, стига да е достатъчно близо, за да го извози. То беше широко почти колкото един кон, а в него имаше прогнила хралупа, която можеше да послужи за подслон.

Ние с панова Манделщам държахме поводите, а панов Манделщам и Алгис отъпкаха снега до дървото и направиха стена от сняг около разчистеното място. Конете са много по-големи от козите. Малко ме беше страх от тях, но трябваше да помагам да ги държим, а те стояха мирно, не подскачаха като козите и се виждаше, че са много уморени. Накрая закарахме конете на разчистеното място, взехме всички одеяла от шейната и ги покрихме. Панов Манделщам взе чантите, сложи ги в хралупата и след това помогна на панова Манделщам да слезе от шейната, да мине през снега и да седне върху тях.

После се изправи и погледна Алгис. Алгис седеше до задната част на шейната. Беше навел глава.

— Не съм напълнил кофата — каза тихо той. Говореше за кофата със зърно. Нямаше храна за конете.

За около минута панов Манделщам не каза нищо. Мълчанието ми се стори дълго.

— Имаме късмет, че това е късен сняг — каза накрая той. — Сигурно има млада трева под него. Трябва да разровим и да им намерим трева и каквото друго има, за да ги нахраним.

Той продължаваше да се държи любезно, но ми се стори, че не го чувства, затова мълча толкова дълго време. Според мен това означаваше, че е много разтревожен. Тогава и аз станах много разтревожен. С всички сили помагах да ровим в снега. Защото панова Манделщам ми беше дала ботуши, можех да ровя снега и да стигам до земята. Но отдолу под голямото старо дърво имаше главно сухи борови иглички.

Всички тръгнахме в различни посоки.

— Не се отдалечавай толкова, че да не виждаш голямото дърво — каза ми панов Манделщам. — Снегът ще покрие стъпките ти и няма да можеш да намериш пътя обратно. На всеки десет крачки се обръщай и поглеждай назад.

Голямото дърво беше толкова голямо, че дълго време го виждах отдалеч. Броях и се обръщах на всеки десет крачки, докато стигнах до една поляна под открито небе. Там имаше едно голямо мъртво дърво. То беше расло, после беше паднало и сега тук имаше празно място. Рових в снега с ботушите и с един отчупен клон. Накрая намерих малко трева. Тя умираше поради снега, но не беше съвсем умряла, а под нея имаше изсъхнала стара трева. Извадих колкото можех повече. Не можеше да се каже, че е много, но дори и малко храна е нещо хубаво, когато си много гладен. Помислих си, че може би и при конете е същото като при хората. Събрах един наръч и го занесох обратно. Панова Манделщам беше останала при конете. Галеше ги по главите и тихичко им пееше. Те бяха клюмнали глави. Но тя им беше дала вода да пият. Не знаех откъде беше намерила вода, която да не е сняг, но после видях, че трепери, и разбрах. Беше сложила сняг в кофата за вода и я беше прегърнала с ръце, за да я стопли и стопи.

Разделих тревата на две и им я дадох. Отначало не искаха да я ядат, но панова Манделщам я взе и им даваше да ядат от ръката й. Започнаха да ядат и изядоха тревата много бързо. Панов Манделщам и Алгис също се върнаха. Не бяха намерили трева, но Алгис носеше дърва, за да се опита да запали огън. Те обаче бяха мокри и мисля, че нямаше да може да запали огън с тях.

— Има още трева, откъдето донесох тази — казах аз.

— Аз ще отида с него — каза Алгис на панов Манделщам. Той все още не вдигаше глава. Мислех, че го беше срам за това, че изгуби пътя и не е напълнил кофата със зърно, а сега се опитваше да каже, че съжалява. Не исках да чуя как казва, че съжалява, но и не можех да кажа, че не искам да дойде с мен до полянката. Алгис разстла палтото си на снега и събрахме голям куп трева, после Алгис занесе тревата, а аз останах да разравям още, докато той се върна да ми помага.

С Алгис ставаше по-лесно, отколкото ако бях сам, защото той беше по-висок и по-силен от мен. Но ми се искаше вместо него Сергей и Ванда да бяха с мен. Те и двамата бяха по-високи от Алгис и по-силни от него и щяха да съберат повече трева, както и нямаше да забравят да напълнят кофата със зърно. Може би нямаше да напълнят кофата, но това щеше да бъде само ако нямаше зърно, а не защото са забравили. И нямаше да ни шпионират.

Изобщо не бях любезен. Може би всички ще умрем от студ. Помислих си, че може би ако ние не умрем от студ, но конете умрат, защото е трябвало да работят много, без да им се дава достатъчно храна, а ние останем в гората без коне и без да можем да пътуваме, то ще бъде все едно си правим къща. И тогава Старик ще ни подгони. Не исках да си спомням какво Старик беше направил на Сергей, но понякога нощем се сещам за това. Сега пак се сетих.

Накрая с Алгис извадихме всичката трева, която можахме да намерим. Сега, като разравяхме снега, намирахме само местата, откъдето вече бяхме извадили тревата. Върнахме се. Конете изядоха всичко, но пак бяха с клюмнали глави и още бяха гладни. И им беше студено, защото нямаше огън. Панов Манделщам беше опитал, но дърветата и подпалките бяха много мокри, за да се получи искра. За нас имаше храна, защото панова Манделщам беше взела кошницата. И тя не би забравила да напълни кофата със зърно. Но тя раздели храната с Алгис и дори му даде толкова голяма порция, колкото даде и на панов Манделщам.

След като се нахранихме, един от конете дълбоко въздъхна и бавно се смъкна на земята. На земята беше много студено, но той беше много изморен и не можеше да се изправи, въпреки че панов Манделщам и Алгис се опитваха да го вдигнат на крака. Панова Манделщам държеше другия кон и се мъчеше да го убеди да стои прав, но след известно време и той се смъкна на земята. Главите им още повече увиснаха. Мислех, че ще умрат. И тогава, дори и ние да не умрем, на сутринта ще бъдем сами в гората. Както са били Сергей и Ванда, но ние не бяхме силни като Сергей и Ванда. Бяха ме оставили, защото те можеха да вървят дълго време в гората, а аз не можех. Освен ако и те не бяха продължили напред. Може би бяха спрели в гората и бяха умрели в снега, както щяхме да умрем и ние.

Аз нямаше какво да направя. Дори не бях достатъчно висок, за да водя конете за поводите. Когато другите се отказаха, панова Манделщам ме повика да седна до нея, облегнахме се на единия кон и се завихме с одеяло и кожена наметка. Тялото на коня и дървото ни пазеха завет. Панов Манделщам и Алгис седнаха и се облегнаха на другия кон по същия начин. Пъхнах ръцете си в джобовете и се свих до панова Манделщам. Орехчето все още беше в джоба ми, хванах го в шепата си и силно го стиснах.

* * *

Крал Старик си тръгна, а аз се върнах в големия склад да видя как върви работата. Не хранех огромна надежда — имаше толкова много сребро там. Това все пак беше по-хубаво, отколкото да нямам никаква надежда, а ми помагаше и това, че дразнех мъжа си, макар че той лесно се справяше с мен.

Цоп, Флек и Шофер бяха свършили много повече, отколкото очаквах. Определено ставаше по-бързо да хвърляш пари, отколкото да ги печелиш, а елфическата им сила също помагаше: вече бяха разчистили голям кръг в средата на помещението и шейната пак беше натоварена до половината. Бяха извадили почти всички чували и бяха останали само свободни монети; от тях имаше доста. Те и тримата се изправиха, когато влязох; независимо от магическата си сила, изглеждаха уморени. Нямах никакви угризения за това, че изхвърлях среброто на моя милорд, но ги карах да ми робуват, за да го свършат, а за да имам някакъв шанс да успея, имах нужда те да продължават да го правят до последния момент. Оставаха цялата нощ, денят утре и после още една нощ и един ден преди да са свършили танците. За щастие сватбата на Басия щеше да започне късно, тъй като тя беше градско момиче. Нямаше да има почивка и сън нито за тях, нито за мен, само че аз сама се бях натикала в тази ситуация, а те какво бяха виновни?

— Имам нужда от нещо за ядене и пиене — казах аз. — Донесете и нещо за себе си. Донесете и всичкото сребро, което притежавате или можете да вземете назаем и аз ще ви го превърна в злато и така ще изразя благодарността си за работата, която извършвате.

Те стояха абсолютно безмълвни и неподвижни. След малко се спогледаха — за да се уверят един друг, че съм го казала? — и после Цоп изтърси:

— Ние сме слуги.

— Предпочитам да не ми помагате само заради това — казах предпазливо аз. Те още изглеждаха много разтревожени, все едно че ги бях поканила да се разходим в стая, пълна със змии. Флек кършеше ръце и беше вперила поглед в тях.

Тогава Шофер изведнъж каза:

— Щедра — произнесе го така, сякаш е име, — макар и да не знаеш какво правиш, приемам обещанието ти и ако приемеш това като справедлива размяна, ще ти дам себе си.

Той сви ръка в юмрук, докосна гърдите си и ми се поклони.

— Аз също — каза Цоп, като преглътна и ми се поклони. Погледна към Флек, чието лице беше изкривено и измъчено.

— И аз — прошепна съвсем тихо Флек след малко, като притискаше двете си ръце към гърдите си и също се поклони.

Е, Шофер беше прав, не знаех какво правя, но определено бях направила нещо, което си струваше да се направи.

— Да — казах аз, а Флек изтича навън и отиде да ни донесе ядене. Междувременно Цоп и Шофер започнаха да товарят последните чували в шейната, сякаш собственият им живот зависеше от това, а не само моят. Можеше и така да е, знаех ли. Струваше ми се, че в такъв случай златото едва ли е достатъчна награда, но щом те така мислеха, нямаше да се оплаквам.

— Трябва да сменя елените — каза ми Шофер, когато Флек се върна и аз отидох да ям с тях в големия склад. Кимнах. Всички набързо хапнахме по няколко залъка, аз изпих чаша студена вода и се върнах да работя сама във втория склад.

Мисля, че наистина заспах един-два пъти през нощта, но не за дълго; задрямвах и отпусках глава, както седях, но скоро се стрясках и се изправях, защото чувах тропота на копита от съседното помещение и знаех, че още една пълна с чували шейна тръгваше към тунела, за да бъде разтоварена там. Смъдяха ме очите, гърбът и раменете ме боляха, но продължавах да прокарвам ръка по покривката и да изсипвам златните монети на пода.

Часовете течаха едновременно много бавно и много бързо. Исках тази агония да свърши, но когато на огледалцето ми се появяваха лъчите на изгрева, сърцето ми започваше силно да бие. Станах по-бърза, откакто изработих метода с превръщането на два реда едновременно. Бях прехвърлила половината от третия рафт, но ми оставаха още три. Трябваше да работя със същия темп до края, ако исках да свърша. Спрях, за да ям — Цоп ми донесе табла с някаква храна и чаша вода, а ръцете ми така трепереха, че водата се изплиска. Изгълтах всичко, което ми донесе, без да усетя вкуса му, и се върнах към безкрайния, мъчителен труд.

Мъжът ми се появи отново точно когато залязващото слънце в огледалото ми се скри. Седнах на колене и избърсах челото си с ръка. Не бях потна, но ми се струваше, че би трябвало да съм. Той огледа помещението със студено недоволство, като преценяваше колко още ми остава. Вече почти бях свършила четвъртия ред, но имах още само една нощ и един ден, а той знаеше, че ми остава и чудовищно големият трети склад.

— Какво означава при вас да дадеш подарък на някого? — попитах го аз. Много исках да знам какво съм направила с моите слуги.

— Подарък? — намръщено ме погледна той. — Нещо, дадено без нищо в замяна? — Така, както го каза, прозвуча като убийство.

Чудех се как да опиша това, което направих.

— Нещо, дадено като благодарност за нещо, което би могло да бъде поискано и без това.

Презрителното му изражение не се промени.

— Само най-недостойните биха си представили такова нещо. Винаги трябва да има отплата.

Той нямаше никакви притеснения, когато ме накара да превръщам среброто му в злато без никаква отплата, преди да го предизвикам, но не исках да посочвам това.

— Ти си ми давал неща без отплата — казах аз.

Сребърните му очи се разшириха.

— Давал съм ти неща, които ти се полагат по право и които си поискала, нищо повече — каза бързо той, сякаш мислеше, че ужасно ще се обидя, и прибави: — Ти вече си моя жена; не можеш да мислиш, че съм имал намерение да те направя моя робиня?

Значи подарък, за който не можеш да се отплатиш, трябва да бъде изплатен с… какво?

— Какво значи робиня?

Той замълча, още веднъж потресен от моето ужасяващо невежество за напълно очевидни неща.

— Някой, чиято съдба е обвързана с някой друг — каза той много бавно, както се говори на дете.

— Това не е задоволително обяснение за мен — казах грубо аз.

Той размаха раздразнено ръце.

— Някой, чиято съдба е обвързана с друг! Където господарят се издига, издигат се и робите; където господарят пада надолу, падат и робите; където господарят е опетнен, опетнени са и робите; и също като него, и те трябва да изчистят имената си с кръвта на своя живот.

Погледнах го отвратено. Не бях си помислила, че Флек, Цоп и Шофер действително рискуват живота си, и макар и да подозирах, че ако се проваля, ме очаква смърт, имаше нещо ужасно в това да го чуя ясно изречено от устата му. Опетнен, като изцапана покривка, което може да се поправи, само ако отново се боядиса с червена кръв.

— Това ми се струва ужасен ред — казах аз със стегнато гърло; може би не бях разбрала правилно. — Не мога да си представя как някой би се съгласил да стане такъв.

Той скръсти ръце.

— Ако не ти стига въображение, това не показва, че не съм отговорил на въпроса ти.

Стиснах устни, бях подходила към въпроса много честно. Следващия обмислих по-внимателно.

— Добре. Какви биха могли да бъдат няколко ясни причини, поради които някой би приел или отказал такава възможност?

— За да се издигне, разбира се — веднага отговори той. — Робът стои винаги една класа по-долу от господаря си. Децата им наследяват както ранга, така и зависимостта, но техните деца наследяват само ранга и каквото е положението на роба при раждането му, те ще имат същото. А относно кой би отказал, онзи, чийто ранг и без това е висок или който подозира, че господарят, който иска да го постави в зависимост, най-вероятно ще пропадне: само глупак би свързал съдбата си с някого без никаква печалба. — Очевидно му беше приятно да печели точки по въпроса, но изведнъж замълча, като че ли обзет от подозрения, и предпазливо попита: — Защо толкова се интересуваш от робите?

— Дължа ли ти отговори? — попитах аз с най-нежния тон, който можех да докарам, като се стараех това да прозвучи като въпрос. Той отвори уста, но после я затвори, изгледа ме раздразнено и бързо излезе от помещението: в края на краищата, не можеше да ми дава безплатни отговори.

Останах там сама и безмълвна, след като той си тръгна. Преди не знаех какво съм направила с Шофер, Цоп и Флек, а сега, когато знаех, се мъчех да се убедя, че пак така щях да постъпя. Аз само им предложих и те решиха да приемат, като по-добре от мен знаеха на какъв риск се излагат.

Но не можех да престана да мисля за онези кръгове, описващи се около други кръгове на сватбата и всички облечени в сиви дрехи слуги в най-външния кръг, застанали безмълвно с наведени глави. Изведнъж им бях предложила златна пътека от най-външния кръг към благородническото съсловие от най-висок ранг, като онази фея с отровния плод в едната ръка и сбъднатата мечта в другата. Кой би обърнал гръб на такава възможност, дори и ако крие риск за живота му? После ме полазиха студени тръпки по гърба: Флек почти беше отказала. Шофер и Цоп се страхуваха, но приеха, докато тя се колебаеше.

Не исках да знам защо. Не исках да мисля за това. Не можех да я попитам; мъчех се да си намеря извинение, но ръцете ми трепереха, когато ги поставих върху сребърните монети, и те не искаха да се превърнат в злато. Накрая станах и отворих вратите към другото помещение, където Шофер, Цоп и Флек с всички сили товареха шейната със сребро, макар че по острите черти на лицата им се четеше умора, а синьото на очите им беше като замъглено от дъх стъкло. Бяха изпразнили почти цялата стая. Все още имах шанс — шанс, че ще се измъкна, благодарение на тяхната сила и смелост. Те спряха и ме погледнаха. Не исках да кажа думите, не исках да се интересувам.

— Ако имате деца, кажете ми колко са — казах със свито гърло.

Цоп и Шофер замълчаха и погледнаха към Флек.

— Аз имам едно дете, дъщеря — прошепна тя много нежно, обърна се, без да ме погледне, и продължи да рине с лопатата, от която се сипеха сребърни монети и звънтяха на пода като ужасен метален дъжд.

Глава 16

Не исках да се събуждам, но ми се стори, че чух мама да ме вика, а гласът й проехтя като звънец, затова отворих очи. По гърбовете на конете беше навалял сняг и имаше сняг в гънките на кожената наметка, с която панова Манделщам ни зави. Всички други спяха. Чудех се дали не трябва да ги събудя, но снегът продължаваше да вали, беше много студено и си помислих, че може би и без това няма да доживеем до сутринта. Нямаше смисъл да ги събуждам, само за да ги е страх. И мен ме беше страх, но аз бях чул звук. Събудил ме беше отекващ звук. Не идваше от далеч.

След минута се насилих да стана и се измъкнах изпод завивката. Беше много студено и веднага започнах да треперя, тръгнах към отекващия звук, след малко осъзнах, че той идваше от брадва, и спрях. Някой сечеше дърва и не можех да се сетя кой би сякъл дърва посред нощ в гората, когато вали сняг, защото това беше много странно. Но ако сечаха дърва с брадва, дървата сигурно им трябваха за огън, те щяха да ни пуснат да седим до огъня и тогава нямаше да умрем.

Продължих напред. Отекващият звук ставаше все по-силен и накрая видях един мъж, който сечеше дърва. В първия миг си помислих, че това е Сергей, но, разбира се, знаех, че не е Сергей, а само прилича на Сергей.

— Сергей? — извиках аз, той се обърна и наистина беше Сергей. Затичах се към него. За миг си помислих, че може би всички сме умрели и се намираме на Небето, както ни обясняваше свещеникът в църквата в града. Но не мислех, че ще ми е студено и че ще съм гладен на Небето. Надявах се, че не сме в Ада, задето убихме Па.

— Не, живи сме! — каза Сергей. — Ти откъде идваш?

Хванах го за ръката, заведох го до голямото дърво и му показах как всички спят там.

— Но той е шпионин. — Посочих Алгис. — Хората от селото искат да им каже къде сте, ако ви види.

След малко Сергей вдигна рамене. Искаше да каже, че не можем да оставим Алгис да замръзне, въпреки че е шпионин и е забравил да напълни кофата за зърно и ни е загубил в гората. Това ми се виждаше вярно. Също така, ако не ни беше загубил в гората, нямаше да намерим Сергей, затова може би вече нямаше да се сърдя на Алгис.

Събудихме панов Манделщам, панова Манделщам и Алгис и те всички бяха много изненадани да видят Сергей, но естествено много се зарадваха, макар че Алгис се страхуваше, но дори и той се радваше, че има топло място, където да отидем. Сергей отиде при конете. Единият беше мъртъв, а другият не искаше да стане, но Сергей пъхна ръце под предните му крака и го повдигна, Алгис дърпаше юздите, а панов Манделщам, панова Манделщам и аз помагахме отдолу и накрая конят се изправи.

Сергей ни поведе в гората до мястото, където цепеше дърва, продължи още малко нататък и след няколко крачки видях пред нас да просветва огън. Като го видяхме, всички започнахме да вървим по-бързо, дори и конят. Наблизо имаше малка къщичка с комин и голям навес с куп слама. Сергей остави коня под навеса и той веднага започна да яде сламата.

— Вътре има овесена каша — каза Сергей — Влизайте.

Ванда беше вътре в къщата, но отвори вратата, защото ни чу.

Панова Манделщам радостно извика, когато видя Ванда, хвърли се към нея, прегърна я и я целуна по бузата. Виждах, че Ванда не знае какво да направи, но изглеждаше щастлива.

— Влизайте — каза тя.

Всички влязохме в къщата, а там беше много топло и приятно миришеше на каша. Имаше само един стол и пън, на който можеше да се седи, но имаше още легло и сламеник горе на печката. Дадохме стола на панова Манделщам и я сложихме до огъня, а Ванда я зави с едно голямо одеяло. Панов Манделщам седна на пънчето до нея. Алгис седна на пода близо до огъня и се сви. Ванда ми каза да се кача горе на печката, качих се и там беше много топло.

— Ще направя чай — каза Ванда, а аз се почудих как ще направи чай и откъде се е появила тази къща, но главно си мислех колко хубаво ще е да пия топъл чай, обаче заспах преди да е готов. Събудих се рано сутринта, когато чух звук от дърво, което се удря в дърво. Вдигнах глава. Все още бях върху печката, а панова Манделщам и панов Манделщам спяха от двете ми страни. Ванда и Сергей спяха на пода пред печката.

Звукът беше от затваряне на вратата. Алгис беше излязъл навън в снега. Отпуснах глава, но веднага пак я вдигнах и извиках:

— Сергей!

Но беше късно. Когато излязохме навън, Алгис вече си беше тръгнал. Беше взел коня. Сергей го беше нахранил с овес, беше му разтрил краката и му беше дал да пие топла вода, така че той се беше свестил до сутринта. Беше голям силен кон, направен да тегли шейна. Само с Алгис на гърба си, сигурно щеше да тича бързо. Ако Алгис му се остави да го води, сигурно щеше да го заведе обратно в конюшнята си. Алгис щеше да каже на всички в селото къде сме.

— Трябва да се опитаме да стигнем до Висня, преди да се стопи снегът — каза панова Манделщам, докато седяхме около масата. Ванда беше направила чай и готвеше каша за всички нас да хапнем, преди да тръгнем. Сергей и панов Манделщам донесоха още пънове за сядане. — Имаме храна и топли палта. Ще излезем на пътя и ще намерим някой, който да ни закара до града. Никой няма да ни издаде в нашия квартал и имаме пари в банката. Ще подкупим някой, който да изчисти имената ви, ако можем. Баща ми ще знае при кого трябва да отидем.

— Аз трябва да довърша дюшека, преди да тръгнем — каза Ванда. Тя стана и взе голямото одеяло, което плетеше, и видях, че то не е одеяло, а калъф за дюшек. Беше много хубав. На него имаше красива шарка с листа.

— Ванда, това е изящна работа — каза панова Манделщам, когато го докосна. — Трябва да го вземеш със себе си.

Но Ванда поклати глава.

— Трябва да направим леглото.

Не знаех защо, но щом Ванда казваше, значи така трябваше. Погледнах леглото и калъфа.

— Той е почти готов, не е ли? — попитах аз. — Размерът му е точен.

Ванда взе калъфа и той беше точно толкова голям, колкото леглото. Вдигна го над главата си и той стигаше до земята. После го пусна и ми се стори, че е малко уплашена, макар че не знаех защо трябва да е уплашена от това, че калъфът е готов, когато всъщност тя искаше той да е готов.

— Да — каза Ванда, — сега бързо ще го свърша.

— Ванда — каза панов Манделщам бавно, като изглежда се канеше да й зададе въпрос, но Ванда яростно поклати глава, защото не искаше да говори за това и въпреки че панов Манделщам много обичаше думите, като видя, че тя не иска да говори, и той спря.

— Всичко е наред, Ванда — каза панова Манделщам след малко. — Ти си върши работата, а аз ще сготвя кашата.

Ванда бързо заши двете отворени части на дюшека, после го напълни с вълна, заши последната отворена част и го постави на леглото. Леглото изглеждаше много красиво с дюшека на него. През това време ние с панов Манделщам помогнахме на Сергей да изчисти двора и под навеса. Напълнихме сандъка с дърва. През нощта се беше изпразнил. Не знам защо печката хабеше толкова много дърва, но сега разбрах защо Сергей сечеше дърва в гората посред нощ, и беше много хубаво, че беше направил това. Панова Манделщам ме помоли да й намеря дълга пръчка, на която завърза слама и измете къщата.

Кашата беше готова и я изядохме. Излязохме навън с чиниите си, които бяха дървени парчета, които Сергей беше издялал, и ги изтъркахме със сняг, за да ги изчистим. Подредихме ги на полицата в къщата. Ванда направи още една тенджера с каша и я сложи на въглените да се готви, въпреки че си тръгвахме. Затвори вратичката на печката и огледа стаята. Къщата изглеждаше спретната и уютна. Беше почти толкова голяма, колкото старата ни къща, но аз повече харесвах тази. Дъските на пода бяха плътни, печката беше много голяма, а покривът здрав. Мъчно ми беше, че си тръгвахме от нея, и мисля, че на Сергей и Ванда също им беше мъчно.

— Благодаря, че ни даде подслон — каза Ванда на къщата, сякаш беше жив човек. После си взе кошницата и излезе навън. Всички тръгнахме след нея.

* * *

Минутите минаваха и изтичаха през пръстите ми заедно със сребърните монети, които се превръщаха в златни. Вече бях доста близо до вратите и чувах звънтенето на лопатите в съседното помещение, забързано, гонено от същия краен срок, но не си позволих да отида и да видя докъде са стигнали. Работихме цяла нощ без спиране. Дискът в огледалото светна и настъпи утрото. Когато вдигнах глава и го видях, ми се зави свят и щях да повърна, но си наложих да работя систематично. Оставаше ми цял рафт и първоначалният ми инстинкт и ужасът ми казваха да изсипя всеки сандък и безумно да се опитам да превърна всичко наведнъж. Стиснах очи и ръце за момент, преди да продължа.

Не спрях за закуска. Изпитвах някаква далечна благодарност, че мъжът ми не дойде да види докъде съм стигнала, доколкото изобщо можех да изпитвам благодарност. Чувствах се като пребита. Но ужасът ме караше да продължавам. Постоянно се чудех как ще го направят, какво ще направят. Ще сложат нож в ръката на малкото дете и ще очакват от него да си пререже гърлото, или сами ще убият детето? Ще го накарат първо да гледа как майка му умира, или обратно? Ще накарат Флек да го направи? Знаех, че каквото и да бъде то, в него няма да има милосърдие и добрина. Не можеш да се отплатиш за добрината, когато си мъртъв.

В средния склад изсипвах сандъците един след друг и ги превръщах, докато накрая изсипах и последния и го превърнах целия в злато. Изсипах последния куп от покривката и залитнах над него. Синьото на небето в огледалото точно започваше да потъмнява — приближаваше залезът. Разполагах може би с още час, преди времето ми да изтече. Като влачех покривката зад себе се, отворих вратите.

Складът беше почти празен. Шейната се намираше далеч в дъното и пак беше почти пълна, а от тунела проблясваше среброто, наредено от ледената повърхност почти до тавана. Флек и Цоп работеха в крайния ъгъл на по-по-близкия бряг на реката, а Шофер беше от другата страна.

— Отидете да му помогнете! — извиках на Флек и Цоп. Те дори не кимнаха, просто пресякоха до другия бряг, където работеше Шофер и започнаха да работят с него. Постлах покривката си и посипах сребро върху нея с голи ръце. Шофер отиде и стовари още една шейна в тунела. Останал беше само един малък куп, който изглеждаше жалък в това огромно пространство, като засъхнала коричка мед, която обираш от гърлото на празното бурканче, ако нямаш нищо друго за ядене. Само че бурканът беше много голям и дори малкото остърган мед все пак трябваше да бъде златен, не сребърен.

Ръцете ми трепереха, когато превърнах и последната монета. Шофер отиде и докара още една натоварена шейна в тунела, а през това време Флек и Цоп изгребаха последното сребро и го натрупаха на куп до брега на реката, за да го натоварят бързо, когато Шофер се върне с шейната. Оставих ги да работят и огледах всеки ъгъл на помещението, да не би да е останало някакво сребро. Огледалото ми вече беше почти тъмно.

Но те бяха напълно изпразнили склада. Открих само една-единствена монета, загнездила се в цепнатина на стената. Копитата на елените изтропаха по леда, когато Шофер обърна шейната, на дъното на която имаше само едно малко купче. Бяха претъпкали тунела до такава степен, че той трябваше да даде заден ход, за да освободи място на леда. Флек и Цоп бавно идваха към мен. Вдигнах последната монета, хванах я между палеца и показалеца си и точно когато лицевата й част се превръщаше в злато, двойните врати на склада се отвориха и мъжът ми влезе.

Мрачното и сърдито изражение на лицето му моментално се разнесе. Стоеше с отворена уста и гледаше празния си склад. Треперех от изтощение, но събрах сили да се изправя и предизвикателно казах с прегракнал глас:

— Ето. Превърнах всяка монета от твоите складове в злато.

Той отметна глава и ме погледна втренчено. Очаквах, че ще е разярен; вместо това изглеждаше по-скоро озадачен, сякаш нямаше представа какво да мисли за станалото, за мен. Бавно огледа среброто, натрупано в тунела, Шофер, хванал юздите на елените и клюмнал от умора, Флек и Цоп, огъващи се като върбови клонки на вятъра, и накрая пак мен. Бавно прекоси помещението, взе последната монета от пръстите ми и я счупи с голи ръце.

— Чисто злато е от начало до край — озъбих му се аз.

— Да — каза той безизразно. — Вярно е.

Остана така още известно време, а накрая разтърси глава и излезе от унеса си. Остави двете половинки на златната монета на перваза и ми се поклони, тържествено и изискано.

— Задачата е изпълнена. Ще те заведа в огрения от слънцето свят, както обещах, за да танцуваш на сватбата на братовчедката си. Задай въпросите си сега, милейди.

Учтивостта му ме обърка; бях се настроила за битка. Вместо това го гледах с празен поглед. Не можех да измисля въпрос. След малко попитах:

— Имам ли време да се изкъпя?

Бях раздърпана и изцапана след три дни и нощи, през които залитах от умора и превръщах среброто в злато.

— Приготви се спокойно. Имаш толкова време, колкото ти е необходимо — каза той. Това не беше точно отговор, но щом беше сигурен, нямаше да споря с него. — Питай още два пъти.

Погледнах към Флек, Цоп и Шофер и казах:

— Обещах да превърна личното им сребро в злато в замяна на помощта им. Те приеха и в отплата ми дадоха себе си. Те сега мои зависими ли са?

— Да — каза той и кимна с глава към тях към тях, сякаш нямаше абсолютно никакъв проблем да възприеме тези слуги като благородници, просто така. Те тримата не го възприеха толкова лесно; започнаха да правят дълбоки реверанси и по средата се спряха, а когато Флек се изправи, изведнъж разбра, че сме приключили, че всичко е свършило и се разтрепери като кукла, обърна се, закри лице с ръце и издаде сподавен вик, който беше нещо средно между агония и облекчение.

И аз имах желание да седна и да плача.

— Има ли време да превърна среброто им сега? — попитах аз. Имах намерение да не се връщам тук, ако е възможно.

— Ти вече зададе този въпрос и получи отговор — каза той. — Питай друго.

Беше досадно, защото за пръв път се опитвах да изразходвам въпросите.

— Какво означава това? — попитах аз. — Защо няма значение дали искам да се изкъпя и да превърна среброто им?

Той се намръщи и каза:

— Както ти удържа на думата си, ще удържа на думата си и аз, и то в не по-малка степен — каза той малко намусено. — Ще сложа ръка на хода на времето, ако е необходимо, за да имаш толкова време, колкото искаш. Така че отиди и се приготви спокойно, а когато си готова, ще тръгнем.

Той спря и още веднъж огледа склада, докато аз замаяно се мъчех да вникна в думите му, и накрая със закъснение извиках:

— Значи можеше да ме заведеш там навреме, независимо от всичко!

Извиках това на празния вход, който вероятно се интересуваше от въпроса ми толкова, колкото и той би се интересувал.

Гледах разярено към мястото, където преди малко стоеше той, когато Цоп плахо каза:

— Но нямаше да може.

— Какво?

Цоп обхвана с ръка помещението.

— Свършила си голяма работа. Затова сега той може да ти отвърне със същото. Но висшата магия винаги има цена.

— Защо да е голяма работа, че сме преместили над половината му съкровище в тунела? — попитах вбесено аз.

— Пред теб беше поставено предизвикателство, надхвърлящо възможностите ти, и ти намери начин да го осъществиш — каза Цоп.

— О! — възкликнах аз и после осъзнах. — Ти ми отговори! Два пъти!

— Аз вече съм твоя зависима, Щедра — каза тя малко учудено. — Не трябва да правиш сделки с мен.

— Значи ще отговаряш на въпросите ми? — попитах аз, а те и тримата кимнаха. Всичко това стана, когато не се сещах какво да попитам. Или по-точно, имаше доста въпроси, които исках да задам, но изглеждаше неразумно да ги изкажа на глас, дори и при сегашните обстоятелства: как да убие човек крал Старик, каква магия притежава, ще спечели ли битката, ако се бие с демон? Вместо това казах:

— Е, щом сега разполагам с цялото време на света, наистина искам да взема вана. И после, преди да тръгна, ще сменя среброто ви.

Аз написах писмата до принц Улрих и принц Казимир, но Мирнатиус все пак ги подписа и макар и неохотно ме заведе долу да вечерям на неговата маса — след някои приготовления.

— Беше облечена с тази рокля преди два дена — каза рязко Мирнатиус, когато излязох от будоара и за миг сърцето ми спря да бие. Помислих си, че най-после е забелязал елфическите ми бижута, но после осъзнах, че се оплаква от светлосивата ми рокля, най-изящното произведение, създадено от жените на мащехата ми, която, признавам, имах намерение да нося още веднъж, без да се замисля. Дори и ерцхерцогините не бяха толкова богати, че да носят нова рокля всеки ден.

Но той очевидно настояваше, че всеки ден трябва да се носи нов тоалет, толкова възмутително разточителство, че вероятно е изхабил доста магия върху съветниците, за да не вият всеки път, когато видят счетоводните книги. И сега очевидно искаше и аз да постъпвам така.

— Трябва да знаеш повече за данъчните списъци — казах аз, докато той ровеше в булчинския ми сандък, очевидно за да се увери, че имах само — само — три подходящи рокли, като и трите вече бяха доста употребявани, за да бъдат допустими за неговата царица.

Той се изправи и втренчи поглед в мен, после рязко вдигна ръце и ги постави на раменете ми, а под тях роклята ми се преобрази в зелено кадифе с бледосин брокат, ярка пеперуда, изникнала от сива какавида, набрани, спускащи се до земята ръкави, със сребърни пискюли. Самият той беше облечен в бледосиньо, а наметалото му беше тъмнозелено, така че като се появихме в двора, бяхме цветово добре балансирана двойка. Той все още далеч не беше доволен от външния ми вид.

— Поне косата ти е красива — промърмори той с недоволен тон, като разглеждаше сложно заплетените ми коси отзад; несъмнено очакваше всички да му се присмеят на избора.

Не бях ходила в Корон от четири години, но бях слушала доста оплаквания на масата на баща си, за да знам какво да очаквам. Мирнатиус се беше стремил, доколкото е възможно, да направи двора като огледало, в което да се оглежда: естествено, много от най-могъщите благородници на Литвас поддържаха къщи в града и те бяха най-важните, но останалите — придворните и хрантутниците, които бяха там по милост, до един бяха красиви и бляскави. Половината жени бяха с голи рамене и вратове, въпреки че снегът пред прозорците им беше четирийсет сантиметра, а мъжете до един бяха облечени с дрехи от коприна и кадифе, също толкова непрактични за яздене като неговите, без предимството на неговите магически способности, за да ги поддържат в изряден вид или да ги променят по желание. Те се оглеждаха един друг като гладни вълци, за да открият нещо сбъркано, а аз бих съчувствала на всяко момиче, което Мирнатиус би избрал на мое място, за да го хвърли в лапите им, колкото и красиво да е то.

Но среброто от страната на Старик засия и те вече не бяха толкова критични. Когато влязохме, от всички краища на залата ме гледаха с присвити очи, първо се подсмихнаха, после погледнаха пак, после още веднъж, после се изненадаха и не можеха да свалят очи от мен, объркани и озадачени, и забравиха да водят куртоазните си разговори. Някои от мъжете ме гледаха похотливо като змейове и не сваляха поглед от мен, дори когато говореха със самия Мирнатиус. След като четвърти мъж се препъна на царския подиум, защото не можеше да откъсне очи от мен, Мирнатиус озадачено ме изгледа.

— Омагьосваш ли ги? — попита той в един промеждутък между представянията; двама млади и неопитни благородници ожесточено се караха с церемониалмайстора кой да бъде представен пръв.

Не ми се искаше особено да му давам идеи относно средствата, които използвам, за да изглеждам по-красива. Наведох се затворнически към него.

— Майка ми притежаваше достатъчно магия, за да ме дари с три благословии, преди да умре — казах аз и той инстинктивно се наведе, за да ги чуе. — Първата беше ум; втората красота, а третата — глупаците да не виждат нито едното, нито другото.

Лицето му почервеня.

— Моят двор е пълен с глупаци — каза саркастично той. — Следователно тя е объркала реда.

— Дори и да ги омагьосвам — вдигнах рамене аз, — то не е много по-различно от това, което ти правиш. Вещиците винаги губят красотата си накрая, когато силата им започне да запада, нали? Предполагам, че те винаги са били грозни, само че са го прикривали с магия.

— Нищо не прикривам! — опули се той.

Но когато мислеше, че не го гледам, тайно опипваше с пръсти лицето си, сякаш се страхуваше, че някой грозен трол се крие там някъде под маската на собствената му красота. Ако не друго, насочих вниманието му другаде.

— Кой от тези мъже ти е роднина? — попитах аз, за да продължавам да го разсейвам, и той посочи пет-шест братовчеди. Повечето носеха печата на стария цар: едри, с буйни бради и мръсни ботуши, принудени неохотно да се съобразяват с правилата на елегантния двор. Всички бяха по-стари от Мирнатиус, разбира се. Той беше син от втората жена на баща си. Но имаше и един намусен и доста прелестен младеж, който стоеше до лелята на Мирнатиус, стара жена, облечена с тежък брокат, която дремеше до огъня. Той очевидно беше разглезеното дете, което беше родила късно, и ако не беше толкова красив, колкото Мирнатиус, поне следваше примера на своя цар и братовчед в облеклото и беше висок и широкоплещест.

— Женен ли е?

— Илиас ли? Нямам представа — отговори Мирнатиус, но трябва да му се признае, че стана и ме заведе да ме представи на леля си, която бързо поправи нашата неосведоменост.

— Кой е баща ти? — попита ме тя високо. — Ердивилас… Ердивилас кой? Херцогът на Висня? — На това място тя ме изгледа недоверчиво… дори не ерцхерцог?… но след като се позамисли, поклати глава и каза на Мирнатиус: — Много добре, много добре, крайно време беше да се ожениш. Може би сега и този млад мъж ще зарадва старата си майка с една сватба — добави тя и побутна раздразнения Илиас с кокалчетата на покритата си с пръстени ръка.

Илиас се поклони над ръката ми със забележителна студенина въпреки среброто, което получи очевидното си обяснение, когато веднага след това погледна Мирнатиус. Мирнатиус прояви по-голям интерес и критично огледа широките ревери на палтото на Илиас, на които бяха избродирани два пауна с малки очички от скъпоценни камъни.

— Красива изработка — каза той на братовчед си, който разцъфна при тази висока оценка и ми хвърлен още един злобен, изпълнен с дива ревност поглед.

— Той поне ще ти е верен — казах аз, когато се върнахме на местата си. Това, разбира се, не го правеше интересен за мен, но майка му с проницателния поглед ме интересуваше: всеки наистина важен благородник спираше при нея, за да изкаже почитанията си и половината от братовчедите, които Мирнатиус ми посочи, бяха нейни синове. Илиас може би щеше да е нещастен, ако Мирнатиус падне, но тя щеше да бъде много щастлива, ако успее да вкара любимия си син в леглото на Василия — колкото и нещастен да е той — и също така ми се струваше, че може би ще приеме издигането на сина си като компенсация за падането на племенника си.

— Защо мислиш така? — попита кисело Мирнатиус. — Никой тук не е верен на никого за по-дълго от пет минути, ако се окаже, че не е в негов интерес.

— Той се интересува — казах сухо аз.

Помислих си, че ще ми се обиди, но той само отегчено вдигна очи към небето.

— Те всички се интересуват от това — отговори саркастично той. Стори ми се странно, но след малко осъзнах, че много пъти съм чувала същото нещо, само че от устата на жени, и още по-често от слугините: две млади камериерки си говореха, докато лъскаха сребърните прибори в бюфета под задната стълба, което беше най-лесният за мен път до тавана, или друга придружителка, която говореше с Магрета на един бал — майка на по-красивото момиче с не толкова влиятелен баща. В думите му имаше гняв, което не подхождаше на цар: сякаш беше усетил тежестта на жадните погледи и чувството, че трябва да се пазиш.

Но майка му беше екзекутирана за магьосничество, когато беше малък, а брат му през това време все още беше жив и беше обещаващ млад мъж по мнение на двора; смътно си го спомням, доста приличаше на тези плещести мъже, пръснати из залата сега. Мирнатиус щеше да бъде изхвърлен от двора — това твърде красиво дете на осъдената вещица — но настъпи удобната грипна епидемия, която отнесе баща му и брат му един след друг за два дена — и го направи цар. Може би е имал по-добра причина от обикновената алчност да сключи сделка и да се предаде, срещу което е получил короната.

Ако е вярно, все пак изпитах известно съчувствие към него, но съвсем малко. Баща му, брат му и ерцхерцог Дмитир — демонът не ги беше взел за закуска просто така. Мирнатиус целенасочено беше купил смъртта им, короната си, комфорта си. И ги беше купил още и с безименните жертви, с които беше хранил демона през годините, след като му беше позволил да влезе през гърлото му и да се засели в корема му. Усещах с хладна сигурност, че не бях първата закуска, която беше предложил на адското създание в огъня, постоянно виещо от глад и жажда.

Станах преди края на танците. Поради облачното небе не бях сигурна кога точно ще настъпи залезът. Не исках да бъда още една от онези закуски, а все още нямах съгласието на демона, независимо че Мирнатиус беше приел плана. Нямах особено доверие на нито един от двамата.

— Искам да отида да се запозная с домакинството, преди да си легна — освен ако не искаш пак да ме заключиш в спалнята си? — Постарах се тонът ми да подсказва, че говоря за някакви детински шеги.

— Да, добре — отговори кратко той, докато отпиваше от виното си. Гледаше през мен към високите, непрактични прозорци на балната зала: снежинките отново нежно прелитаха покрай тях, за да се прибавят към замръзналата бяла земя.

В кухнята поръчах на леко озадачените, но покорни слуги да ми приготвят кошница с храна. Взех я и отидох в концертните зали, намерих празна зала, където само една самотна арфа стоеше сред кадифените дивани и очакваше събитие. В огледалото с позлатена рамка видях ниската ограда и тъмните дървета зад нея, същото място, откъдето си бях тръгнала, прекрачих го и стигнах до малката къщичка в гората с тежката кошница на рамо.

В момента не валеше сняг, но беше валяло в мое отсъствие, също както и в Литвас: беше се натрупал около стените на къщата. Заледената коричка на натрупания сняг скърцаше под краката ми. Застанах в самотния двор на границата със здрача, която разделяше къщата на две. По внезапно хрумване извадих парче хляб от кошницата и го разтроших на снега. Може би тук имаше живи същества и те едва ли имаха за ядене много повече от катеричките там в Литвас.

Магрета спеше. Старото й лице беше набраздено от дълбоки бръчки, а в косите й имаше сребърни кичури. Беше отпуснала ръце в скута си, като никога, сякаш някой й беше отнел плетката. Огънят почти догаряше, но поне сандъкът за дърва беше пълен. Когато добавих още едно дърво до огъня и го разрових, тя промърмори:

— Още е тъмно, поспи си, Иринушка.

Така ми говореше като малка, когато се събуждах рано сутрин и исках да ставам. После се събуди, скара ми се, че стоя близо до огъня и настояваше тя сложи вода за чай и да нареже сиренето и шунката. Никога не ми даваше да се приближавам много до огъня или да рискувам да се порежа с ножа.

Дремех на леглото цяла нощ и гледах на светлината на огъня как се движат куките на Магрета, както правех като дете в малката стая на тавана — студена през зимата, задушна през лятото. Царството на Старик се промъкна в колибата, също както се промъкваше през первазите и под стрехите в къщата на баща ми. Все пак я предпочитах пред царския дворец.

Глава 17

Милата ми царица отново изчезна след вечеря, някъде между кухните и спалнята ми. Вече не се учудвах. А и нямах нищо против. След седем години непрекъснато повтаряне колко важно е да си избера жена и поучително изреждане на множество досадни фактори, които трябва да се имат предвид, всички изкуфели глупаци от съвета се надпреварваха да ме поздравяват, че съм се свързал с момиче без зестрата и политическата стойност, за които толкова бяха настоявали. Не стига това, ами и всички млади глупаци от съвета се надпреварваха да ме поздравяват за невероятната красота на моята бледа безлична булка.

Дори и моят най-изпитан скептик — лорд Рейнолд, на когото уверено бих заложил хиляда жълтици, че ще намери нещо злобно и обидно за всяка моя избраница — се домъкна до трона ми късно вечерта и най-спокойно заяви, че съм направил сполучлив и неочакван избор, а после огледа залата и с изключително умело симулирано безразличие ме попита къде е отишла тя, при което осъзнах с огромно възмущение, че той страстно желае да я погледа още малко.

Това беше достатъчно, за да се почудя дали не ми каза истината за наследената от майка й магия. Да заслепява глупаци с красотата си ми се струваше по-скоро проклятие, отколкото благословия, като се има предвид колко глупаци има сред благородниците, но както самият аз имам достатъчно причини да знам, на майките невинаги може да се разчита да свършат работа, независимо какво се разказва за тях в песните и приказките.

А може и да съм бил прав и благословиите наистина да са били в обратен ред.

Дори и леля ми Фелиция, която съвсем определено не е глупачка — бях установил, че е невъзможно да я объркам, без да използвам огромно количество енергия, — накара Илиас да я дотътри до мен, преди да си тръгне, и каза с примирение:

— Добре, оженил си се като повечето мъже заради красотата, сега извлечи полза от това и се постарай преди да е минала година, да имаме кръщение.

А през това време Илиас, който се опитваше да влезе в леглото ми, още откакто дори не знаеше какво ще прави там — купищата ужасна поезия, която беше струпал на главата ми, нямам сили да опиша — стоеше до нея и едва се сдържаше да не се разреве.

Искаше ми се да се изправя и да изкрещя, че жена ми не само не е божествено красива, а не е дори и интересно грозна; общуването с нея се състоеше в това да изслушвам само обиди, мрачни прогнози и отегчителни наставления, които дори не можех да пренебрегна; и те всички бяха пълни идиоти, щом си представяха, че изобщо бих могъл да се влюбя в такава тъпа, скучна, дръглива вещица. Единствената причина, поради която не се поддадох на изкушението, беше, че щях да се поставя в неудобното положение да обяснявам защо точно съм се оженил за нея. „Защото така ми каза моят демон” едва ли е подходящ отговор, дори и когато имаш корона на главата си. А аз щях да му се противопоставя повече, ако знаех в какво се забърквам.

При нормални обстоятелства, когато приятелят ми поиска закуска, тя обикновено не продължава дълго. Аз само стискам нос и се гмурвам дълбоко, докато писъците затихнат, после прикривам нещата и понякога изпращам кесия за компенсация на съответния адрес. Карал съм му се за това, че подбира неподходящи хора, като благородници и родители на малки деца, с което той неохотно се съобразява, и то само защото не е особено придирчив. Освен когато проявя глупостта да се усмихна окуражително на някоя малка камериерка или строен лакей, дори и посред бял ден, в които случаи неизбежно намирам ококорения им труп в леглото си няколко нощи по-късно. „Защо не се ожени за дъщерята на Улрих?” — как не! Много обича да прави такива неща — допълнително удоволствие му доставя да изненадва горките глупаци, които си мислят, че ги очаква прекрасна нощ и приятна награда на сутринта. Ужасявам се, че един ден Илиас най-после ще прояви предприемчивост и ще си осигури с подкупи достъп до леглото ми. Леля ми няма да е доволна ни най-малко. А що се отнася до дъщерята на Улрих, ако бях оставил съветниците да ме набутат в леглото с нея, тя впоследствие щеше да има много сериозни възражения, дори и да не ги е имала предварително.

Но не и сладката невинна Ирина, която очевидно посреща огнените ужаси, без да й мигне окото. Сега, като гледам назад, не е трябвало и за миг да мисля, че тя би имала трудности с двора; жена, която хладнокръвно води преговори за сделка с демон, който желае да я погълне, едва ли би се притеснила от лорд Рейнолд Д’Естан. А още по-малко — от съпруга си.

Вече виждах как се оформя отвратително бъдеще пред мен. Бях вързан за нея. Моят гаден демон щеше да приеме предложението й с отворени лапи, леля Фелиция с огромно удоволствие щеше да ожени Илиас за богатата принцеса, целият ми двор вече я намираше за опияняващо красива, а съветниците ми наистина щяха да бъдат във възторг, че жена ми ще слуша отегчителните им приказки за данъчните списъци, а после с часове ще ми изнася тиради вместо тях, тъй като не мога да я изгоня. И всички ще я обичат, както абсолютно никой не обича мен.

О, и след пет минути тя без съмнение ще ме уведоми, че очаква да консумираме брака си, така че да изкара един-двама наследници и тогава всеобщото възхищение към нея ще достигне върха си. След което ни най-малко няма да се учудя, ако някоя сутрин установя, че в гърба ми е забит нож. Нещата сякаш следват една ужасна неизбежност. През целия ми живот поредица от чудовища ме подхвърлят насам-натам, за да задоволят прищевките си; изработил съм тънка чувствителност и усещам кога се задава следващият побой.

Такъв със сигурност престои сега. Изпих половин бутилка бренди, докато слънцето се спускаше надолу през прозорците на балната зала и взех останалото с мен в спалнята си. Нямах представа какво си мислят слугите, че се е случило с Ирина този път, а и не ме интересуваше. Тя да си се тревожи за слуховете, които сама предизвиква, щом е толкова съвестна.

Само че — тъжно заключение — слуховете несъмнено щяха накрая да се отнасят за мен. Аз ще бъда злият гений, който затваря клетата си невинна жена в някакъв килер, а ако откажа да легна по гръб и да бъда възседнат, когато тя реши, че е време да ме обладае, аз ще бъда жалкият импотентен тип, който не може да направи дете на, по общо мнение, най-красивата жена в света.

След като се усамотих в спалнята си, бях в добро настроение и за да го подобря още малко, имах време само за една последна глътка бренди, преди огънят да се покатери на възела в основата на черепа ми и да ме разклати като кукла.

— Къде е тя? — изсъска той с моя език и гърло и порови из ума и спомените ми достатъчно, за да разбере, че нея пак я няма, после изпищя от ярост и изскочи навън от мен — огнена струя, която се уви около тялото ми.

— Защо я пусна? — ръмжеше той и не ме оставяше да му отговоря. Натика огнена главня в гърлото ми, която изгаряше писъците ми, преди да стигнат до повърхността, хвърли ме на пода и започна жестоко да ме бие с огнени камшици. Нямаше какво друго да направя, освен да го изтърпя. За щастие ме беше хвърлил по гръб и намирах за успокоително да проследявам зигзагообразните позлатени фигури по тавана. Тази вечер демонът беше в отлична форма: преминах по фигурите пет пъти, преди побоят най-после да свърши и да ме запрати недоволно на пода пред огнището. Той се промъкна мързеливо в пращящия огън и изсъска:

— Каква сделка?

Значи вече беше успял да извлече това от главата ми, но ни най-малко не беше сметнал за нужно да се въздържи и да не ми нанася такъв сериозен побой.

Не можех дори да трепна, без да изпитам болка, а гърлото ми беше разранено, сякаш бях пил натрошено стъкло. Демонът, изглежда, изпитва нужда да спазва първоначалната сделка за красотата, короната и властта, независимо от промяната на обстоятелствата, затова предполагам, че да ме остави украсен с белези не би го устройвало. С годините доста добре се беше научил да създава усещането за продължителни болки, без да оставя действителни белези.

— Кралят на Старик вместо нея — казах аз и гласът ми прозвуча напълно нормално. Положих особени усилия да не трепери. Демонът обича сълзи и нещастие, затова се старая да не му ги предоставям; последното нещо, което искам, е да разширявам кръга на забавленията му. В последно време съм станал за него по-скоро отегчително удобство, отколкото забавна играчка. Внимателно се движа по тънката граница между сервилността, която му е много приятна, и желанието да го подразня, което го хвърля в гневни пристъпи. Беше минала почти година, откакто си беше дал труд да ме бие. Тоест докато скъпата Ирина се появи на сцената. Ако нещо друго не го подлуди и аз не съм най-близката цел — което е почти неизбежно — тогава не виждам какво ще мога да направя.

Нямах никакво желание да рискувам и да задълбочавам нещата, но предложението на Ирина имаше забележителен ефект: демонът изпълзя от огъня и се сви до мен като гальовна котка. Пламъците му все още близваха кожата ми, но само случайно. Все пак, нямаше какво да ме предпази от огнените езичета и той беше нанесъл перманентни щети по дрехите ми. Ирина беше изсумтяла доста критично, когато изтъкнах, че не може да носи една и съща рокля два пъти. Сигурно предпочита да раздава пари на бедните или да ги дари на някакви монотонно подпяващи монаси някъде; това много би подхождало на лицемерната праведност, която се опитваше да ми пробута. Но аз съм положил много усилия, за да уверя всички, че никога не се явявам с едни и същи дрехи два пъти. Последното нещо, което искам, е някой да започне да се чуди какво се е случило с любимите ми панталони или с онези ботуши, които носех преди три дни. Предпочитам да мислят, че съм побъркан прахосник, а не магьосник. И би било странно, ако не настоявам моята царица да следва същия стил.

— Как? — прошепна демонът в ухото ми, около раменете ми се завъртяха огнените му нокти, от които силна болка премина през гърба ми; стиснах зъби, за да не извикам; след миг щеше да ме пусне, ако не разпалвам интереса му. — Как ще ми го даде…?

— Не разкри много подробности — успях да кажа аз. — Тя твърди, че той продължава зимата. — Демонът издаде гърлен звук и пак се откъсна от мен, като остави димни следи по килимите по пътя си към камината. Затворих очи и поех дълбоко въздух няколко пъти, преди да събера сили да стана. — Тя със сигурност лъже за няколко неща, и се крие някъде — продължих аз. — Но две снежни бури след Деня на пролетта наистина не изглеждат случайни.

— Да, да — изпращя той сякаш на себе си и захапа един пън. — Той ги е заключил под снега и там бяга тя, където аз не мога да я… но може ли да ми го доведе на мен?

Колкото и да не исках да се доверявам на твърде хитрите обяснения на Ирина — и за миг не си представях, че се тревожи за моето благополучие — тя все пак беше посочила няколко отлични довода.

— Ако не може, ние нищо няма да изгубим като опитаме — казах аз. — Сигурен ли си, че ще го победиш, ако тя наистина го докара?

Той се изсмя с цвърчене и изпукване.

— О, как ще утоля жаждата си, ще пия толкова дълбоко — мърмореше той. — Само че трябва някой да го държи здраво. Със сребърни вериги да бъде окован, с огнен кръг да бъде ограден, за да потуши силата му….дай ми го! — съскаше демонът. — Доведи ми го и го приготви!

— Тя иска да й обещаеш, разбира се — казах аз. Въпреки цялата си хитрост и праведност, Ирина държеше да получи думата на това нечестиво същество — очевидно беше решила, че и аз самият съм сключил сделка с него, за да получа трона, — и наистина, ето че сега седях на него и се радвах на всички наслади, които той предоставя. Бих посочил моята ситуация като доста красноречив урок, че човек трябва да внимава какво си пожелава.

— Да, да — каза демонът. — Тя ще бъде царица със златна корона и каквото пожелае, ще го получи, само нека да ми го доведе!

Значи съм бил съвсем прав: щях да съм вързан за скъпата прекрасна Ирина до края на живота си и нищо не можех да направя по въпроса.

* * *

Моята Ирина се върна при демона сутринта. Цяла нощ плетох. Когато тя си тръгна, разстлах плетката, а пръстите ми трепереха както никога не са треперили, докато работя. Направих цветя и лози — калъф за сватбено легло и ми се струваше, че щом затворя очи, те продължаваха да си растат сами, по-бързо, отколкото моите ръце можеха да ги изплетат. Дремех край огнището под тежестта на калъфа в скута ми, докато накрая вратата се затвори и ръцете на Ирина пак бяха на раменете ми.

— Иринушка, стресна ме. Пак ли е нощ?

— Не — каза тя. — Сделката е сключена, Магрета. Той ще ме остави на мира, а ще вземе Старик вместо мен. Ела, заминаваме за Висня веднага. Трябва да сме там след два дни.

Оставих изплетеното на леглото, когато заминах. Може би някой друг ще дойде в малката къщичка и ще го използва. Не спорих с нея. Баща й беше в лицето й в този момент, макар тя да не го знаеше и нямаше смисъл да споря. Той изглеждаше така в кабинета на стария херцог, изглеждаше така и когато отведе Ирина до олтара, за да я ожени за царя: беше избрал път и беше поел по него, а ако имаше някакви завои, това нямаше да го отклони. Ето така изглеждаше тя сега.

Надявах се единствено вече да не мръзна толкова, когато тя ме отведе в двореца в една стая, изпълнена с блестящи огледала, тишина и златна арфа, на която никой не свиреше. Но по первазите на прозорците беше натрупан сняг и не гореше огън в тази тъмна стая, на който да сгрея ръцете си. Никъде нямаше да намеря запалена камина. В двореца цареше възбуда, когато излязохме, слугите тичаха напред-назад, но щом видеха Ирина, спираха и й се покланяха. Тя питаше всеки как се казва, а когато отминеха, повтаряше на себе си името му три пъти — похват, който и баща й използваше, когато в армията му дойдеше нов войник. Но какво щяха да й помогнат слугинчетата и лакеите, когато се изправи пред демона и дявола?

Тръгнах след нея и излязохме на двора. Царската шейна беше готова, голяма позлатена колесница, току-що боядисана с бяла боя, може би дори тази сутрин. Царят стоеше до нея, облечен в черни кожи със златни пискюли, а на ръцете си имаше червени ръкавици, гарнирани с черна кожа; ох, това суетно момче, а очите му бяха вперени в моето момиче и аз вече не можех да я скрия от него.

— Магрета, царят е магьосник — ми беше казала тя още когато беше десетгодишна, а косата й вече течеше като тъмна река под сребърната четка, докато седяхме до огъня в малката стая в двореца на стария цар. — Царят е магьосник. — Ей така го каза, спокойно и на глас, сякаш е нещо, което всеки може да каже по всяко време и нищо лошо няма да му се случи, сякаш едно момиче може да го каже на вечеря пред целия двор, със същата лекота, с която го каза, излизайки от ваната на старата си нануша; момиче, което беше дъщеря само на херцог, чиято нова жена вече беше надула корема.

Но беше още по-лошо: след като я ударих по бузата с четката и й казах никога да не говори такива неща, а тя сложи ръка на бузата си, където червенината вече избледняваше, и ме изгледа.

— Но е истина — каза тя, сякаш това имаше значение и добави: — Той оставя мъртви катерички за мен.

Докато бяхме в Корон, повече не я пусках да излиза в градините, макар че стана по-бледа и безучастна, като седеше по цял ден до огъня и ми помагаше да преда. С изпредените чилета подкупих момичето, което миеше пода, да ми казва всеки ден кога царят става от масата — тя знаеше това от сестра си, която беше две години по-голяма и й поверяваха да носи чинии; и за хубавата прежда, след като раздигнеше царските чинии, бързо се качваше един етаж нагоре по стълбите и викаше сестра си, която идваше на тавана при нас да ни съобщи това. Едва тогава водех Ирина долу да я нахраня със студени неща в последната минута, преди да са разчистили масата.

И така продължи седем седмици, седем дълги седмици, а царят винаги идваше много късно и оставаше много дълго на масата; всяка сутрин, докато седяхме гладни, мръзнехме и чакахме горе на тавана, аз решех с четката косата на Ирина, докато момичето се качеше да ни каже, че той си е тръгнал, и всяка вечер й намирах работа, като я карах да разресва вълната и да ми я връща пресукана, докато стане безопасно да се промъкнем долу и да съберем остатъците от масата.

Накрая една сутрин тя скочи от стола и се втурна към прозореца: студен вятър беше задухал, образувал се беше първият скреж.

— Зимата скоро ще дойде, искам да изляза навън — извика тя и се разплака. Скъса ми се сърцето, но вече не бях младото момиче, което се страхуваше, че ще остане завинаги затворено зад вратата. Знаех, че вратата дава безопасност, че няма винаги да бъде затворена, и не я пуснах навън. Тази вечер камериерът на баща й дойде ядосан, че е трябвало да се качва по стълбите, а не сме на масата, където лесно щеше да ни намери; каза ни рязко, че пътищата са замръзнали и сутринта ще отпътуваме. Щом си отиде, благодарих на светците.

Последваха седем години на безопасност, които й бях извоювала със седем нещастни седмици търпение — това не беше нищо. Но сега ми се струваше, че е били напразно, когато го видях да я гледа с очи, твърди като камък. Седемте години бяха отминали — бяха отминали много бързо — и вече не можех да затворя вратата пред него. Някой по-силен от мен я беше отворил. Той протегна облечената си с ръкавица ръка и тя ме пусна:

— Отиди в онази шейна там със стражите, Магра, те ще се погрижат за теб.

Те бяха млади хора, войници, но тя беше права; бях стара жена с побелели коси, а тя беше тяхната единствена царица. Тези сурови млади мъже ми помогнаха да се кача в шейната, завиха коленете ми с одеяла и мило ме наричаха баба, старата нануша, а после не ми обръщаха внимание; обсъждаха кои са добрите места за пиене във Висня и мърмореха, защото херцогската кухня не беше щедра, а когато си помислеха, че съм задрямала, си говореха за момичета.

Те ръгаха и подбутваха един от тях, мускулест млад човек с мустаци, който беше достатъчно хубав, че момичетата да въздишат по него, но не говореше за нищо. Накрая един друг войник се засмя и каза:

— Оставете Тимур на мира. Знам къде е сърцето му: в кутията за бижута на царицата.

Всички се засмяха, но не много, и престанаха да го дразнят; когато се изправих и се прозях, за да им покажа, че наистина съм спяла, го видях и видях болката в очите му, сякаш наистина е бил прострелян със стрела. Той гледаше напред през рамото на коларя, към бялата шейна пред нас и аз също виждах тъмната коса на Ирина под бялата кожа на шапката й.

* * *

По време на пътуването Мирнатиус говореше с мен само когато беше абсолютно необходимо, при това с възможно най-киселото изражение.

— Както искаш — отговори кратко той, когато му казах, че трябва веднага да заминем за Висня. — И кога по-точно ще се материализира този Старик?

— Утре вечер във Висня — казах аз.

Той направи гримаса, но не спори. В шейната ме настани на седалката до себе си и гледаше на другата страна, освен когато спряхме в къщата на един благородник за почивка. Цялото домочадие излезе да ни посрещне начело със самия принц Габриелиус, горд и беловлас. Той се беше сражавал рамо до рамо със стария цар, а една негова внучка участваше в състезанието за царица, така че имаше всички основания за обиденото изражение на лицето си, когато му бях представена. Изражението обаче изчезна. Принцът задържа много дълго ръката ми в своята.

— Милейди — каза тихо той и ми се поклони прекалено дълбоко.

По време на вечерята Мирнатиус не спря да ме гледа с гневно отчаяние, сякаш ако продължеше още малко да се чуди какво всички останали намират в мен, щеше да се побърка.

— Не, няма да спим тук — отговори той на принца с дива злоба и след това почти ме завлече до шейната, което вероятно изглеждаше като изблик на ревност. Той яростно се дръпна в ъгъла, изкрещя на кочияша да подкара конете и щом тръгнахме, започна да ми хвърля бързи, донякъде неволни погледи, сякаш искаше да изненада мистериозната ми красота и да я хване, когато тя не очаква, преди да е изчезнала пред очите му.

Не мина и час, когато той рязко спря шейната насред гората и нареди на лакея да му извади кутията за рисуване: красива комбинация от инкрустирано дърво и злато, която се разгъваше в нещо като малък статив и съдържаше папка с рисунки на тънка хартия. Зървах по нещо отстрани, докато той прелистваше страниците: нахвърляни рисунки, модели и лица ме гледаха отвътре, някои от тях красиви, други познати от бляскавия му двор, но на една страница бързо се прокрадна друго лице, странно и ужасно. Дори не и лице, си помислих, след като то изчезна; съвсем груба форма му придаваха няколко сенки тук и там, нещо като тънки струйки дим, но това беше достатъчно, за да всее ужас.

Спря на празна страница близо до края.

— Седни и гледай в мен — каза строго той и аз се подчиних, без да споря, а и сама бях доста любопитна; чудех се дали магията ще продължи да действа, когато мъжете ме гледаха на картина. Той рисуваше с бърза, уверена ръка, като гледаше повече в мен, отколкото в рисунката си. Още докато шейната се спускаше напред, лицето ми започна да се оформя на страницата, а когато свърши, той се взря в нея, после свирепо я откъсна и ми я подаде.

— Какво виждат в теб? — попита той.

Взех я и за пръв път се видях с короната. Видях повече от себе си на страницата в скицираното от него с няколко линии, отколкото някога бях виждала в огледалото. Не беше жесток, макар че всякакво ласкателство отсъстваше, и по някакъв начин ме беше сглобил от парчета: тънкото лице и тънките устни, дългият нос на баща ми, без да е два пъти чупен, и очите ми, едното малко по-високо от другото. Огърлицата беше надраскана в основата на врата ми, короната беше на главата ми, дебелата двойна плитка падаше на рамото ми, а щрихите подсказваха, че косата е гъста и лъскава. Беше обикновено, некрасиво лице, но несъмнено беше моето лице, не на някой друг, макар че на страницата имаше само няколко щрихи.

— Виждат мен — отговорих аз и му върнах рисунката, но той не искаше да я вземе. Наблюдаваше ме, а залязващото слънце оцветяваше очите му в червено, после се наведе към мен.

— Да, Ирина; те тебе те виждат сладка и студена като лед — каза той с димящ глас, едновременно галещ и ужасен. — Ще спазиш ли обещанието си? Доведи ми зимния цар, а аз ще те направя лятна царица.

Стиснах ръце и смачках хартията, като се постарах да отговоря със спокоен глас.

— Ще те заведа при крал Старик, ще го поставя под твоя власт — казах аз. — А ти ще се закълнеш, че ще ме оставиш на мира, мен и всички хора, които обичам.

— Да, да, да — каза доста нетърпеливо демонът. — Ти ще имаш красота, и сила, и богатство; ще имаш тези три неща. Златна корона и висок замък; ще ти дим всичко, което пожелаеш, само ми го доведи по-скоро.

— Не искам обещанията ти и даровете ти. Аз си имам и корона, и замък. Ще ти го доведа, за да сложа край на зимата в Литвас, тогава моите желания сами ще се сбъднат, щом веднъж ме оставиш на мира, мен и моите хора.

На него това не му хареса. Мимолетното впечатление от скицника, тази сянка на ужаса ме погледна навъсено от лицето на Мирнатиус и аз с голямо усилие се сдържах да не се дръпна.

— Но какво искаш, какво да ти дам в замяна? — попита той недоволно. — Искаш ли вечна младост или магически пламък в ръката си? Силата да замъгляваш умовете на хората и да ги пречупваш според волята си?

— Не, не и още веднъж не — казах аз. — Нищо няма да взема. Отказваш ли се?

Той изсъска презрително и се изви неестествено на седалката на шейната, като вдигна краката на Мирнатиус и уви ръцете му около тях, а главата му се поклащаше напред-назад като пламък, който се вие около дърво. После започна да мърмори.

— Но тя ще го доведе… тя ще ми го доведе… — и отново ме изгледа втренчено с червени очи и засъска: — Съгласен съм! Съгласен съм! Но ако не ми го доведеш, голямо пиршество ще си направя с теб и близките ти.

— Ако още веднъж ме заплашиш, ще си отида, ще ги взема всички с мен и ще заживеем в страната на Старик — казах аз с безумно самочувствие, — а ти ще си обречен на безкраен глад, докато всичката ти храна изчезне, а огънят ти загасне и се превърне в пепел. Утре вечер ще получиш своя крал Старик. Дотогава изчезвай. Твоята компания ми е още по-неприятна от неговата, ако това изобщо е възможно.

Той съскаше срещу мен, но заплахата, изглежда, подейства, а може би и той не харесваше моята компания. Скри се вътре в Мирнатиус като изгасваща искра и червеният пламък изчезна. Мирнатиус се облегна на възглавниците и дишаше дълбоко. Когато се успокои, обърна глава към мен и ме изгледа.

— Ти му отказа — каза той, почти ядосано.

— Не съм толкова глупава, че да взимам дарове от чудовища — отговорих аз. — Откъде мислиш, че идва силата му? Такива неща имат цена.

Той се изсмя, малко пискливо и пронизително.

— Да, номерът е да накараш някой друг да плати вместо теб — каза той и извика на кочияша: — Кошик! Намери ни къща, където да преспим.

Той не обмисли ситуацията, когато импулсивно реши да продължим пътуването, а същото се отнасяше и за мен, когато произнасях високопарните си речи на демона. Единственият подслон наоколо беше скромната къща на един болярин, нищо толкова грандиозно, колкото ако бяхме останали при принц Габриелиус. Естествено боляринът отстъпи своята спалня на царя и царицата, с добро легло с балдахин в нея, но всички други доста трудно се сместиха — отново беше ужасно студено, толкова, че конете и добитъкът трябваше да са на закрито; невъзможно беше някой да спи навън, а в конюшните почти нямаше място. Което означаваше, че няколко слуги трябваше да спят на пода в нашата стая, аз не можех да избягам, и макар демонът да не беше там, съпругът ми беше.

Моята брачна нощ толкова дълго ме изпълваше с грозен и неестествен ужас, че не се бях сетила да се тревожа за такъв обикновен ужас, като да си легнеш в леглото с непознат. Успокоявах се с това, че той поне не ме желае, колкото и неприятно да беше да легна в леглото до него. Когато слугите започнаха да го събличат и той забеляза, че аз присъствам, погледна към леглото с някакво безучастно примирение. После, когато загасиха свещите и спуснаха завесите на леглото, лежахме сковано един до друг, а зимният въздух все пак проникваше в стаята, въпреки дървените стени и огъня в камината. Той въздъхна гневно и се обърна към мен, стиснал устни като затворник, отиващ на ешафода.

Спрях го, като сложих ръце на гърдите му и се взирах в него на розовата светлина, а сърцето ми неочаквано силно заби.

— Е, моя обична съпруго? — каза горчиво той, пародия на нежност, предназначена за публика от един зрител, и аз разбрах, че той все пак имаше намерение да ме обладае. Не бях способна да мисля; умът ми се беше изпразнил. Отвън имаше четирима слуги, които слушаха: дали ще кажа не, дали ще кажа, още не, ако ме чуеха — и тогава той хвана нощницата ми, вдигна тънкия плат нагоре над бедрата ми и прокара пръсти по кожата ми.

Подскочих, неволно се разтреперих и усетих как бузите ми пламват и болезнено парят.

— О, любими мой — казах високо аз тогава, сложих ръце на гърдите му и го отблъснах от себе си, колкото можех по-силно.

Той не очакваше това и се беше повдигнал на леглото само на ръце, затова падна назад; вдигна се нагоре с не толкова гневно изражение, защото и без това го правеше като обречен човек, а аз се наведох и яростно прошепнах:

— Клати леглото!

Той ме изгледа изумено. Аз самата се залюлях на леглото, така че старото дърво доста силно заскърца, за да му покажа, а той донякъде учудено ме последва, като накрая аз издадох още един звук, за да задоволя публиката ни, а той изведнъж грабна една възглавница, зарови лицето си в нея и започна неудържимо да се смее. За момент се разтревожих, че отново получава пристъп.

После неочаквано той се разплака, толкова сподавено, че дори и аз не чувах нищо, макар да бях с него зад завесите; чух го едва когато отмахна възглавницата, за да си поеме въздух, между два вопъла. Ако в стаята го бяха чули, в това нямаше да има нищо, което да постави под съмнение нашия театър; той само лекичко изпъшка, всички други звуци бяха заглушени.

Седях там като дървена кукла; не знаех какво да правя. Не исках да изпитвам нищо, но в първия момент ме ядоса неговата проява на лош вкус да плаче пред мен, сякаш имаше право да очаква, че ще се развълнувам, но никога не бях чувала човек да плаче така. Изпитвала съм страх, обида, мъка, но в мен не се съдържаха такива вопли. Той щеше да ме изпълни с тях, ако беше нахранил с мен демона. Както демонът поглъщаше самия него, може би.

Негова си е вината, казах си аз и дълго си го повтарях, докато седях там, а тялото му до мен омекваше като топящ се сняг, като накрая напълно утихна и потъна в изтощение. Но колкото и да не исках, ми беше мъчно за него, сякаш с магия измъкваше съчувствие от мен. Седях със свити колене, стиснала ръце около краката си под завивката и се опитвах да се успокоя, и накрая си казах, че може би е заспал. Престраших се и погледнах през рамото му: очите му бяха отворени и безизразни, но кървавият им блясък вече изчезваше, той ги затвори и намести глава на възглавницата.

Глава 18

Когато си тръгнахме от къщата, се страхувах, че Степон и майката на Мирием трудно ще ходят в снега. Но снегът беше замръзнал и краката ни не потъваха. Само Сергей пропадна два пъти, но изтупахме снега от дрехите му, за да не се стопи и да не попие в тях. Не вървяхме дълго. Беше минал може би половин час, дори и със спирането заради падането му в снега, когато изведнъж Сергей каза:

— Мисля, че виждам пътя.

И беше прав. Щом излязохме от гората, пред нас се показа замръзналата река и покрай нея пътят със следи от шейни по снега.

Вървяхме цял ден и край пътя имаше къщи и села. Те започнаха да се сгъстяват, защото приближавахме Висня, каза майката на Мирием. Не разбирах как сме могли да бъдем толкова близо дотолкова много къщи. Бяхме далече от пътя, толкова навътре в гората, когато открихме малката къщичка. Странно беше, че не бяхме чули никакви звуци и гласове и че Сергей не беше срещнал никого, когато ходеше в гората за дърва. Но къщите и селата бяха там. Малко ме беше страх, когато видяхме хора, но никой не ни обърна внимание. Когато започна да се стъмнява, бащата на Мирием ни каза да го чакаме на пътя. Върна се с кошница, пълна с храна, и каза, че е платил да ни пуснат да спим в обора над животните тази вечер. На сутринта извървяхме останалия път до Висня, което стана за два-три часа.

Мислех си, че Висня ще бъде като града, само че по голяма, но тя се оказа нещо като сграда. Виждахме само стена, която продължаваше, докъдето стига погледът и в двете посоки. Направена беше от червени тухли, градени една върху друга, и беше толкова висока, че да не можеш да видиш какво има от другата страна, а дори и още по-висока. Нямаше прозорци в стената, освен някои много тесни прозорчета на върха, толкова малки, че няма да поберат цялото ти лице и ще трябва да гледаш само с едно око. Единственият вход се намираше на края на пътя и беше толкова широк, че през него можеше да мине голяма шейна, теглена от четири коня и натоварена догоре с вълна.

Нямаше друг начин да стигнеш близо до стената. Голям ров беше изкопан около цялата стена. Той беше пълен със сняг, но сега видяхме защо е направен — под снега се показваха остри върхове — големи дървета с отсечени клони и заострени върхове. Изглежда, не искаха никой да минава оттам.

Имаше много, много хора на градските врати, които чакаха да влязат. Никога не бях виждала толкова много хора. Върволицата от хора беше дълга и приличаше на пилета, наредили се на опашка. Когато стигнахме достатъчно близо и видяхме хората и стената, аз отидох до Сергей, а Степон ме хвана за ръка и ме дръпна към себе си. Не искаше да каже нищо, преди да наведа главата си ниско към него и прошепна в ухото ми:

— Не може ли да се върнем в къщата?

Но родителите на Мирием, изглежда, не се тревожеха.

— Днес ще се чака много — каза майката на Мирием. — Сигурно някаква важна личност идва на посещение при херцога. Вижте, те държат вратите свободни, докато той пристигне.

— Царят идва, чух да говорят хората — каза една жена пред нас на опашката. Тя беше облечена с хубава вълнена рокля, кафява, с бродерия около подгъва, с червен шал на главата и кошница през рамо; синът й беше висок, мълчалив младеж с масури зад ушите, каквито носеше панов Манделщам, значи и те бяха евреи.

— Царят! — каза майката на Мирием.

Другата жена кимна.

— Той се ожени за дъщерята на херцога миналата седмица. И вече се връща да го посети! Дано не е лош знак.

— Горкото момиче сигурно се е затъжило за дома си — каза майката на Мирием. — Колко годишна е?

— О, достатъчно голяма е, за да се омъжи — отговори жената. — Сестра ми ми я показа в града миналата година, вървеше със слугите си. Не е много хубава, но казват, че царят се е влюбил в нея от пръв поглед.

— Е, сърцето знае какво иска — каза панова Манделщам.

Не я бях чувала да разговаря с някого така. Помислих си, че сигурно се познават, но след малко майката на Мирием попита:

— Имате ли роднини в града?

— Сестра ми живее тук с мъжа си. Ние имаме ферма в Ханск. Вие откъде сте?

— От Павис — отговори майката на Мирием. — На един ден път оттук е. Идваме на сватба: племенницата ми Басия.

Жената издаде радостен вик и сложи ръце на раменете й.

— Племенникът ми Исак!

Те се разцелуваха по бузите, прегърнаха се и започнаха да си говорят за хора, които не познавах: станаха приятелки толкова лесно. Не можах да разбера как се бяха намерили на тази дълга опашка сред толкова много хора. Приличаше на магия.

Чакахме много дълго. Отначало си помислих, че е по-лесно да се стои, отколкото да се върви, но се оказа, че не е така. Жената носеше храна в кошницата си и ни почерпи, а аз също имах малко останала храна в моята кошница, която раздадох. Изчистихме от снега няколко камъка край пътя и поседяхме малко на тях.

Докато ядяхме, се чу тропот, които идваше от земята под нас, а после и далечно дрънчене. От градските врати излязоха мъже и минаха покрай опашката, като избутваха хората още по-встрани от пътя, а когато стигнаха до нас, ни заповядаха със строги гласове да станем и да сме готови да се поклоним. Имаха мечове на коланите си, истински мечове, не играчки. Стояхме прави още дълго време и чакахме, докато звънтенето малко по малко се усилваше и после изведнъж стигна до нас. Видях черни коне, със златни и червени такъми и дълга ниска шейна, украсена с резба и блестяща от злато. Вътре седеше момиче със сребърна корона. Движеха се толкова бързо, че ги зърнахме само за миг и вече бяха отминали. Голямата шейна мина през вратите, влезе в голямата градска сграда и изчезна, без дори да намали ход. Чуха се възгласи:

— Царицата! Царицата!

Сетихме се, че трябва да се поклоним чак когато отминаха, но нямаше значение, защото все още имаше на кого да се покланяме: шейни, пълни с чанти, кутии и хора, достатъчно, за да населят цяло село, всички следващи царя, сякаш той не беше един човек, а беше всички те взети заедно, нещо, направено от хора.

Когато накрая всички отминаха и целият цар беше вътре в града, войниците разрешиха влизането. През цялото време бяхме чакали, за да може царят да влезе в града, без да чака. Опашката зад нас беше по-дълга, отколкото пред нас. Но щом като почнаха да пускат хората да влизат, мина може би половин час, докато стигнем до вратата, въпреки че ни бяха държали да чакаме там часове. Толкова се бях уморила от чакане и исках само да стигнем до вратата, но Степон вървеше бавно, толкова бавно, че хората зад нас започнаха да се дразнят. Степон гледаше към вратата.

— Ами ако повече не може да излезем? — попита ме той.

Не знаех отговора. После стигнахме по-близо и видях, че хората не минават просто през вратата. Мъжете с мечовете им задаваха въпроси и записваха отговорите. Изведнъж се изплаших. Ами ако започнеха да ни разпитват кои сме, откъде сме и защо идваме? Не знаех какво да отговоря.

Но панова Манделщам хвана другата ми ръка, не тази, която Степон държеше, стисна я и тихо каза:

— Просто нищо не говори.

А когато стигнахме до вратата, панов Манделщам поговори с човека с меча, после видях, че му дава една сребърна монета и той каза:

— Добре, добре. — И ни махна с ръка да минаваме.

Толкова се зарадвах и изпитах такова облекчение, че вървях, без да мисля, и не усетих кога съм влязла в града. Вратата беше много голяма — разстоянието от началото до края й беше двайсет крачки. Колкото по-навътре влизахме, толкова по-шумно ставаше. После стигнахме до другата страна и над нас се откри небето, а наоколо навсякъде имаше други сгради, сякаш градът ги беше глътнал в корема си, заедно с нас и всички останали хора.

Степон спря, сложи ръце на ушите си и не искаше да ходи никъде. Трепереше, когато го пипнах.

— Ела, ще стане по-тихо, когато излезем от оживените улици — каза му панова Манделщам.

Но Степон не помръдваше.

— Хайде, Степон, ще те нося на гръб — каза Сергей накрая, макар че не беше правил това, откакто Степон беше много малък, а Степон сега беше голям и краката му с ботушите, които панова Манделщам му е дала, висяха от раменете на Сергей и се клатеха. Но той скри лице в гърба на Сергей и не го показа през целия път.

Не беше лесно да се ходи по улиците. Дълго време беше валял силен сняг и за да могат да минават, хората го бяха натрупали в стени от двете страни, като бяха оставили дупки пред входовете на къщите. Но улиците не бяха много широки, а вчера пак беше валял сняг и сега снежните стени се издигаха над главите ни, а по пътеките беше останал сняг, за който нямаше място и той беше станал черен от мръсотията, полузамръзнал и хлъзгав. Навсякъде имаше големи къщи, издигнати една до друга без място от двете страни, и имах чувството, че се надвесват над нас на улицата и ни гледат. Накъдето и да се обърнеш, имаше хора. Нямаше място, където да няма нито един човек.

Вървяхме след панова Манделщам. Тя знаеше къде отива. Не знам как. Всеки ъгъл, зад който завиваше, беше съвсем същият като предишния. Но тя вървеше спокойно и уверено, без да се замисля накъде да завие, и не бъркаше, защото накрая стигнахме до една голяма стена, не толкова голяма, колкото първата, с врата в стената и двама мъже с мечове. Панов Манделщам пак даде монета и те ни пуснаха да минем. Помислих си, че сега може би излизаме от града, но имаше още град отвъд стената. Само че в тази част всички бяха евреи.

Никога не бях виждала други евреи освен семейството на Мирием, жената на опашката и сина й. Сега не виждах нищо друго, освен тях. Помислих си, че когато Мирием е трябвало да отиде в царството на Старик, и с нея е било така. Изведнъж всички наоколо са еднакви, но не са като теб. А после си помислих, че за Мирием това и без това е било така. Така е било за нея през цялото време в града. Затова може би не й е било толкова непознато.

И така, мислех си за Мирием и какво е станало с нея и после изведнъж се сетих, че панова Манделщам идва тук за Мирием. Спрях на улицата. Не ги бях питала защо идваме. Такава радост изпитах, когато ги видях там в гората тях двамата и Степон, че не ми беше останало място за въпроси. Тя търсеше Мирием. Но Мирием нямаше да е тук.

Продължавах да вървя, защото панова Манделщам вървеше напред и ако я изгубехме, ние със Сергей и Степон нямаше да знаем какво да правим. Не знаех как мога да изляза от този град. Беше все едно да си в къща с хиляда врати и всички врати да са еднакви. Минахме през голям пазар на един площад, пълен с хора, които продаваха и купуваха, после завихме по една улица и там беше тихо в сравнение с шума на пазара, но все пак беше доста шумно в сравнение с гората. Скоро стана по-тихо, а къщите започнаха да стават големи и широки, с големи прозорци, запълнени със стъкло, снегът тук беше събран на равномерни купчини, а от снега до входовете имаше стълби. Накрая стигнахме до една много голяма къща с арка и двор пред нея. Там имаше коне и хора, които носеха някакви неща, и беше много оживено.

Майката на Мирием спря пред стълбите на тази къща. Беше хванала панов Манделщам под ръка, а той погледна нагоре към вратата и ми се стори, че не иска да влиза в къщата, но после двамата се качиха по стълбите, а тя се обърна назад към нас и каза:

— Идвайте!

Качихме се след тях и влязохме в къщата.

— Ракел! — извика една жена; косата й беше сива, сребриста и бяла, а в лицето й имаше нещо, което ми напомни за панова Манделщам. Те се разцелуваха, а аз се сетих, че това е бабата на Мирием. Майката на Мирием имаше майка, която също беше жива.

— И Йозеф! Откога не сме се виждали. Влизайте, влизайте, съблечете си палтата — каза тя и целуна панов Манделщам по бузата.

Страх ме беше, че панова Манделщам ще я попита за Мирием веднага, но тя не я попита. Още жени излязоха от кухнята и се вдигна много шум, те се поздравяваха и говореха. В началото си помислих, че не ги разбирам, защото говорят толкова бързо, но после осъзнах, че използват думи, които изобщо не разбирам, смесени с думи, които знам. Изведнъж ми се прииска да избягам, да се върна в малката къщичка в гората. Докато седях на масата в къщата на панова Манделщам и ядях от чинията на Мирием, тайно в сърцето си, несъзнателно, си бях пожелавала да заема мястото на Мирием, но сега почувствах, че всъщност не познавах мястото на Мирием. Бях видяла част от него, но не цялото. Това тук също беше мястото на Мирием и то не беше място за мен. Тук изобщо не бях желана.

Щях да си тръгна, ако знаех къде да отида. Сергей стоеше до мен, Степон беше слязъл от гърба му и сега се притискаше към мен и криеше лицето си в престилката ми. Те щяха да тръгнат с мен. Но не знаехме къде да отидем. И после си чух името. Панова Манделщам беше завела майка си настрани от цялата врява и тихо й говореше нещо за мен, за нас, която тревожно слушаше и ни поглеждаше. Исках да знам какво говорят, какво я тревожеше толкова и се чудех какво ще правим, ако тя кажеше, че не ни иска дори да пренощуваме тук. Ние носехме неприятности, а тя не ни познаваше.

Но жената не каза това. Каза нещо на майката на Мирием, а после майката на Мирием дойде при нас с усмивка, която сякаш говореше, че всичко е наред, но не беше сигурна в това, и после ни поведе навътре в голямата къща. Там имаше стълба, която водеше нагоре, и ние я последвахме до голям коридор с килим в средата, после имаше друга стълба, качихме се по нея и после по друга стълба, този път дървена, а после бяхме в малък коридор без килим, с обикновен дървен под, и само две врати от двете страни и таван с врата на него, от която висеше шнур. Тя отвори вратата вляво и ни въведе в стая, с големината на стаята в малката къщичка в гората, ето толкова голяма беше тази къща, че трябваше да се качваш и да се качваш нагоре в нея и да откриеш цяла друга къща на върха; и ето толкова голям беше този град, че в него имаше толкова много такива къщи, че не можеш да ги различиш една от друга.

В стената срещу вратата имаше прозорец, Степон се отскубна от ръката ми и изтича към него, допря лице към стъклото и извика:

— Ние сме птици! Ванда, Сергей, вижте, ние сме птици!

Отидох до него малко подплашена; всички погледнахме през стъклото и Степон беше прав: бяхме птици. Бяхме се покатерили много високо в къщата и гледахме отгоре покривите на другите къщи, гледахме отгоре улиците. От високо виждах пазара, през който бяхме минали, но беше толкова малък, че можех да го скрия с ръката си, ако я сложех на стъклото; виждах и голямата градска стена и тя беше само една тънка линия, която се виеше като оранжева змия около града, оранжева змия със сняг по гърба си, а от другата й страна беше гората с всички тъмни дървета, превърнати в едно огромно черно петно, покрито от начало до край с дебела бяла пелена, от която ме заболяваха очите като я гледах. Снегът по покривите на всички къщи беше бял, а по улиците си беше все така мръсен и черен, но от толкова високо дори и това не изглеждаше зле.

— Заповядайте, седнете и си починете — каза майката на Мирием. Дори не бях погледнала стаята заради прозореца. В нея имаше три легла, истински легла, направени от дърво, всяко с дюшек, одеяла и възглавници. Имаше и малка камина, в която не гореше огън, но в стаята и без това беше много топло, както и малка маса пред прозореца, и два стола пред камината. На тях имаше възглавнички, които бяха съвсем малко износени. — Знам, че сигурно сте гладни, ще накарам да ви донесат храна. Съжалявам, че ви настанявам толкова високо, в помещение за слугите: всички други стаи долу вече са заети от гостите. Но част от тях ще си заминат утре след сватбата и тогава няма да е пълно с толкова много хора.

Не знаехме какво да кажем, затова не казахме нищо. След това тя ни остави сами и всеки седна на едно легло. Знаех, че дядото на Мирием е богат, но до този момент не знаех какво означава да си богат. Богат означава, че тази стая с три легла и маса и столове и прозорец, запълнен със стъкло, е нещо, за което да се извиняваш. Тя беше дори още по-голяма, отколкото ми се стори в началото, защото когато седнахме, имаше широко празно пространство на пода между нас, където нямаше неща за готвене, нямаше голям куп дърва за огрев, нямаше тенджери, брадви и метли на стената. Имаше една малка картина на стената над моето легло, на която някой беше нарисувал града, както се вижда от прозореца, само че през пролетта, със зелени дървета и птици във въздуха.

След известно време панова Манделщам се върна и с нея дойде едно момиче, високо, силно, младо момиче, чиято коса беше прибрана под кърпа. То носеше голяма табла с храна; тя я сложи на масата, после се поклони на панова Манделщам и излезе. Гледах след нея и си мислех, това момиче съм аз; за мен тук нямаше място дори да разнасям неща и да прибирам неща. Те вече имаха човек за това.

Степон и Сергей започнаха да ядат веднага. И аз бях гладна, но имаше болка в стомаха ми, когато погледнах храната, и казах на панова Манделщам:

— Ние не сме ти полезни за нищо тук — казах аз и за малко да добавя и трябва да си тръгнем, но не го казах, защото нямаше къде да отидем, освен ако можехме да се превърнем в птици и да отлетим.

Панова Манделщам ме изгледа учудено.

— Ванда! След всичката помощ, която си ни оказвала? Бих ли могла да кажа: Но тя вече не ми е потребна? — Тя се пресегна, хвана лицето ми в ръце и леко го поклати. — Ти си добро момиче. Толкова работа вършеше, без нито веднъж да се оплачеш. Откакто дойде в моята къща, аз не трябваше да си мръдна пръста. Преди да се сетя да свърша нещо, то вече беше свършено. Бях болна, но понеже ти беше там да помагаш, оздравях. А ти никога не поиска нищо. Взе само това, което насила ти пъхахме в ръцете. Затова сега трябва да ме оставиш да ти помогна.

— Това, което ми пъхахте в ръцете, е повече от всичко, което имам — казах аз, защото не можех да понеса тя да говори тези неща, които не бяха истина, сякаш съм отишла да й помагам само защото съм добра, а не защото исках пари и исках да съм в безопасност.

— Значи ти нямаш достатъчно, а аз имам повече от достатъчно — каза тя. — Успокой се, миличка. Ти вече нямаш майка, затова остави ме за момент да говоря с нейния глас. Слушай сега. Степон ни каза какво се е случило. Има хора, които отвътре са вълци и искат да изядат други хора, за да запълнят търбусите си. Това се е случвало в твоята къща с теб през целия ти живот. Но ти си тук сега с братята си, и не са те изяли, и в теб няма вълк. Вие сте се изхранвали един друг и сте отблъсквали вълка. Това е всичко, което можем да направим един за друг в този свят, да отблъскваме вълка. И ако в моята къща е имало храна за теб, аз се радвам, радвам се с цялото си сърце. И се надявам, че винаги ще има.

— Тихо, не плачи — каза тя и триеше с палци сълзите ми, но те капеха много по-бързо, отколкото тя ги изтриваше. — Знам, че те е страх и се тревожиш. Но днес тук ще има сватба. Сега е време за радост и веселие. Днес не пускаме тъгата да влезе в къщата ни. Разбираш ли? Сега седни и хапни. Почини си малко. Ако искаш, когато си починеш, слез долу да ми помогнеш. Има още работа за вършене и тя е приятна работа. Ще издигнем сватбения балдахин, ще сложим храна на масите, ще ядем заедно и ще танцуваме, а вълкът няма да дойде. Утре ще мислим за други неща.

Кимах, без да казвам нищо. Не можех да говоря. Тя ми се усмихна, изтри още сълзи от лицето ми, после се отказа да ги трие и само ми подаде кърпичка, която извади от полата си, пак ме погали по бузата и излезе. Сергей и Степон стояха на масата и се взираха в храната пред тях. Там имаше супа, хляб, яйца, и когато седнах до тях, Степон каза:

— Не знаех, че е магия, когато ти ги донесе вкъщи. Мислех, че е само храна.

Изведнъж протегнах ръце към тях: протегнах ръка към Сергей от едната ми страна и към Степон от другата и те протегнаха ръце към мен и един към друг и ние се хванахме здраво, здраво; направихме кръг, братята ми и аз, около храната, която ни бяха дали, и нямаше никакъв вълк в стаята.

* * *

Рано сутринта Мирнатиус дръпна завесите и накара слугите да се размърдат, преди още да се надигна от леглото; те ни донесоха горещ чай, топъл хляб с масло и конфитюр на табла, друга табла с дебели резени шунка и сирене: вкусна храна, със сигурност най-доброто, което имаха, макар да беше едно ниво по-високо от селска кухня. Той я изгледа презрително и хапна само малко оттук-оттам. Аз се насилвах да ям и наведох очи, за да не го гледам в разкошната му бродирана нощница, да не гледам ръцете и устните му. Усещах топлината от огъня на бузата си, но и другата ми буза беше гореща. Постоянно си спомнях за пръстите му по бедрото ми и пръстенът ми не искаше да погълне тази топлина.

Той пожела вана и трябваше и това да изтърпя: поставиха я пред камината и две момичета го миеха, а аз се мъчех да не гледам, докато ръцете им се движеха по тялото му, и да не изпитвам нещо като ревност. Не го ревнувах него, а ревнувах чувството, което ме беше накарал да изпитам, това вълнение, което трябваше да предизвиква мъжът, на когото бих позволила да ме докосва; мъж, който щеше да желае да ме докосва, който наистина би бил мой съпруг. Исках тази тръпка по крака ми да бъде дар, който не съм очаквала; исках да мога да го погледна във ваната, да се изчервя и да изпитвам радост. Вместо това трябваше съзнателно да гледам настрани, защото, ако планът ми успееше, тази вечер щях да го бутна в ямата с крал Старик, да ги погреба и двамата и да се омъжа за един вулгарен човек, който беше на годините на баща ми.

Магрета плахо се промъкна с гребена и четката, за да ми направи косата; ръцете й на раменете ми задаваха трептящия въпрос, на който вече не можех да отговоря. Преди време тя ми обясни с прозаичен език какво става между мъжа и жената, когато все още бях достатъчно малка, за да си помисля, че това го прави с мен, преди да съм се омъжила.

— Не че ще те оставят насаме с мъж, душенка — добави тя със закъснение, като ме галеше по косата. Предаваше ми слово, което някой й беше изнесъл на нея много отдавна; слово, на което тя се беше подчинявала през целия си живот.

Няколко години по-късно, когато бях достатъчно възрастна, за да разбирам какво означава бракът за дъщеря на херцог и защо никога няма да ме оставят насаме с мъж, за да избирам нещо, преди изборът да е направен за мен, тя отново ми описа всичко това, успокоявайки ме, че то е нещо, което трябва да се изтърпи; не е толкова лошо, трае само няколко минути и не боли много, само първия път. Обаче аз бях твърде възрастна, за да ме успокояват. Разбирах, че тя лъже, без да знам точно за какво лъже; може би щеше да боли всеки път, може би щеше да боли много, може би щеше да продължи безкрайно — широк избор от неприятни възможности. Дори я попитах откъде знае, а тя се изчерви и смути.

— Всички го знаят, Иринушка, всички го знаят — отговори Магрета, което означаваше, че нищо не знае.

Но тя така и не ми разказа за другите възможности и защо първоначално ме беше накарала да обещая онова нещо. Сега се питах дали тя някога беше изпитвала такъв глад; и как го беше утолявала; каква кора хляб беше слагала насила в уста, за да не погълне семето на нещастието. Тя бавно сплиташе косата ми, аз седях с ръце в скута си, а сребърният ми пръстен отразяваше златното сияние на пламъка, също както кожата на мъжа ми светеше с кехлибарена светлина, докато излизаше от ваната и пръскаше капки вода.

Той стоеше като статуя пред широката камина срещу мен, а обслужващите го момичета попиваха водата с меки кърпи: може би малко прекалено любовно, което се опитвах да не забелязвам. Те и двете бяха много красиви, разбира се, избрани да радват окото на царя. Но той само потрепна с рамене, като кон, който гони мухите и каза с подчертано нетърпение:

— Дрехите.

Те бързо се оттеглиха, подканени от личните му слуги от двореца, които му носеха одеждите от коприна и кадифе и го облякоха толкова грижливо, колкото баща ми, когато слагаше доспехите си, а той през цялото време правеше остри забележки, недоволен от една или друга гънка или издутина.

Аз вече бях облечена. Слугите се поклониха на Мирнатиус, когато ги освободи и се обърнаха към мен в момента, в който Магрета постави короната върху току-що сплетената ми коса. Те мълчаливо застанаха пред мен и ме гледаха един миг, после отново се поклониха, този път по-дълбоко; двете обслужващи момичета направиха дълбок реверанс и излязоха от стаята, хванати за ръка, а в свободните си ръце държаха кошниците с дрехите и сапуна и си шепнеха нещо с копнеж. Мирнатиус стоеше озадачен и ги наблюдаваше всички гневно, после внезапно грабна скицника от статива, който беше облегнат на стената. Без да сяда, той пак грубо нахвърля лицето ми с бързи яростни щрихи и хвана един от слугите, който все още се въртеше наоколо и изхвърляше кофи вода от ваната.

— Погледни тук! Това лице красиво ли е? — попита го той.

Горкият човек много се изплаши, разбира се, и погледна рисунката, като се мъчеше да отгатне какъв отговор иска царят; взираше се в нея.

— Това е царицата? — каза той веднага и после ме погледна, пак погледна рисунката и се обърна безпомощно към царя.

— Е? — рязко попита Мирнатиус. — Красиво ли е, или не?

— Да? — тихо каза човекът, напълно отчаян.

Мирнатиус скръцна със зъби.

— Защо? Кое в него е красиво? Погледни го пак и ми кажи, недей само глупаво да фъфлиш това, което си мислиш, че искам да чуя!

Човекът преглътна и ужасено каза:

— Има голяма прилика?

— Така ли? — попита Мирнатиус.

— Да? Да, много голяма — каза човекът и побърза да звучи по-определено, защото Мирнатиус тръгна към него. — Аз не съм познавач, Ваше величество! Простете ми! — Слугата наведе глава.

— Остави го на мира — казах аз, защото го съжалих — и питай болярина вместо него.

Мирнатиус ме изгледа гневно, но освободи слугата, след което наистина занесе рисунката на болярина и му я пъхна в ръцете на вратата, докато целият антураж нареждаше багажа и се качваше в шейните. Боляринът и жена му я погледнаха, тя я пипна с пръсти и каза:

— Колко е красива, Ваше величество.

— Защо? — раздразни се той и веднага се обърна към нея. — Кои черти ви харесват, кажете?

Тя го погледна изненадано, погледна пак рисунката и каза:

— Ами, предполагам, никоя поотделно, Ваше величество. Но пак виждам лицето на царицата, когато я погледна. — Тя неочаквано му се усмихна. — Може би виждам това, което вашите очи виждат — каза тя нежно и добронамерено, а той се обърна, останал без дъх от гняв и се хвърли в шейната, като остави рисунката в ръцете й.

През този ден той ме рисува още десет пъти, една рисунка след друга от всеки възможен ъгъл; хващаше брадичката ми и обръщаше главата ми на различни страни с безумно раздразнение. Оставих го да го прави, без да се оплаквам. Без да искам, постоянно си спомнях за сподавеното му ридание. Скицникът му се изпълни с рисунки, той караше слугите да ги гледат в къщата на болярина, при който спряхме да починем сутринта. Пристигнахме във Висня малко след пладне. Шейната спря пред входа на бащината ми къща. Мирнатиус дори не я изчака да спре съвсем и изскочи навън; без да поздрави, тикна скицника в ръцете на собствения ми баща и каза свирепо:

— Е?

Баща ми бавно разглеждаше рисунките, като разгръщаше страниците с мазолестия си пръст; по лицето ми се появи особено изражение. Аз излязох от шейната с помощта на един прислужник, мащехата ми Галина ме чакаше с протегнати ръце. Разцелувахме се по бузите, изправих се, а баща ми все още разглеждаше последната рисунка, моето лице, обърнато към дървета с натежали от сняг клони, една крива линия за шейната, само мигли и крайчеца на устните ми и линията на косата ми.

— Има изражението на майка си на тези рисунки — каза баща ми и рязко върна скицника на Мирнатиус със стиснати устни, обърна се и ме целуна по бузата.

Никога не бях спала в най-великолепната спалня в къщата на баща ми. Бях поглеждала вътре няколко пъти, когато нямаше видни гости и Магрета ми разрешаваше. Винаги ми се беше струвала внушителна, масивна стая. Первазите на прозорците бяха издялани от камък, също както и единственият необмислен балкон, който гледаше към гората и реката.

— Това бяха покоите на старата херцогиня — каза веднъж Магрета.

На стената имаше гоблени: Магрета беше участвала в поправянето на някои от тях, но аз самата не шиех достатъчно добре, за да ми поверят такава работа; бях направила част от бродерията на две от кадифените възглавници, разхвърлени по леглото — на тях бяха избродирани тези смешни, големи мечешки крака, които винаги много ми харесваха: на герба на предишния херцог беше изобразена мечка и в къщата бяха останали десетина стари мебели, чиито крака бяха гравирани мечешки лапи.

Но сега изведнъж стаята изглеждаше малка и много гореща за мен след изящната красота на царския дворец. Излязох да постоя на балкона, докато слугите внасяха багажа ни и се суетяха наоколо; студеният вятър ме лъхна приятно в лицето. Беше ранен следобед, слънцето се спускаше. Магрета влезе и се скара на слугите, които внесоха кутията с роклите ми, но после дойде и застана мълчаливо до мен, стисна ръката ми с две ръце и я погали.

Когато всички излязоха и останахме сами за момент, казах:

— Ще накараш ли някой от слугите да провери къде е къщата на панов Мошел? Тя е някъде в еврейския квартал. Тази вечер там ще има сватба и кочияшът трябва да знае пътя. И ми намери подарък, който да занеса.

— О, душенка — каза тя, тихо, изплашено. Притисна ръката ми до бузата си, после я целуна и отиде да изпълни поръчението.

Влезе един от стражите на Мирнатиус, един от войниците, които бяха дошли с нас от двореца. Той не беше лакей, но за разлика от другите слуги, които влизаха, за него аз не бях дъщерята на херцога; бях царицата и когато го погледнах, той дълбоко ми се поклони, застана на място и чакаше:

— Ще отидеш ли да предадеш на баща ми, че искам да го видя.

— Незабавно, Ваше величество — каза той, в гласа му прозвуча дълбок тон като от струните на музикален инструмент, и излезе.

Баща ми дойде. Застана на прага, а аз, все още на балкона, се обърнах, изправих гръб и го погледнах. Той ме гледаше с твърд, преценяващ поглед, както винаги; след малко прекоси стаята и дойде при мен на студения камък. Под нас гората и реката, почти еднакво бели, се сливаха със снежните поля.

— Реколтата тази година няма да е добра — казах аз.

Донякъде очаквах той да се подразни и дори да се ядоса от това, че го викам и остро да ми отвърне: за него аз бях единствено неочаквано полезна пешка. Не беше предвидено да започна да се движа самостоятелно по шахматната дъска. Но той само каза:

— Не. Ръжта на полето е поразена.

— Съжалявам, че ти създавам харчове, но докато сме тук, ще има сватба — казах аз. — Ще омъжим Василия за братовчеда на Мирнатиус Илиас.

Той мълчеше и дълго ме гледаше изпод гъстите си вежди. После бавно каза:

— Ще се справим. Колко време след като пристигне?

— В същия час — отговорих аз.

Погледнахме се и знаех, че той много добре ме разбра.

— Ще кажа на отец Идорос да е готов и да чака в параклиса, когато конете на Улрих влязат през портите — каза баща ми, като замислено потриваше устни с ръка. — Къщата ще е препълнена, но с майка ти ще им отстъпим нашата спалня. Тя ще спи горе при камериерките си, а аз ще взема съседната стая с братовчед ти Дариус. Още няколко души от домакинството на мъжа ти могат да делят с нас стаята, за да освободим място.

Кимнах и знаех, че можех да не се тревожа: Улрих нямаше да има възможност да измъкне скъпоценната си дъщеря от ръцете на новия й жених.

— Принц Казимир ще дойде ли? — попита баща ми след малко, като все още изпитателно ме гледаше.

— Страхувам се, че ще пристигне чак на другия ден — отговорих аз. — Нашият пратеник закъсня с тръгването, имаше някакъв проблем с конете.

Баща ми се обърна и огледа стаята. Слугите все още работеха нещо, но никой от тях не беше близо до балкона.

— Как е съпругът ти със здравето?

— Общо взето добре. Но не е добре… с нервите — казах аз. — Проблем, който и майка му е имала, струва ми се.

Баща ми замълча и веждите му силно се събраха.

— Това създава ли му… трудности?

— Засега, да — отговорих аз.

Той помълча още малко и накрая каза:

— Ще поговоря насаме с Казимир, когато дойде. Той не е глупав. Разумен човек и добър войник.

— Радвам се, че имаш добро мнение за него — казах аз.

Баща ми вдигна ръка и я сложи на бузата ми за момент, толкова неочаквано, че се стреснах и не смеех да помръдна. Той каза тихо и развълнувано:

— Гордея се с теб, Ирина. — После ме пусна и попита: — Ще слезете ли със съпруга ти долу на вечеря?

— Тази вечер не — отговорих след малко аз. Не бях мислила, че искам баща ми да се гордее с мен. Това никога не е било възможно, но не знаех, че е важно за мен. Наложих си да намеря думите и да продължа. — Има още нещо. Нещо… друго.

Той внимателно се взря в лицето ми и кимна.

— Кажи ми.

Почаках, докато стаята остана празна за момент, и казах:

— Зимата я правят елфите на Старик. Те се канят да ни замразят всички. — Той се стегна и инстинктивно вдигна ръка към висящите халки на сребърната ми корона. — Техният крал е решил да продължи зимата цяло лято.

Очите му ме гледаха твърдо и съсредоточено.

— Защо?

Поклатих глава.

— Не знам. Но има начин да го спрем.

Разказах му плана през тези няколко минути насаме с него, направо и брутално бързо. Когато говорех с него за политика, знаех точно как да му кажа хиляда неща, без дори една-единствена издайническа дума, която някой друг би разбрал и без изобщо да се страхувам, че няма да знае какво искам да кажа, но не и когато говорех за зимни крале и огнени демони. Те преминаваха през нашите думи, точно както преминаваха през нашия свят — бедствия отвъд границите му. Говорех бързо, не само защото може да ни подслушват, но защото исках бързо да свърша: историята звучеше фантастично до твърдата реалност на каменните стени, убийствата и слънцето, което огряваше покрития със сняг парапет.

Но баща ми слушаше напрегнато и не ме прекъсна с: Не говори глупости или Това е безумие. Когато свърших, каза:

— Едно време имаше кула в южния край на градската стена, близо до еврейския квартал. Разрушихме я при обсадата, когато влязохме в града. Веднага след това построихме отново стената и оставихме подземието и основите на кулата навън, като ги заринахме с пръст. Взех двамата си най-добри войници и изкопахме тунел до избите на двореца, още когато половината град беше в пламъци. — Кимах бързо, защото разбирах: той беше построил заден изход, начин да се избяга от града в случай на обсада, такъв, какъвто старият херцог не бе имал. — Веднъж годишно, нощем, слизам долу и минавам по тунела, за да го проверя. Ще го изровя със собствените си ръце довечера и ще те чакам отвъд градските стени. Имаш ли вериги?

— Да — отговорих аз. — В кутията ми за бижута. И дванайсет големи свещи, за да направим огнения кръг.

Той кимна. Влязоха още слуги и ние едновременно замълчахме. Той не каза нищо, докато разопаковаха още два сандъка с луксозни дрехи, кадифе, коприна и брокат. Очите му следяха тези действия, но той всъщност не ги виждаше; в ума си развиваше някакво заплетено кълбо бавно, внимателно и търпеливо, като го проследяваше от край до край през заплетената част.

— Какво има? — попитах го аз, когато те излязоха.

— Хората живеят тук много отдавна, Ирина — каза той след малко. — Прадядо ми имаше ферма близо до града. Елфите на Старик владеят гората, жадуват за злато и правят набези по време на бурите през зимата, за да го вземат, но никога досега не са спирали пролетта. — Баща ми ме погледна със студените си, ясни очи и знаех, че ме предупреждаваше, като каза: — Добре е да се знае: Защо?

* * *

Имах обещанието на крал Старик, но не исках да му вярвам; паниката от складовете все още ме изпълваше. Бях толкова изморена, че заспах във ваната, веднага щом ме сложиха в нея. Възможно е да съм спала колкото ми е било нужно, но докато лежах и дремех, се видях в нещо като полусън как влизам в балната зала в къщата на дядо ми, но тя е съвсем празна и лампите са затъмнени, а до мен Старик злорадо казва: „Сбъркала си датата”.

Стреснах се ужасена, събудих се, а сърцето ми щеше да се пръсне. Погледнах объркано стената в стаята пред мен, която вече не беше прозрачна, а плътно бяла, после тромаво се измъкнах от ваната, увих се с една кърпа и направих няколко крачки, препъвайки се. Не само стената се беше променила: целият свят беше станал бял; гората беше потънала в сняг, близките борове бяха покрити до тънките си връхчета и никъде не се виждаха зелени иглички. Реката беше изчезнала под дебела бяла покривка, а небето отгоре беше почти перлено бяло.

Стоях и гледах белотата, притисках кърпата с юмруци към себе си и си мислех как този сняг пада над дома ми, пада над Висня, докато накрая една от слугините зад гърба ми попита:

— Желаете ли да се облечете, милейди?

Флек, Цоп и Шофер бяха изчезнали, обикновената слугинска работа очевидно сега беше под нивото им, но преди да си тръгнат, бяха уредили всичко, от което имах нужда. Шофер беше поръчал на друг кочияш да приготви шейната за пътуването ми и цяла група прислужници бяха повикани, които ми се подчиняваха с различен вид мълчание и бързина, сякаш мълвата и шепотът се бяха разнесли из кралството и бяха променили представата за мен.

Донесоха ми рокля от тежка бяла коприна и палто от бял брокат, покрито със сребърна бродерия и с висока яка от сребърна дантела и прозрачни скъпоценни камъни по раменете. Сложиха тежката златна корона на главата ми — неподходяща на пръв поглед, но аз само се зърнах в огледалото и забелязах, че златото се плъзга надолу по всеки сребърен конец чак до бродерията над подгъва. Около мен жените свалиха ръце от коприната и очи от мен.

Щях да съм съвсем неподходящо облечена за сватбата на Басня — фантастична кукла, която някой беше измислил, без да го ограничават разноските и здравият разум. Но не им казах да донесат друга рокля. Водех крал Старик като гост на сватбата и се надявах да го убия в разгара на празненството; дрехите ми щяха да бъдат най-малкият проблем. А ако имах късмет да изкарам нощта като запазя живота и роклята си, можех да я продам на някой благородник, който да я използва за зестра в някоя истинска женитба. Не вярвах, че в огрения от слънцето свят ще мога да превръщам среброто в злато, но все пак щях да бъда богата жена до края на живота си с парите от този тоалет.

Затова вдигнах глава под тежестта на короната си и оставих бремето й да ме поведе с величествена походка към предната част на стаята. Цоп и Шофер се бяха върнали и ме чакаха, всеки от тях с малка кутия, пълна със сребро: предимно малки бижута, една-две чаши, няколко вилици, ножове, чинии и монети, запълващи останалото пространство. Бяха се преоблекли и дрехите им бяха с цвят на светла слонова кост. Цоп беше преместила златните копчета от старите си дрехи на новите. Другите слуги им се покланяха и в същото време тайно ги оглеждаха.

После дойде Флек, дрехите й също бяха с цвят на светла слонова кост. Следваше я малко момиченце, елфче. Това беше първото дете, което виждах тук и в моите очи то изглеждаше още по-странно от възрастен елф: беше тънко и ефирно като ледена висулка и почти също толкова прозрачно; тъмносини сенки и вени се виждаха под кожата й, тънък прозрачен слой лед. До нея големите елфи изглеждаха като снежни хълмове, а тя беше само ледена сърцевина, по която снегът още не е полепнал. Гледаше ме с безмълвно любопитство.

— Щедра, това е дъщеря ми, която сега също е твоя зависима — каза тихо Флек и я докосна по рамото, а малкото момиченце старателно ми се поклони. Носеше в ръце малка изящна огърлица, просто украшение, което очевидно не беше пожелало да сложи в кутията с останалото сребро. Наведох се и я докоснах преди другите.

Топла златна светлина блесна по цялата й дължина с минимално усилие от моя страна и детето издаде нежна възторжена въздишка, която ме накара да почувствам магията си много по-силно, отколкото при цялата работа, която бях извършила в съкровищницата долу. Бавно се обърнах към Флек и докоснах купчинката сребро в кутията й. Среброто се превърна в злато със същата бързина и лекота, сякаш бях развила мускулите на дарбата си до нови висоти — сякаш сега бих могла да отида и да превърна трите склада със сребро в злато, без да използвам никакви хитрости. След това превърнах среброто на Цоп и на Шофер; нито един от двамата не се учуди на лекотата, с която го направих. После ги попитах:

— Тук допустимо ли е да казвам благодаря, или е грубо по някакъв начин?

— Милейди, ние няма да откажем нищо, което желаеш да ни дадеш — каза Цоп малко безпомощно, след като те тримата размениха погледи. — Но винаги са ни казвали, че в огрения от слънцето свят простосмъртните си благодарят, за да запълнят празнотата от това, че не са успели да дадат отплата, а ти вече си ни дала толкова много, че ние ще се отплатим, като ти служим до живот: даде ни имена с твоя глас, и ни издигна и напълни ръцете ни със злато. За какво ще бъде твоето благодаря след всичко това?

След това обяснение — макар че не бях разглеждала имената като подарък, който съм им направила — се наложи да се замисля какво щях да имам предвид като им кажа благодаря, освен автоматична любезност; за известно време се затрудних; вече не ми се спеше, но мисълта ми беше притъпена, сякаш някой беше обвил мозъка ми с вълна.

— Онова, което имам предвид — онова, което имаме предвид, като казваме благодаря, е нещо като дълг — отговорих аз и си спомних за дядо ми. — Подаръци и благодарности приемаме от някой, който може да ни ги даде в момента и им отвръщаме, ако ни поискат и ако можем. Има и измами и някои дългове остават неплатени, но други се плащат с лихва като компенсация, а всички ние правим повече за това, че не е трябвало да платим в момента. Затова наистина ви благодаря — добавих аз изведнъж, — благодаря ви, защото рискувахте всичко, за да ми помогнете и дори и да смятате, че отплатата е била добра, аз все още помня рисковете, които поехте, и с радост ще направя за вас повече, ако мога.

Те ме гледаха втренчено. След малко Флек сложи ръка на главата на дъщеря си и каза:

— Милейди, тогава аз ще те помоля, ако не мислиш, че това е повече, отколкото ми дължиш: ще дадеш ли на дъщеря ми истинско име? — Сигурно съм изглеждала толкова озадачена, колкото и бях; Флек сведе очи. — Онзи, който я създаде, не искаше да приеме бремето, когато тя се роди, и я остави без име — каза тихо тя. — И ако отново го помоля сега, той ще се съгласи, но ще получи правото да иска ръката ми в замяна, а аз вече не искам да му я дам.

Не знаех какви са законите в страната на Старик за браковете, но знаех точно какво мисля за мъж, който ще направи дете и ще откаже да го признае за свое: и аз нямаше да го искам.

— Да. Какво трябва да направя? — попитах аз и след като ми обясни, хванах за ръка малкото момиченце и то дойде с мен в далечния край на балкона, а аз се наведох и прошепнах в ухото й:

— Твоето име е Ребека бат Флек. — Помислих си, че то със сигурност ще затрудни всеки елф, който се опита да го отгатне.

Тя засия с цялото си тяло, сякаш някой беше запалил пламък в нея.

— Мамо, мамо, имам име! Имам име! Да ти го кажа ли?

Флек се наведе, вдигна я на ръце, целуна я и каза.

— Дръж го в сърцето си и спи с него тази нощ, а утре ще ми го кажеш.

Достави ми удоволствие да гледам тяхната радост: в този момент усещах, че съм дала справедлива отплата, поне само за онзи ден и онази нощ на ужас, които те тримата преживяха с мен, и ако никога повече не ги видех, се надявах, че ще се справят добре в живота. Не знаех какво точно ще се случи, ако планът ми успееше и овакантях трона на техния крал за някой друг претендент. Щеше ли това да означава, че собственият ми ранг ще се понижи и техният заедно с моя? Но се надявах, че това само ще ги постави на някакво по-ниско ниво сред благородниците в най-лошия случай. Трябваше да рискувам в името на моя народ, погребан жив под безкрайния сняг, който виждах от прозореца си.

Поех дълбоко въздух и казах:

— Готова съм за тръгване.

Почти в същия миг стъклената стена се разтвори и съпругът ми влезе: съпругът, когото се канех да убия. Колкото и справедлива да беше каузата, аз все пак почувствах, че ми се завива свят и не го погледнах в лицето. И преди избягвах да го поглеждам, защото ми се струваше толкова страшен и непознат, блестящи ледени висулки, внезапно оживели; сега го избягвах, защото прекалено много ми приличаше на някого, на човек. Бях държала за ръка тази малка ледена статуетка, това момиченце, и то беше станало моя кръщелница или нещо подобно, а когато погледнах Флек, Цоп и Шофер, техните лица грееха, осветени от златото в кутиите при краката им — това бяха лицата на мои приятели, мои приятели, които ми помогнаха и биха ми помогнали пак, ако можеха. Какво значение имаше, че те тук не говореха за доброта; те ми бяха дали доброта с ръцете си. Знаех кое от двете предпочитам.

Но заради тях изведнъж ми беше по-трудно да виждам зимата в неговото лице. Той не беше мой приятел; той беше чудовище, съставено от остри парчета лед, което искаше да ме разреже и да изкара злато от мен, като в същото време поглъщаше моя свят. Но в момента той беше задоволено чудовище: аз сама се разрязах и му дадох два склада със злато, а той трябваше да отговори подходящо на моето постижение, по начин, който да задоволи собственото му чувство за достойнство. Затова сега идваше при мен в бляскави одежди, не по-малко бляскави от моите, сякаш искаше да придаде изтънченост на събитието; поклони ми се галантно, сякаш наистина бях неговата кралица.

— Хайде, милейди, да отиваме на сватба — каза той, неочаквано любезен, сега, когато повече от всичко исках той да бъде злобен и сърдит. Всъщност не би трябвало да се учудвам. Той никога не ми беше дал нещо, което исках, без да го задължа предварително.

Погледнах приятелите си за последен път, кимнах им с глава за сбогом и тръгнах след него. Слязохме заедно до вътрешния двор. Чакаше ни шейната, пълна с бели кожи без нито едно тъмно петно. Роклята и короната ми бяха толкова тежки, че посегнах към дръжката, за да се кача, но той ме хвана през кръста, вдигна ме без усилие и ме сложи вътре, след което зае мястото си до мен.

Щом кочияшът докосна юздите, елените препуснаха и полетяхме надолу по планината. Вятърът беше силен, но не беше прекалено студен, и приятно галеше лицето ми, докато стигнахме по прохода до сребърните порти и излязохме в света, плазовете на шейната шепнеха на пътя, а копитата на елените леко потропваха. Минаха само няколко минути и вече бързо се приближавахме до гората. Елените и шейната се плъзгаха по навалелия сняг, като оставяха почти незабележими следи, а затрупаните дървета изглеждаха странно малки, докато се движехме между тях.

Гледах внимателно, за да видя какво ще направи Старик, каква магия или какво заклинание ще използва, за да отвори пътя към огрения от слънцето свят, но той не направи нищо друго, освен да се обърне и да ме погледне по почти същия замислен начин, сякаш се питаше дали аз няма извадя някаква неочаквана магия. После изведнъж рязко каза:

— Тази вечер няма да ти отговарям на никакви въпроси.

— Какво? — възкликнах аз и гласът ми едва не пресекна от тревога; за миг си помислих, че той се е сетил, че знае какви възнамерявам да направя, и не отиваме на никаква сватба, а отиваме на моята екзекуция. После разбрах какво наистина иска да каже. — Сключили сме сделка!

— В замяна на твоите права само. Ти не си ми дала нищо в замяна на моите. Аз не съм поставил стойност на моите, а сега виждам, че съм се пазарил погрешно… — Той рязко замълча, погледна напред и после бавно попита: — Ти затова ли задаваше глупави въпроси, като отплата? За да покажеш презрението си към това, че съм те обидил? — Постоя мълчаливо за известно време и преди да успея да го поправя, неочаквано се засмя, смехът му звучеше като хор, акомпаниран от звънчета, който дълго пее над снега, странен шум. Зяпнах, донякъде стресната, донякъде възмутена, после той се обърна, хвана ръката ми и я целуна, а допирът на устните му до кожата ми беше като полъх от заледено стъкло.

Толкова ме изненада, че в първия момент не можах да каза нищо, нито дори да си дръпна ръката, а после той яростно каза:

— Ще те компенсирам довечера, милейди, и ще ти покажа, че съм се научил да те ценя повече: не ми е нужен втори урок след този. — После махна с ръка от шейната към широкия свят, обсипан със сняг.

В първия момент гледах объркано и се чудех какво иска да каже, но около нас нямаше нищо, освен неговата бездънна зима. Сто години зима, които някак си бяха дошли внезапно в един летен ден, когато елфите на Старик би трябвало да са затворени зад стъклените стени на своята планина и да чакат зимата да се върне. Макар че никога преди Старик не бяха успявали да задържат пролетта толкова дълго.

Сто години зима, в един летен ден. Изведнъж нещо ме хвана за гърлото и казах задавено:

— Ти не си направил тази зима.

— Не, милейди — каза той, като все още ме гледаше с цялото огромно самодоволство на човек, който е намерил съкровище, скрито в мръсно корито. Златно съкровище, каквото елфите на Старик страстно желаеха; и когато започнаха повече да ни нападат, когато започнаха да идват за това злато по-често — тогава зимите започнаха да стават все по-тежки и по-тежки. А сега — а сега — имаше два огромни склада, претъпкани с блестящо, слънчево злато; топлината на лятното слънце, затворена в студения метал, която елфите да държат дълбоко скрити зад своите стени, докато моят дом остава погребан под стената на зимата.

Той ми се усмихна и продължаваше да държи ръката ми; усмихна ми се, после се обърна към кочияша и извика:

— Карай!

След едно раздрусване се качихме на белия път; на царския път, както го беше нарекъл Шофер; на пътя на Старик, както го знаех аз през целия си живот и от време на време го зървах в тъмните гори. Простираше се пред нас, сякаш винаги е бил там, простираше се и зад нас, докъдето стигаше погледът — безкраен, покрит със свод проход. Странните неземно бели дървета го ограждаха от двете страни, клоните им бяха обсипани с прозрачни ледени висулки и бели листа, а повърхността му беше покрита с гладък, замъглен, синкавобял лед. Шейната летеше по него и изведнъж силен аромат на борови клонки и смола достигна до ноздрите ми, отчаяна борба за живот. Въпреки навеса от бели клони над нас, небето започна да се променя: сивото от едната страна бавно преминаваше в синьо, а от другата златните и оранжеви лъчи на лятното вечерно небе светеха над зимната гора и знаех, че излизаме от неговото царство и навлизаме в моя свят.

Той продължаваше да държи ръката ми в своята. Нарочно не я дръпнах, като си мислех за Юдит, която нежно пее с прелестния си глас, за да приспи Холофернес в шатрата му, и какво е трябвало да изтърпи първо. И аз можех да го изтърпя. Гневът ме охлаждаше. Нека да си мисли, че ме притежава и ще му дам сърцето си, само да си мръдне пръста. Нека да си мисли, че ще предам моя народ и моя дом, само за да бъда кралицата до него. Можеше да държи ръката ми до края на пътя, щом така иска, като справедлива отплата за подаръка, който ми е направил, за единственото нещо, което всъщност исках от него: вече не изпитвах и най-малко угризение, че ще го убия.

Глава 19

Имаше няколко слугини, които ходеха в еврейския квартал: Палмира, камериерката на Галина, отиваше да разгледа сергиите, когато господарката й искаше някакво бижу. Преди тя беше твърде високо в йерархията, за да говори с мен по друг начин, освен с раздразнение, когато моята господарка беше малко желаната дъщеря на предишната жена; всички пируети, които се играеха в балните зали и спалните, ние повтаряхме помежду си в нашите тесни коридори. Но сега аз обслужвах царицата, която ме ценеше достатъчно, за да изпрати да ме повикат, затова, когато отидох и почуках на будоара на херцогинята, Палмира стана от мястото, където лъскаше бижутата, дойде и ме целуна по двете бузи, попита ме дали не съм изморена след пътуването, сложи ме да седна на нейния стол до стената, където от другата страна в спалнята беше камината, и изпрати помощничката си да донесе чай. С радост седнах пред топлата стена и пих чай: ох, колко бях изморена.

— Банкерът? — отговори веднага тя, когато чу името Мошел. — Не знам къде живее той, но икономът ще знае. Ула — каза тя на момичето, — отиди да ни донесеш малко крусчики и вишни, а после отиди да кажеш на панов Нолиус, че скъпата Магрета е тук и пита не иска ли да дойде на чай при нас: не можем да я караме да обикаля из къщата след това дълго пътуване. — Тук имаше още една танцувална стъпка, защото й беше приятно да накара иконома да дойде при нея, което той иначе не би направил, само че ето ме мен тук. И ето ме мен тук сега, стената беше топла, а аз вече бях твърде стара, за да танцувам. Просто седях, пиех чай и взех още една чаша с вишни, изядох един сладък, хрупкав крусчик и благодарих на панов Нолиус, когато той наистина дойде и седна да пие чай с нас.

— Панов Мошел живее в четвъртата къща на улица „Варенка” — каза той надменно и хладно, когато го попитах. — Нейно величество иска да вземе заем, така ли? С радост бих могъл да го уредя.

— Заем? Царицата? — казах аз, объркано. Ирина беше казала човек в еврейския квартал и аз си бях представила онези лихвари с техните малки дюкянчета, които разглеждат през малките си кръгли очила сребърния пръстен, който си наследила от майка си, и после ти дават пари за него. Нищожни пари в сравнение ценността, която той има за теб, но тези нищожни пари ти трябват точно сега, защото едно от момичетата, с което си седяла в тъмната стая дълги часове, се е измъкнало да се види с един от онези войници, които са ви освободили, а сега й трябва доктор, който не би дошъл, ако не му се броят сребърни монети, и то посред нощ. Това си представях аз, човек, който дава пари назаем в еврейския квартал. Това не беше човек, с когото някой херцог или царица си имат работа.

На Нолиус му хареса, че не разбирам нещата; аз наистина служех на царицата, но все пак бях глупава стара жена, която мислеше, че светът е съставен от малки неща, а той беше довереният иконом на херцог. Затова сега той се поотпусна, взе си един крусчик и ми обясни, доволен и всезнаещ:

— Не, не, панов Мошел има банка: човек със значително богатство и безупречна репутация. Той уреди получаването на заемите за възстановяване на градската стена след войната с изключителна дискретност. Негова светлост го е приемал тук в къщата осем пъти по бизнес и всеки път е нареждал да бъде обслужван с най-голямо уважение. А Мошел нито веднъж не се е опитал да се възползва от това. Той винаги идва тук пеш, не в каляска; жените от семейството му се обличат семпло; поддържа скромна къща. Никога не е поискал услуга.

Винаги бях мислила, че градската стена е построена от войници, а не с пари, но, естествено, за нея по някакъв начин трябва да се плати; за камъните, за хоросана, за да се изхранват и да се обличат войниците, докато я строят, но дори и да бях мислила по въпроса, сигурно съм си представяла, че парите са идвали от някой трезор, от пълен със злато сандък, какъвто има някой херцог или цар. Не съм си представяла, че парите идват от скромни хора с обикновени дрехи, които не се возят в каляски.

Нолиус се наведе, за да ми покаже ясно, че споделя нещо, което само високопоставен човек като него би могъл да знае:

— Беше му подсказано, че ако приеме християнската вяра, всички врати ще бъдат широко отворени за него. — После Нолиус се облегна, сви рамене и разтвори ръце. — Но той не пожела и Негова светлост остана доволен. Чувал съм го да казва: „Предпочитам да поверя делата си в ръцете на човек, който е задоволен, а не гладен. Своите рискове аз поемам на бойното поле.’' Със сигурност ще го препоръчам, ако Нейно величество желае да извършва някакви финансови операции.

— О, не — казах аз. — Става въпрос за нещо съвсем различно. Женски отношения. Неговата внучка й направи подарък, подарък, който царицата високо цени, и тя иска да отвърне със същото на нейната сватба. Поиска да приготвя подарък.

Нолиус изглеждаше озадачен и погледна Палмира: разбира се, те си мислеха, че съм объркала историята и бяха прави, знаех, че не съм разбрала правилно някаква част. Нека това да е историята. Тя и така беше достатъчно странна.

— Подаръкът й беше даден преди сватбата — прибавих аз, за да опростя нещата.

— Ах! — каза много деликатно Палмира и те и двамата решиха, че в края на краищата повече няма да питат. Нямаше смисъл да връщат старите времена: тогава биха се отнесли грубо към мен, когато се разминаваме по коридорите. Старите времена, когато ние с Ирина живеехме в две студени стаи, малко по-високо в къщата, отколкото се полага на херцогска дъщеря и когато тя би била доволна за всякакъв подарък, който би й изпратила еврейската внучка: предвидливата еврейска внучка е била по-умна от тях и е посяла семето на благодарността, което сега ще даде плод.

— Е, разбира се, трябва да е нещо забележително — каза твърдо Нолиус. — Всеки, който е почел милейди, трябва да бъде подходящо възнаграден, защото иначе онези, които са я пренебрегнали, трябва да бъдат наказани. Не бижута, разбира се, и не пари. Нещо за домакинството й…

— Трябва да поискаме съвет от Едита — каза Палмира. Тя имаше предвид икономката и Нолиус беше много щастлив да я извикат, защото той се беше принизил с идването си и след няколко минути дойде и Едита, пи чай с вишни и ме разпита за царския дворец.

— Прекалено студено е там за стара жена. Такива прозорци навсякъде! Два пъти по-високи от цялата тази стена — казах аз и посочих с ръка — и стената е дълга колкото балната зала, а това е само спалнята. Шест камини горят едновременно, за да ги предпазят от измръзване, и всичко е златно, всичко: прозорците, краката на масите, ваните. Шест жени чистят стаята.

Те всички въздъхнаха от удоволствие и Едита каза на Нолиус:

— Не завиждам на човека, който управлява това домакинство. Да управляваш толкова хора!

Той кимна със сериозен вид, като и двамата, разбира се, умираха от завист, но тъй като самите те не можеха да имат тази трудна работа, се задоволяваха с това да си напомнят един друг, че и те управляват голямо домакинство и за разлика от другите разбират, колко трудно е това.

Но разговорът всъщност не беше глупав: той ни даде на всички възможност да поседнем и да си починем заедно в стая, затоплена от камината зад гърба ми, и беше и за четиримата извинение да седнем и да пием горещ чай, защото иначе щяхме да бъде лоши слуги, които са изоставили работата си. Херцогинята не държеше лоши слуги. Едита отпи още една малка глътка от чая си и ми каза замислено:

— Какво ще кажеш за онази покривка за маса, скъпа Магрета? Спомняш ли си, подарък за сватбата на болярската дъщеря, която после не се състоя? Беше толкова изящна изработка.

Спомнях си я, много добре си я спомнях. Този болярин се беше сражавал за херцога, затова херцогът искаше да се направи хубав подарък. А всички други имаха толкова работа, колкото можеха да свършат, херцогинята и нейните жени, а аз през годините малко по малко бях намалила темпа и предпазливо си щадях ръцете, докато Ирина растеше; бях казала, ох, аз имам да шия целия й чеиз и правех нещата, които Едита ми пращаше малко по-бавно, отколкото искаше. Но Ирина тази година беше станала на четиринайсет, затова те бяха качили кошниците с копринена вълна в нашите малки стаички и Едита усмихнато беше казала, че е време Ирина да се научи на изящно ръкоделие; бих могла да я уча. И трябва да бъде готова до месец, скъпа Магрета.

И така накрая тя ми беше дала всичката работа, която се бях опитала да си спестя. Изпредох коприната сама, очите и пръстите ме боляха, защото работех до полунощ, докато моето момиче спеше, защото вече се виждаше, че няма да е красавица с това тънко бледо лице и остър нос и се страхувах да не погрознее повече, ако се взира в ръкоделието до огъня и не спи достатъчно. Тя няма да се ожени добре, мислех си тогава, но може би ще се намери къща за нея; може би някой по-възрастен мъж, който няма да я безпокои много, спалнята й няма да е на тавана, а ще бъде господарка там. И ще има и ъгъл, в който аз да се свия до люлката, ако се роди дете, и ще плета само малки неща.

Бях изпрела коприната и я бях изплела с най-фините куки с лозите и цветята от херцогския герб, за да може на всеки празник, когато я постелят на масата, да се сещат за покровителя си, който им беше засвидетелствал своето благоразположение. И после, да, после, сватбата не се състоя; вместо нея беше дошла треската. Болярската дъщеря умря преди сватбата, момчето се ожени за някакво не толкова високопоставено момиче, а всичките ми часове и болка бяха увити в хартия и прибрани в долапите на херцогинята за момента, в който отново ще се наложи да прави подарък.

— Благодаря ти, Едита, ако можеш да се лишиш от нея — казах аз. Това беше добронамерен жест, както и извинение, защото не беше проявила благоразумието да ми помогне малко тогава, и така да я направи нашата обща работа. Затова следващия път, когато херцогинята иска да направи забележителен подарък, тя няма да има покривка за маса, опакована в хартия, която да извади от долапа, и Едита ще трябва да осигури подарък, без да има на разположение чифт свободни ръце там горе. А сега Ирина трябваше да направи подарък — подарък, който й беше нужен, защото се бях грижила за външността й достатъчно, че баща й да не я остави да стане чифт свободни ръце за жените на братята си; баща й беше поставил корона на нейната блестяща тъмна коса, която аз бях ресала, и я беше дал за жена на един демон.

— Да, разбира се, след всичкия труд, който вложи в нея — каза Едита, вече по-спокойна, след като бях приела извинението й; те всички ми се усмихваха с облекчение, защото аз бях твърде стара да танцувам с тях и да бъда надменна, каквато би трябвало да бъда, след като моята господарка беше царица, и няма да искам много от тях за старите дългове, които имаха да изплащат; много трудно беше да ги събера. И, ох, как исках да се промъкна горе по стълбите в нашите малки стаи, да сложа твърдия си стол близо до малката камина и да затворя вратата. Но беше твърде късно.

Изпихме си чая и тя донесе покривката. А Нолиус нарисува карта на улиците, където беше къщата, и аз ги занесох горе. Херцогът беше на балкона с Ирина. Лицата им, обърнати едно към друго, приличаха на тъмни сенки на фона на сивото небе като плетка с огледален мотив; тя беше висока, както и той, и имаше неговия нос. Аз наведох глава и чаках в един ъгъл няколко минути, докато той излезе.

— Благодаря ти, Магра — каза разсеяно тя, когато влезе вътре и видя опакованата в хартия покривка на леглото. Тя взе кутията си за бижута и я отвори: на дъното й имаше тежка сребърна верига и дванайсет дебели свещи от чист бял восък; тя постави покривката върху тях. Докосна я с пръсти, но всъщност не я виждаше; не мислеше за покривки, и конци, и за времето, което ги беше съединило. Не й се налагаше. Аз я бях оставила да спи, за да може вместо това сега да мисли за корони и демони, което й се налагаше, защото иначе щеше да умре.

Тя затвори кутията, точно когато царят влезе в стаята, следван от група слуги: беше дошъл да се преоблече. Погледна студено Ирина.

— Нямаш ли нещо друго да облечеш? — попита той, хвърли се на един стол и протегна крака един след друг; слугите събуха ботушите му, а после той застана в средата на стаята, докато те се суетяха около него и свалиха палтото му, колана, ризата, панталоните, всичко.

— Имаш тази синя рокля — прошепнах на Ирина за роклята, която й шиех. Беше зарязана в суматохата преди сватбата: не можеше да бъде довършена навреме, за да влезе в сандъка й, а и не беше достатъчно величествена за царица; шиех й я да я носи на масата на баща си, да подчертае дебелата плитка и да придаде малко цвят на лицето й. Но после сандъкът й беше натоварен на шейната и тя отпътува с царя, а аз останах сама в студените стаи. И знаех, че скоро ще сложат при мен в тези стаи други камериерки, но се надявах поне, че ще ми позволят да остана там, затова извадих синята рокля и я довърших — шиех, докато ме заболяха очите, като мислех да я направя за херцогинята, нещо, което ще държа долу и ще дам на Палмира, където херцогинята ще я види и се надявах, че ще хареса роклята достатъчно, че да ме задържи да шия за нея. Затова беше завършена.

Ирина ми кимна. Не отидох сама да я донеса. Излязох, намерих друга камериерка и й казах да отиде и да донесе роклята от склада, а тя го изпълни, защото бях достатъчно важна, за да пия чай с Палмира, Нолиус и Едита. Върнах се вътре, а Ирина отново стоеше на балкона и се взираше в гората, докато царят стоеше гол до огъня и отхвърляше дрехите, ризите и жилетките от кутиите, наредени в стаята като малка крепост. Никой от нас нямаше значение, разбира се, но работата не беше в това, че сме слуги: дори Галина и херцогът не биха стояли безкрайно дълго голи пред огледалото, докато подбират сред всички ризи от гардероба си, сякаш вътре в себе си не се срамуват от голотата си и не е нужно да се покрият. Но царят стоеше там, сякаш би могъл да излезе от стаята така пред очите на всички, без да се облече с нещо; сякаш се занимаваше с облеклото си за удоволствието от неговата красота и ако нищо не го задоволяваше, той нямаше да се безпокои и щеше да постави всеки друг в неудобното положение да се чуди накъде да гледа или да се преструва, че той не е гол.

Разтворих за Ирина един параван в ъгъла на стаята, за да се скрие зад него, после момичето донесе синята рокля и й помогнахме да се облече. Когато бяхме готови, сгънахме паравана, а царят най-накрая беше облечен, или донякъде облечен: носеше дреха от червено кадифе, червена жилетка със сребърна бродерия и в момента му обуваха елегантни обувки, украсени по шевовете със светещи червени скъпоценни камъни. Той изгледа Ирина с хладно неодобрение.

— Излезте — каза той на всички нас и аз също трябваше да изляза. Погледнах към нея за миг от вратата, но тя не беше изплашена; гледаше го спокойно, моето смело, твърдо момиче, и лицето й не изразяваше нищо.

След малко двамата излязоха от стаята и роклята вече не беше същата; беше по-широка и с повече набор, синьото се преливаше от наситен дълбок цвят в талията до светлосиво към подгъва, отдолу се показваше водопад от фусти, а от краищата им трептяха червени скъпоценни камъни, които не аз бях зашила там. Тя носеше в ръце кутията за бижута, а дългите ръкави бяха станали тънки като летен воал и по тях имаше червени скъпоценни камъни във виещи се линии, сякаш той я бе поръсил с капки кръв, които бяха изтекли от неговата червена дреха. Стиснах ръцете си една в друга и сведох поглед, докато минаваха, за да не виждам. Бях изработила роклята така, както бях изработила покривката, с болка и дълга работа, и знаех колко много от двете беше вложено в тях. Затова знаех колко много би струвала тази рокля, в която той е беше облякъл, и не исках да мисля как е била платена.

* * *

Ванда и Сергей слязоха долу да помагат за сватбата.

— Ще дойдеш ли, Степон? — попита Сергей, но аз потръпнах, като си спомних за всички онези хора, наблъскани заедно, в стаите и по улиците, повече хора, отколкото си мислех, че има в целия свят.

— Не, не, не — отговорих и те не ме насилиха, но отидоха; след известно време слънцето започна да залязва, а на мен започна да не ми харесва да съм сам в стаята. Бях съвсем сам, нямаше никой, нито дори кози, и Ванда и Сергей ги нямаше. Ами ако някой дойде да ги търси и те трябва да избягат? Ами ако вече са избягали? Отворих прозореца и подадох глава навън, а когато направих това, чувах всичко от земята долу. Отвън пред къщата имаше много хора, имаше и коне, но там долу вече беше тъмно, макар че слънцето все още грееше в прозорците, и не можех да виждам лицата на хората. Не виждах Ванда и Сергей. Имаше една жена с жълта коса, но не бях сигурен дали това е тя.

Прибрах си главата вътре, но къщата стана толкова шумна и пълна с хора, че пак се чуваше, дори и след като затворих прозореца. Шумът идваше през камината и под вратата. Ставаше все по-шумно и по-шумно и после засвири музика. Беше силна музика и хората танцуваха на нея. Усещах я с краката си, не само с ушите си. Седнах на леглото и запуших уши, но все още я чувах как се изкачва нагоре по къщата.

Музиката продължаваше да свири. Навън вече беше съвсем тъмно и сега наистина ме беше страх, защото защо иначе Ванда и Сергей ще стоят долу на този ужасен шум, ако не им се е случило нещо наистина лошо. Бях стиснал лице между колената си и бях покрил главата си с ръце, когато на вратата се почука. Не казах да влязат, защото трябваше да махна ръце от главата си, но панова Манделщам влезе.

— Степон, добре ли си? — попита тя. Тя това питаше, но в същото време не питаше. Мислеше за нещо друго. Но когато не й отговорих и не вдигнах глава, тя започна наистина да се тревожи, после отиде и взе свещта, която беше оставила на масата за нас, откъсна две големи парчета восък, духна ги, за да изстинат, и каза:

— Ето, Степон, сложи ги в ушите си.

Помислих си, че може да опитам. Свалих за малко ръка от ухото си и взех восъка. Той още беше топъл и мек. Сложих го в ухото си, той се смачка и вече не беше топъл, а шумът престана да бъде толкова силен от тази страна. Тогава много се зарадвах, сложих другата бучка восък в другото си ухо и с нея стана по-добре.

Панова Манделщам ме погали по главата. Приятно ми беше. Но тя вече пак си мислеше за нещо друго. Огледа стаята, сякаш търсеше това нещо и се тревожеше за него.

— Ванда и Сергей добре ли са? — попитах аз, защото това ме накара да си спомня, че се тревожех. Толкова се зарадвах, че шумът беше отслабнал, че за миг бях забравил.

— Да, те са долу — каза панова Манделщам. Тя звучеше особено и от далече поради восъка в ушите ми, но все пак я разбирах.

И тогава пак се зарадвах и не се тревожех, но тя още се тревожеше, затова я попитах:

— Какво търсиш?

Тя стоеше там, оглеждаше стаята и накрая ме погледна.

— Знаеш ли, забравих. Не е ли глупаво? — Усмихна се, но не й беше до усмивка. Усмивката й не беше истинска. — Искаш ли да дойдеш долу и да хапнеш макарони?

Не знаех какво е това макарони, но си помислих, щом някой отива долу на този шум, за да ги яде, сигурно са хубави и съжалявах, че не можех да й помогна да намери, каквото беше забравила.

— Добре — отговорих аз. — Ще опитам.

Тя ми подаде ръка, аз я хванах и двамата слязохме заедно долу. Шумът стана по-силен, но не толкова по-силен, колкото очаквах. Като стигнахме по-близо, шумът вече не беше само тупкане в зъбите ми. Сега чувах музиката и че хората пеят с думи, макар че восъкът ми пречеше да чуя какви са думите. Но звучаха щастливо. Панова Манделщам ме вкара в една голяма стая: голяма и пълна с много мъже. Аз пак започнах да се страхувам, защото някои от тях бяха със зачервени лица, говореха високо и миришеха на алкохол, но не бяха сърдити. Те се усмихваха, викаха и танцуваха едновременно, хващаха се за ръце и правеха кръг, макар че то не беше истински кръг, защото стаята не беше достатъчно голяма, те бяха наблъскани един до друг и се настъпваха, но това не ги тревожеше. Спомних си как горе се хванахме за ръце с Ванда и Сергей: това тук беше същото. Сергей беше с тях, в средата на кръга един млад човек танцуваше, а останалите се редуваха и отиваха в средата да танцуват с него.

Отидохме в следващата стая и тя беше пълна с жени, които танцуваха, а в средата имаше жена, облечена в червена рокля с фигури от блестящо сребро и воал, който висеше надолу до земята, и тя се смееше и беше много красива. Панова Манделщам ме заведе на една маса до стената с празни столове, на нея имаше чиния, пълна със сладки — леки и вкусни и изглеждаше, че някой е взел облак и го е изпекъл, и тя я сложи пред мен и ми даде още храна, толкова много храна: дебели резени меко месо, каквото никога не бях ял, и тя каза, че е говеждо, печено пилешко и печена риба, малко зелени зеленчуци, голямо парче мек жълт сладък хляб. Седнах там и ядох, и ядох, и всички бяха щастливи, и аз бях щастлив, само панова Манделщам седеше до мен и не беше щастлива. Все се оглеждаше из стаята за онова нещо, което се мъчеше да намери, но то не беше там. Постоянно идваха хора и говореха с нея, а докато те говореха с нея, тя се разсейваше и забравяше, че търси нещо, но щом си тръгнеха, се сещаше и пак започваше да търси.

— Къде е Ванда? — попитах я аз.

— Ванда е в кухнята, миличък, помага да се носи храната — каза панова Манделщам и аз я видях, когато тя ми я показа, значи не търсеше Ванда. Тя гледаше младоженката, която пак танцуваше в средата, и се мъчеше да се усмихне, но постоянно се спираше.

Всички едновременно започнаха да ръкопляскат и мъжете с младоженеца начело влязоха в стаята. Всички станаха и бутнаха столовете и масите до стената, а жените в своя кръг направиха място, за да могат и мъжете да направят кръг. Един мъж взе стол, на който никой не седеше, и го сложи в средата на техния кръг, а една от жените сложи в техния кръг стол за жената. Чаках да видя какво ще направят, но те не направиха нищо. Изведнъж спряха, защото някой почука на вратата.

В стаята беше много шумно. Всички пееха и се смееха, говореха толкова високо, че почти викаха, защото иначе нямаше да се чуят един друг, а и музиката свиреше. Но чукането на вратата беше по-силно от всичко. Беше толкова силно и твърдо, че проникна през восъка на ушите ми и двете бучки паднаха на земята. Но шумът от стаята вече не ми пречеше, защото след това почукване нямаше никакъв шум. Никой не говореше и музиката спря.

Имаше две големи врати от едната страна на стаята, които излизаха на двора и от тях идваше чукането. След още малко дойде друго чукане. Усетих го точно както музиката се качваше нагоре през къщата. Тупкаше по същия начин. Удари ме в костите и ме изплаши.

После панова Манделщам стана и изтича през стаята като разбута всички, а панов Манделщам избута мъжете и излезе отпред. Те хванаха вратите и ги отвориха. Никой не ги спря. Аз исках да извикам: Не, не, не!, но не можех да си отворя устата. Исках да си скрия главата, но си помислих, че може и да съм си представил нещо още по-лошо от това, което ще бъде.

Но не би било възможно да е по-лошо. Беше Старик.

Сергей и Ванда застанаха до мен. Дойдоха при мен, щом чуха чукането, и сега стояха с мен, а Сергей беше сложил ръка на гърба на стола ми. Той беше толкова висок, че виждаше над главите на всички в стаята; чух как поема въздух и знаех, че се страхува.

И аз се страхувах. Всички се страхуваха. Те бяха от Старик. Бяха двама с корони на главите, крал и кралица. Кралят беше висок колкото Сергей. Кралицата не беше, но високата корона и нея я правеше висока. Короната беше златна, а роклята й беше бяла и златна. Те стояха на вратата и никой не помръдваше.

После един мъж излезе пред тълпата. Беше стар и имаше бяла брада и бяла коса. Застана пред Старик и каза:

— Аз съм Арон Мошел. Това е моята къща. Какво търсите тук?

Старик се дръпна назад, когато старият човек каза името си и го гледаше от високо. Страхувах се, че може да му направи нещо лошо. Помислих си, че може да сложи ръка на него, да го докосне, и старият човек щеше да падне и да лежи на пода, както Сергей лежеше в гората, сякаш вътре в него не беше останал никой. Но вместо това Старик му отговори.

— Идваме тук по покана и поради дадено истинско обещание да танцуваме на сватбата на братовчедката на моята господарка.

Гласът му звучеше, както скърца дървото, когато е покрито с лед. После обърна лице към кралицата, панова Манделщам издаде звук и кралицата обърна глава и я погледна, а аз разбрах, че тя всъщност не е от земята на Старик. Тя беше обикновено момиче с корона и плачеше, а панова Манделщам също плачеше; тогава си помислих, че това е нейната дъщеря и накрая се сетих, че панова Манделщам има дъщеря. Тя има дъщеря и нейното име е Мирием.

Всички продължаваха да мълчат, но после този стар човек панов Мошел каза:

— Тогава заповядайте, влезте и споделете нашата радост.

Пак си помислих не, не, не, но това не беше моята къща, беше неговата къща и Старик влезе вътре с Мирием. Имаше два празни стола, обърнати към танците, и те седнаха на тях. Дори и тогава никой не проговори и не помръдна. Но панов Мошел се обърна към музикантите и извика високо и твърдо:

— Това е сватба! Свирете! Свирете хора!

Музикантите малко по малко започнаха да свирят и той започна да пляска с ръце заедно с тях, обърна се към останалите в залата и им показа как пляска, и после малко по малко всички започнаха да пляскат и да тропат с крака, сякаш искаха да вдигнат шум, който не отстъпва на тропането по вратата.

Не мислех, че нещо може да се сравни с него. Ние бяхме само хора. Но музикантите започнаха да свирят все по-силно, всички започнаха да пеят, песента ставаше все по-мощна, всички около нас станаха и се присъединиха към вече станалите хора. Хванаха се за ръце и пак започнаха да танцуват — всички: деца, които бяха по-малки от мен, ставаха и отиваха да танцуват с възрастните, същото правеха и много старите хора, те стояха отзад и пляскаха, но всички останали правеха големи кръгове и танцуваха бързо — един кръг мъже и един кръг жени. Младоженецът и младоженката стояха в средата и като че ли всички ги пазеха.

Хората в кръговете отиваха към средата, всички вдигаха ръце в едно и също време, после се връщаха назад. Всички танцуваха с изключение на Ванда и Сергей: ние стояхме отстрани, гледахме и се страхувахме, а от другата страна на кръга кралят на Старик и Мирием също седяха на столовете и гледаха. Той все още държеше ръката й в своята. Кръгът се движеше и беше пълен с непознати хора, но после видях панова Манделщам да идва към нас, и тя пусна ръката на жената до нея и я подаде на Ванда, а Ванда я хвана.

Панов Манделщам идваше към нас с другия кръг. Но аз не исках да отивам с другия кръг. Исках да се скрия под масата и да си стоя там. Но панова Манделщам ни повика; тя искаше да отидем и да помогнем да се направят тези кръгове, а мен ме беше страх и не исках да отивам, но Ванда стана и отиде, а аз не можех да я оставя сама, затова когато панов Манделщам ми подаде ръка, я хванах, дадох моята на Сергей и ние също започнахме да танцуваме.

Всички в къщата танцуваха с изключение на Старик и Мирием. Но кръговете продължаваха да се движат и панова Манделщам подаде ръка на Мирием. Аз не исках това да става. Не исках да танцувам с краля на Старик и неговата кралица, нищо че е дъщеря на панова Манделщам. Но тя й подаде ръка и Мирием я хвана, после стана, кръгът я повлече, но кралят на Старик не пускаше ръката й. И той стана и отиде да танцува с нея.

Нещо странно се случи, когато той започна да танцува. Бяхме в два кръга, но по някакъв начин, когато той се включи, остана само един кръг с всички нас в него и аз държах ръката на Ванда, въпреки че никога нямаше да пусна ръката на панов Манделщам. И докато минавахме покрай тях, всички стари хора вън от кръга започнаха да се включват и танцуваха, нищо че бяха стари, танцуваха и децата, макар някои от тях да не бяха достатъчно високи, за да стигнат до ръцете ни от земята.

И имаше място за всички, нищо че преди беше претъпкано с хора. Вече не бяхме вътре. Над главите ни нямаше таван. Бяхме навън на снежна поляна с бели дървета около нас, които бяха точно като дървото на мама, а големият кръг небе над главите ни беше сив и не знаехме дали е ден или нощ. Бях толкова зает с танцуването, че не ми оставаше време да се страхувам или да ми е студено. Не знаех нито танца, нито песента, но това нямаше значение, защото всички в кръга ми помагаха и ме водеха, имаше значение само, че бяхме решили да сме тук.

Младоженката и младоженецът все още седяха на столовете в средата на кръга и здраво стискаха ръце. Ние танцувахме напред към тях, после отстъпвахме назад, после някои мъже излязоха от кръга, но не за да спрат да танцуват. Те излязоха напред, наведоха се и хванаха столовете и ги вдигнаха с младоженката и младоженеца на тях и ги понесоха заедно, повдигаха ги нагоре и ги сваляха надолу, като все още пееха песента. Всичко беше толкова голямо и шумно, че наистина надмина чукането по вратата на Старик. Беше толкова силно, че постоянно ме разтърсваше, но не ме плашеше, както шумът ме беше изплашил по-рано. Нямах нищо против да го усещам вътре в себе си. То беше сякаш сърцето ми биеше в такт с него и не можех да дишам, но бях щастлив. Всичко танцуваше. Дърветата също танцуваха, клоните им се люлееха, а листата им издаваха звук, който приличаше на пеене.

Продължавахме да танцуваме, и то бързо, но аз не се изморявах. Мъжете, които носеха столовете, наистина се измориха, но други мъже ги смениха и продължиха да носят младоженците в кръг. Дори Сергей отиде да помага веднъж, видях го, че отиде, и после се върна. Всички играехме и никой от нас не искаше да спре. Танцувахме, и танцувахме под това сиво небе и си помислих, че може би ще продължим така завинаги, но после небето започна да притъмнява.

Не стана тъмно, както когато слънцето залязва. Стана тъмно, както когато облаците се изчистват през зимна нощ, първо малко от тях се разнесоха, после още малко и се показа малко чисто небе, после още малко, и още малко, и после още малко, докато накрая над нас беше само голямото, чисто нощно небе, а на него светеха всички звезди, само че това не бяха звездите от пролетното небе; това бяха зимните звезди, много ярки и искрящи на чистото небе, а снегът под нас и белите цветя на дърветата искряха обратно към тях. Всички спряхме да танцуваме, застанахме и ги гледахме заедно, а после изведнъж не бяхме вече навън, бяхме се върнали в къщата, всички се смееха и пляскаха с ръце, защото стана голям празник. Въпреки Старик, въпреки зимата, стана голям празник.

После се чу голям, силен ехтящ звън, нещо като църковни камбани, само че доста близо, зад вратата, и всички спряхме да се смеем. Беше камбанен звън за полунощ. Денят беше свършил, свършил беше и празникът. Музиката беше спряла. Сватбата беше свършила, а Старик все още беше там. Той стоеше в средата на стаята и все още държеше ръката на Мирием.

Обърна се към нея и каза:

— Хайде, милейди, танците свършиха.

Щом заговори, всички се отдръпнаха от него, колкото беше възможно по-далеч в стаята. Ние със Сергей също искахме да се дръпнем, но когато се опитахме, спряхме, защото Ванда ни дръпна обратно и не помръдна.

Панова Манделщам все още държеше другата ръка на Мирием, държеше я здраво и не отстъпваше. Стоеше там с Мирием и не я пускаше, панов Манделщам я държеше, а Мирием не искаше да ги пусне. Старик ги погледна и се намръщи с цялото си лице, а очите му заблестяха и приличаха на остри ледени висулки.

— Пуснете я, простосмъртни, пуснете я. Само една вечер танци си откупи тя от мен. Няма да я задържите. Тя е моя жена сега и вече не принадлежи на огрения от слънцето свят.

Но панов Манделщам не пускаше и панова Манделщам не пускаше. Тя гледаше Старик и лицето й беше бледо и измъчено, но не каза нищо; само леко поклати глава. Той вдигна ръка.

— Не! — изкрещя Мирием и се мъчеше да издърпа ръката си от ръката на панова Манделщам, но панова Манделщам не я пускаше, а после вратите на стаята пак се отвориха — толкова силно, че всички, които стояха наблизо, отскочиха и избягаха. Вратите прилепнаха за стената с трясък.

Друг крал и кралица застанаха на прага. Само кралицата носеше корона, но аз знаех, че той е крал, защото това бяха царят и царицата, които бяхме видели същия ден в шейната да влизат през портите преди нас, след като бяхме чакали, и чакали. А царят погледна в стаята към Старик и се изсмя високо, изсмя се, както се смее огънят, и Старик застана съвсем неподвижно.

— Ирина, Ирина — извика царят, — ти спази обещанието си и ето го него! Дай ми веригата!

Царицата отвори кутията, извади една сребърна верига и му я даде, а той влезе в стаята, като се хилеше и оголваше зъби. Никой от нас не застана на пътя му. Всички се притискахме към стените и стояхме колкото може по-далеч.

Но Старик изведнъж каза свирепо:

— Мислиш, че ще можеш да ме хванеш толкова лесно, така ли, унищожителю? Никога преди не съм виждал лицето ти, но знам името ти, Чернобог.

Той скочи и хвана веригата в средата с две ръце. Тя цялата веднага се покри с лед от единия до другия край, висулки с дълги остри връхчета изникнаха от нея, сякаш снежна буря настъпи мигновено, а ледът премина по целите ръце на царя и се изкачи по него. Старик с трясък я хвърли на пода зад себе си и удари царя с опакото на ръката си.

Па понякога ме удряше така, или удряше Ванда и дори Сергей, а Па беше много едър и силен, но когато ме удареше, падах на пода. Но когато Старик удари царя, то беше сякаш удари сламена кукла. Краката му се отлепиха от земята и дори когато се удари в земята, цялото му тяло продължи да се плъзга по пода и накрая се заби в сцената, а част от инструментите се струпаха върху него с ужасно силно дрънчене.

Помислих си, че при такъв удар той сигурно е умрял. Когато Па хвана ръжена, за да удари Ванда, си помислих, че ще я убие, ако я удари с него, но дори той не можеше да я удари толкова силно, че цялото й тяло да полети през стаята. Но царят не беше мъртъв. Той дори не остана да лежи на пода, да се радва, че не е умрял и да се преструва, за да избегне още един удар. Вместо това той се изправи на крака. Не само това, но се върна, като се извиваше по особен начин, от устата му течеше кръв, целите му зъби бяха червени, и съскаше към Старик, но докато съскаше, кръвта, която излизаше от устата му, димеше и гореше, а очите му станаха червени.

— Излезте! — внезапно извика царицата. — Всички, всички до един, бягайте, излезте вън от къщата!

Тя сякаш развърза хората. Всички започнаха да излизат от стаята. Някои тичаха покрай нея и излязоха през отворените врати на двора, други избягаха през вратата в другата стая, където танцуваха мъжете, а трети избягаха през вратата към кухнята. Младоженците избягаха оттам, хванати за ръка. Децата ги изнесоха на ръце, а на старите хора им помагаха. Всички излязоха.

Мислех, че и ние трябва да се махаме, но Ванда не искаше. Мирием се опитваше да накара панова Манделщам да тръгне с другите, но и тя не искаше. Държеше ръката на Мирием с две ръце и не я пускаше.

— Татко, моля те! Мамо, той ще ви убие! — каза Мирием.

— По-добре да умрем — отвърна й панова Манделщам.

— Ти тръгвай, ти бягай — повтаряше панов Манделщам. Той се опитваше да я прегърне с ръка.

Мирием поклати глава и извика:

— Ванда! Ванда, моля те, помогни ми!

Затова ние със Сергей не можехме да си тръгнем, защото Ванда изтича при нея.

— Моля те, изведи я!

— Не! — извика панова Манделщам и стискаше здраво.

Виждах, че Ванда не знаеше какво да прави. Искаше да изпълни молбата на Мирием, но в същото време искаше да изпълни желанието на панова Манделщам. Толкова много искаше да изпълни и двете неща, че не можеше да напусне стаята, значи и аз не можех, защото не можех да оставя Ванда и Сергей там.

През цялото време докато те се убеждаваха една друга, царят и Старик се биеха. Но царят не се биеше като цар. Представях си, че един цар се бие с меч. Понякога Сергей ми разказваше приказки за рицари, които убиват чудовища. Мама му ги беше разказвала. Веднъж един рицар яздеше по нашия път. Бях с козите и видях да идва отдалеч. Не го видях да използва меча си, но вървях покрай пътя, за да го виждам колкото може по-дълго. Можех да правя това, защото той не се движеше бързо. Имаше меч, имаше доспехи и две момчета, които водеха резервен кон и муле с багаж. След като го видях и знаех какво е рицар, понякога се биех в полето с меч, когато бях с козите, освен че беше само една пръчка, която се правеше на меч.

Представях си, че царят ще бъде нещо като рицар, само че доспехите му ще бъдат по-великолепни и мечът му ще бъде по-голям, но той нямаше никакви доспехи. Носеше дреха от червено кадифе, която е била прекрасна, но сега беше скъсана, мокра и изгорена. И нямаше меч. Биеше се с ръце, като се опитваше да хване Старик, но все го изпускаше. Не разбирах как можеше да го изпусне, защото Старик беше точно пред него, но той посягаше да го хване, а Старик не беше там. Ако грабнеше стол или маса, която му се изпречваше на пътя или сложеше ръце на пода, замирисваше на дим, а когато дръпнеше ръцете си, оставаше изгорено място с формата на ръката му. Имаше нещо в лицето му, заради което не можех да гледам в него дълго време, иначе имах чувството, че ще сложи тази горяща ръка върху мен, вътре в главата ми.

Помислих си, че той всъщност не е цар. Той беше Чернобог, така беше казал Старик, а това беше нещо като Старик, друго чудовище. Не исках Старик да спечели, но не исках и Чернобог да спечели. Надявах се да продължат да се бият безкрайно, или поне достатъчно дълго, за да можем всички да си отидем. Но виждах, че Старик ще спечели. Чернобог беше чудовище, но той все пак беше вътре в човек. Всеки път, когато не успяваше да го хване, Старик го удряше и царят вече беше облян в кръв. Лицето му изглеждаше странно, подуваше се и ме караше да си спомням как кашата се изля в лицето на Па. Не исках да гледам лицето му, но не можех да откъсна поглед от него. Страх ме беше, че ако затворя очи, Старик ще спечели, докато не гледам. После Старик щеше да дойде и да убие панова Манделщам и панов Манделщам. Не мислех, че мога да го спра само като гледам, но и не исках да гледам, ако това се случи, както и не исках пак да погледна и да видя, че то се е случило.

Царицата заобиколи битката и изтича при Мирием.

— Сребърната верига! — каза тя. — Трябва ни сребърна верига да го вържем!

И тогава панов Манделщам отиде и вдигна сребърната верига от пода. Тя беше счупена на две и двете парчета бяха много къси, за да вържем Старик. Царицата свали огърлицата от врата си. Тя беше направена от сребро и беше бляскава и красива като снежинките, които летят пред прозореца. Царицата прокара огърлицата през първата част на веригата, после през втората част, закопча я и веригата пак стана цяла и дълга. После панов Манделщам взе веригата от ръцете й.

Царят пак се хвърли върху Старик със съскане, въпреки че сега цялото му лице беше червено от кръв. Някои от пръстите му бяха препънати на обратно, а краката му се превиваха като клонка, която е пречупена по средата, но той все още размахваше ръце и се хвърляше напред. Старик се измъкваше от него — все едно че се мъчиш да хванеш муха и си мислиш, че си я хванал, но после отваряш ръка и тя не е там, а пак избръмчава покрай ухото ти. Но той не беше муха. Стоеше до огнището. Когато започнаха да се бият, те бяха далеч в средата на тази огромна стая, а сега бяха я прекосили. През цялото време Старик караше царя да го преследва и го водеше все по-близо и по-близо до огнището. Правеше го нарочно и сега те бяха там, а когато царят пак не го улучи, Старик го хвана.

Голям, съскащ облак от пара излезе от ръцете на Старик и изглежда го заболя, но той все още държеше царя, после го хвърли в огнището и каза:

— Стой си там, където ти е мястото, Чернобог! Заклевам те в името ти!

Ужасен пращящ вой излезе от устата на царя и там, където устата му беше отворена и очите му бяха отворени, се виждаше, че вътре гори огън, но на всички други места той изтощено се отпусна. Пращящият вой придоби глас и викаше:

— Стани! Стани! — Говореше на себе си, но сам не се чуваше. Не стана. Лежеше там в огнището и не помръдваше.

Старик се беше надвесил над него, стискаше ръцете си и чакаше да види дали той ще излезе от огнището. Мислех, че Старик ще го убие и всъщност не исках да видя това. А после панов Манделщам изтича до него и се помъчи да го върже с веригата. Не го видях, защото престанах да гледам точно когато се затича към него. Мислех, че Старик ще го убие и никак не исках да го гледам. Затова се наведох, хванах главата си в ръце и тогава Панова Манделщам извика:

— Йозеф!

А Мирием извика:

— Не!

Не можех повече да не гледам и видях, че панов Манделщам лежи на земята и не мърда. Помислих, че е умрял, но той помръдна, само че веригата не беше около Старик. Беше на пода, далеч от него. Панова Манделщам изтича до панов Манделщам и коленичи до него. Мирием също изтича и застана пред Старик. Изведнъж тя свали короната от главата си, хвърли я на земята и тя изтрещя с метален звук.

— Никога няма да се върна с теб, ако им направиш нещо! По-скоро ще умра! Кълна се!

Старик държеше ръцете си така, сякаш се канеше да направи нещо на панов Манделщам, но спря, когато тя каза тези думи.

— Причиняваш ми болка като летен дъжд! — извика Старик на Мирием. — Той тръгна към мен със сребърна верига, за да ме окове! Мога ли да не отговоря?

Старик все още беше ядосан, но след малко измърмори нещо недоволно и свали ръка.

— О, добре!

Каза го така, сякаш може би няма да си направи труда да убива панов Манделщам и подаде ръка на Мирием.

— Хайде, ела! Късно е, времето мина и аз никога повече няма да те водя тук, за да бъда обиждан от слаби ръце, които си мислят, че могат да те отнемат от мен!

Той махна с другата си ръка към вратите. Те пак се отвориха, а навън не беше дворът. Там беше онази гора, в която танцувахме, но сега нямаше звезди. Имаше само сиво небе и теглената от чудовища шейна, която ги чакаше.

Мирием не искаше да тръгне с него. И аз нямаше да искам да тръгна с него, но все пак исках тя да отиде. Исках тя да хване ръката му, защото така, той щеше да отведе само нея, да си отиде и повече да не се връща. Тогава Чернобог щеше да остане в огнището, Старик щеше да си е отишъл и всички щяхме да бъдем в безопасност. Панов Манделщам и панова Манделщам нямаше да умрат. Исках, много исках тя да си тръгне.

Тя се обърна да погледне родителите си, тогава видях лицето й и изпитах огромно облекчение, защото знаех, че ще си тръгне. Мъчно ми беше, защото тя плачеше, и стомахът ме заболя и се сви на топка, когато си помислих, ами ако бях аз, панова Манделщам ми беше майка и трябваше да тръгна със Старик, но все пак се радвах. Също се страхувах, защото ами ако тя сменеше решението си, но тя не го промени. Само се беше обърнала да ги погледне за последен път, после пак погледна Старик, макар че плачеше и направи крачка към него.

— Не! — извика панова Манделщам, но тя вече не държеше Мирием за ръка, тя беше коленичила на пода и беше сложила главата на панов Манделщам в скута си. Протегна ръка и извика:

— Мирием! Мирием!

Старик издаде гневен звук.

— И все още се осмеляваш? — изсъска той към панова Манделщам. — Мислиш, че можеше да я задържиш? Победата дойде в ръцете ми тази нощ и унищожителят е повален. Сега за един човешки живот напред, ще затворя белия път, докато всички, които знаят името на жена ми, умрат. Няма да ви оставя дори късчета спомен, с които да се опитвате да я хванете!

После посегна да хване Мирием за ръката и да я издърпа към вратата, а аз много се зарадвах, че той прави това и дори не забелязах какво прави Ванда и нямах време да се изплаша. Погледнах чак когато тя хвърли веригата около него.

Видях какво направи той миналия път, за да се освободи от нея, и за малко да го направи пак. Изви се, за да се измъкне изпод веригата, но този път, когато го направи, Мирием се хвърли на пода и защото той държеше ръката й, тя го дръпна и той леко залитна, а Ванда бързо свали ръце и държеше веригата около него. Затова, когато се изправи, той все още беше обвързан във веригата. Лицето му беше толкова гневно, че от него излезе бяла светлина. Не пусна ръката на Мирием, но се пресегна с другата си ръка, хвана краищата на веригата и ги дръпна.

Той повлече Ванда и почти я повали, но Сергей изтича към нея от другия край на стаята и също грабна веригата. Хвана единия край на веригата, а Ванда другия, и сега и двамата държаха здраво, сякаш се мъчеха да извадят дънер от земята, само че дънерът се дърпаше надолу и се канеше да ги повали, вместо те да го издърпат нагоре. А аз се изплаших, толкова се изплаших, но си казах, че това е също като танцуването, измъкнах се изпод масата, изтичах през стаята, хванах възела на престилката на Ванда и края на стария въжен колан на Сергей и направих кръг с тях.

Когато направих това, Старик изпищя и този писък приличаше на звука, който ледът в реката издава в края на зимата. Това беше ужасен звук, от който ме заболяха ушите, но продължавах да държа и той престана да пищи. Застана на едно място, тропаше с крака и попита сърдито Ванда:

— Добре, обвързахте ме! Какво искате да ви дам, за да ме пуснете?

Стояхме така, а после Ванда каза:

— Остави Мирием и си отивай! — Мирием все още беше на пода и се мъчеше да се освободи от него, но той държеше ръката й.

Старик я изгледа, искрящ от гняв.

— Не! Хванали сте ме със сребро, но ръцете ви нямат силата да ме задържат. Няма да се откажа от жена си!

Той пак се хвърли срещу веригите и се помъчи да се измъкне от ръцете ни. Но вече не само ние го държахме. Панов Манделщам беше станал от земята и сега държеше веригата с Ванда, панова Манделщам дърпаше от страната на Сергей, а те двамата с панов Манделщам бяха хванали ръце зад гърба ми и ми помагаха да съм силен. Всички дърпахме здраво и той за малко да се измъкне, но не успя, после пак се ядоса и каза на Ванда:

— Какво искаш, за да пуснеш веригата? Поискай нещо друго, иначе горко ти какво ще направя, когато се измориш!

Но Ванда поклати глава и каза:

— Освободи Мирием!

Той отново нададе същия ужасен писък на чупещ се лед и изсъска:

— Никога! Никога няма да те оставя, моя кралице, мое златно момиче; веднъж бях глупак, втори път няма да бъда! — И той пак се дръпна, толкова силно, че ни повлече по пода, всички ни, и ние почти паднахме. Помислих си, че няма да успеем да го удържим още дълго време. Виждах как ръцете на Ванда и ръцете на Сергей се плъзгат по веригата. Те бяха пъхнали пръстите си в брънките, но ръцете им се потяха и веригата се плъзгаше по една брънка назад, а те не можеха да рискуват да я пуснат за миг, за да я хванат по-високо, защото тогава той щеше да се измъкне.

Но и този път успяхме да го удържим, после той спря. Въздъхна тежко три пъти. Големи облаци скреж се отделяха от устните му, когато издишаше. После се изправи с цялата си височина и започна да се заледява. Ледът излизаше от краищата му на тънък пласт, през който може да виждаш, после отгоре се образуваше още лед, но първият ставаше по-дебел, и това продължи да се повтаря, ледът ставаше остър и бодеше, а аз усещах ужасната му студенина в лицето си. Сергей и Ванда и двамата се отдръпваха от него, но той се изкачваше по веригата към пръстите им.

Старик престана да пищи. Когато заговори, беше тихо, както когато дълбокият сняг е спрял да вали, излизаш навън и всичко е съвсем притихнало.

— Пуснете ме, простосмъртни, и поискайте някакъв друг дар от мен — каза той. — Ще ви дам съкровище от скъпоценни камъни или еликсир за дълъг живот; дори ще ви върна пролетта, като справедлива отплата за съпротивата ви. Но вие се пресягате много далече и се осмелявате много високо, като искате от мен да ви дам кралицата си. Предизвикайте ме още веднъж така, и знайте, че ще вдъхна зимата в плътта ви или ще отворя сърцата ви и ще ги оставя да замръзнат в червената си кръв на снега: вие нямате висши дарби, не притежавате магия, а само любовта не може да ви даде сила да ме удържите.

Когато каза това, знаех, че не лъже. Всички ние го знаехме. Мирием пак се вдигна на крака. Престана да дърпа ръката му, която я държеше за китката.

— Ванда — каза тя и това значеше, че трябва да пуснем Старик.

Но Ванда погледна Мирием и каза:

— Не. — И това беше не-то, което каза на баща ни в нашата къща, когато той искаше да я убие.

В онзи ден аз не исках да му кажа не. Никога преди това не му бях казвал не, защото знаех, че ще ни бие, макар че той и без това ни биеше, но знаех, че ще ни бие още повече, ако кажем не. Не си и бях помислил да му кажа не, каквото и да направи, защото винаги може да направи нещо още по-лошо. И когато Ванда му каза не, и аз казах не, но не защото наистина бях решил да кажа не, просто го казах. Но сега си мисля, че го казах, защото нямаше какво по-лошо да ми направи от това да удря Ванда с ръжена едно след друго и да я убие, докато аз седя там и гледам. Ако щеше да направи това, после и аз можеше да съм мъртъв, а това нямаше да е толкова лошо, колкото само да стоя и да гледам.

Сега Ванда казваше не, защото нямаше какво по-лошо Старик да й направи от това да вземе Мирием. Не бях сигурен, че и аз така мислех, но после си помислих, че не мога да пусна, без да накарам панова Манделщам и панов Манделщам и те да пуснат ръце, защото техните ръце бяха зад мен. А да съм мъртъв нямаше да е толкова лошо, колкото да трябва да погледна панова Манделщам, след като й бях причинил това.

Но Старик не лъжеше. То не беше както с Па, сега нямаше Сергей, който да влезе и да е по-силен от него и да го бутне в огъня. Сергей вече помагаше с всички сили, но никой от нас не беше толкова силен, колкото Старик. Значи всички щяхме да умрем. Нямаше какво друго да направим, освен да го пуснем. А ние нямаше да го пуснем.

А тогава един дрезгав, ужасен, пиянски глас каза:

— Сребърна верига, за да го вържем, огнен кръг, за да угасим силата му. — Около нас горяха дванайсет големи свещи. Огледах се и видях, че царят се е изправил: царицата беше наредила свещите в голям кръг, докато ние се опитвахме да задържим Старик, а после беше отишла при царя и му беше помогнала да излезе от огнището. Тя го държеше изправен и той беше изрекъл тези думи през разбитата си уста, въпреки че те излизаха през червени мехурчета кръв. Той сочеше с ръка: ръката му трепереше, пръстите му бяха ужасно препънати, а всички свещи избухнаха във високи горещи пламъци, по-високи от самите свещи.

Вътре във веригата Старик се давеше, доспехите от лед около него се пропукаха и големи парчета падаха на земята. Той целият побеля. Тогава царят се изсмя високо, само че не се смееше царят, а Чернобог, чудовището. Това беше страшен звук, като пращящ огън, после той направи една стъпка от огнището, а когато направи това, няколко от прегънатите му пръсти се изправиха. Когато направи още една крачка, рамото му, което беше силно изкривено, се върна на мястото си, а носът, който беше счупен, също се оправи, и малко по малко, докато се приближаваше, той целият се възстановяваше, докато накрая лицето му стана идеално и дори скъсаната червена дреха стана гладка и суха. Но нещо в него не беше както трябва, нищо в него не беше както трябва, и идваше към нас.

Той вдигна ръка, размаха я във въздуха, веригата изскочи от ръцете на Ванда и Сергей и здраво се уви около Старик, като притисна ръцете му към тялото. Мирием измъкна ръката си от неговата и отскочи встрани, а после всички ние се дръпнахме, колкото можехме по-бързо, за да избягаме от Чернобог. Но той не ни обърна никакво внимание. Канеше се да застане пред Старик и да му се усмихва. Последната брънка на веригата от лявата страна се разтвори като челюст и се затвори в брънка от другата страна, а последната брънка на веригата от дясната страна се свърза с брънка от същата страна, и тя все повече и повече се стягаше около него.

— Хванах те, хванах те — тананикаше си Чернобог. Той вдигна ръка и докосна лицето на Старик с един пръст, после го прокара по бузата до гърлото му. Във въздуха се вдигна пара, а Старик стисна зъби и го болеше. Чернобог притвори очи и тихо изпращя, радостен звук, само че радостен за нещо ужасно. Искаше ми се пак да имам восък в ушите, но не знаех къде беше той. Здраво стисках ръката на Ванда, Сергей стоеше пред нас, а Мирием, майка й и баща й също се държаха един за друг

— Кажи ми — обърна се той към Старик, — кажи ми името си.

После той се пресегна и пак го докосна.

Старик потрепери целия, но прошепна:

— Никога!

Чернобог изпращя гневно и опря цялата си ръка в гърдите на Старик. Ужасен бял облак бликна изпод ръката му и се изви нагоре, а Старик изкрещя.

— Името ти, името ти — съскаше Чернобог. — Ти си обвързан, победих те; ще те победя напълно. Кажи ми името си! Със силата на веригата, заповядвам ти!

Старик беше затворил ужасните си очи и трепереше в сребърните окови, а лицето му беше изопнато и изглеждаше изострено във всички краища, сякаш щеше да се пръсне. Дишаше така, сякаш не можеше да прави нищо друго, освен да диша, но още веднъж отвори очи и каза:

— Ти не си ме обвързал, Чернобог; ти държиш веригите ми, но не ти дължа подчинение. Не съм обвързан нито от твоята ръка, нито от твоята хитрост. Ти не си платил за тази победа, тя е лъжлива, измамна и аз няма да ти дам нищо.

Чернобог изсъска, изръмжа за последен път и се извърна към нас — към царицата.

— Ирина, Ирина, какво искаш да ти дам? Посочи един дар и той ще бъде твой, посочи два или три! Вземи плащане от ръцете ми и ми го дай истински на мен.

Но царицата поклати глава.

— Не — каза тя. — Доведох ти го, както обещах, но това е всичко, което обещах. Няма да приема нищо от теб. Направих това за Литвас, а не от алчност. Не е ли той вързан? Не можеш ли да разбиеш зимата му?

Чернобог много се ядоса, започна да пълзи в кръг около Старик, като мърмореше, пращеше и съскаше, но не каза не.

— Ще пирувам с теб всеки ден — мърмореше той и се виеше около Старик, вдигна ръка и прокара пръсти по лицето му, като остави още дълбоки, димящи следи. — Сладка и студена ще бъде всяка глътка. Всяка глътка ще те изгаря дълбоко. Колко дълго ще ми казваш не?

— Вечно — прошепна Старик. — Дори и да пируваш с мен до края на света, никога няма да отворя вратите на царството си и ти няма да имаш нищо мое, което да не си откраднал.

— Ще открадна всичко! — извика Чернобог. — Вързал съм те, държа те здраво, ще открадна всички плодове от белите дървета и ще ги погълна наведнъж; ще изпия слугите ти и короната ти, ще разруша всичките ти планини!

— Дори и тогава — каза Старик. — Дори и тогава ще ти отказвам. Моите хора ще влизат в пламъците със заключени в сърцата си имена; няма да получиш това от тях, нито от мен.

Чернобог бясно изрева и хвана лицето на Старик с две ръце, а Старик изпищя като преди, само че още по-страшно, както изпищя Па, когато кашата се изля върху главата му. Скрих лице в престилката на Ванда и запуших уши с нея. Когато звукът спря, треперех от ужас. Старик беше на колене на земята, веригата все още беше увита около него, а Чернобог го гледаше отгоре и от ръцете му капеше вода; вдигна ръка към устата си, облиза я с език и там, където езикът му я докосна, тя беше суха.

— О, колко сладък вкус има, как студът се задържа в него — каза той. — Зимен цар, цар от лед, ще те смуча, докато станеш толкова мъничък, че ще те схрускам със зъби, и какво ще струва името ти тогава? Не искаш ли да ми го дадеш сега и да влезеш в пламъците, докато все още си велик?

Старик целият трепереше, а после много тихо каза само:

— Не.

И това беше същото не като нашето, което означаваше, че каквото и да му направи Чернобог, нямаше да е толкова лошо, колкото ако Старик му кажеше името си.

Чернобог пращеше от разочарование.

— Тогава ще те държа окован в сребро и ограден от пламъци, докато промениш решението си и ми кажеш името си! Извикайте ги! — изкрещя той. — Извикайте ги да го отведат и да го скрият!

Изведнъж той политна напред и почти падна, толкова залиташе, че обръщаше столове, като се опитваше да се хване за тях, докато накрая се закрепи на един стол, въпреки че се тресеше и главата му клюмаше. Царицата прекоси стаята и отиде при него, а той я погледна така, като човек поглежда друг човек. Чернобог вече го нямаше там. След малко каза, почти шепнейки:

— Стражите.

А гласът му беше много красив, като музика, въпреки че говореше много тихо.

Той се обърна и посочи с ръка вратите, също както беше посочил свещите, само че сега ръката му беше правилна и изящна, и вратите се отвориха. Шейната вече не беше там. Там имаше празен двор.

— Стражи! — извика царят високо и в двора изтичаха няколко мъже. Тези мъже наистина имаха мечове и доспехи, но когато видяха Старик, спряха и гледаха уплашено. Правеха някакви знаци пред себе си.

Царят започна да ги сочи с ръка, по същия начин, по който беше сочил към вратата и свещите, но неочаквано царицата се пресегна и свали ръката му.

Тя каза на мъжете:

— Бъдете смели! — Те всички впериха поглед в нея. — Това е господарят на Старик — той докара тази проклета зима на нашата земя и с божията помощ беше заловен. Трябва да го затворим, за да върнем пролетта в Литвас. Всички ли сте благочестиви хора? Бог да ви благослови, всеки от вас да вземе свещ в ръка и дръжте свещите около него. И трябва да намерим въже да го вържем за веригата и да го водим с него.

Стражите изглеждаха много изплашени, но един от тях, който беше много висок, висок колкото Сергей, каза на царицата:

— Ваше величество, аз ще се осмеля, заради вас.

Той излезе на двора, върна се с въже, отиде направо при Старик и завърза въжето за веригата много здраво, като потръпваше — видях, че върховете на пръстите му го болят и целите са побелели като измръзнали. Но той държеше въжето и сега още няколко други мъже излязоха напред да му помогнат да го дърпа. Старик стана на крака, за да не го влачат по пода.

Но когато се опитаха да го дръпнат, той не тръгна веднага с тях. Вместо това се обърна и погледна Мирием. Тя стоеше до родителите си и го гледаше. Те я бяха прегърнали, а лицето й беше нещастно и тревожно, сякаш все още я беше страх, въпреки че Старик беше вързан. Но той не се опита да я нападне.

— Милейди, не мислех, че можеше да отговориш, когато те взех от дома ти без разрешение и ценях само дарбата ти. Но сега ми е даден отговор. Ти даде добра отплата за обидата три пъти и установи стойността си: по-висока от живота ми, кралството ми и всички, които живеят в него, и въпреки че изпращаш моя народ в огъня, нямаш към мен дълг за връщане. Всичко е справедливо.

Той й се поклони много дълбоко, после се обърна и тръгна със стражите, накъдето го водеха, а Мирием сложи ръце на челото си, въздъхна, сякаш щеше да се разплаче, и извика:

— Какво мога да направя? Какво да направя?

Глава 20

Не бях особено изненадан, когато разбрах, че бащата на моята ненагледна царица има тайно подземие, скрито извън градските стени, замаскирано под трева и слама. Това беше същият вид внимателна, предварително добре обмислена подготовка, която започнах да очаквам от моята мила царица; той несъмнено я беше обучил много добре.

Имаше врата в стената на еврейския квартал, тясна врата в края на една уличка, закътана между две къщи, не много далеч от къщата, където беше сватбата. Ирина ни поведе всички натам, а Старик беше безмълвна фигура, която би могла да бъде изваяна от сол, придружен от стражите с техните свещи, докато аз вървях на края на процесията. Сигурно сме представлявали чудесна картинка на дяволско магьосничество в действие. В корема ми демонът — Чернобог, колко е приятно най-после да знам как се казва моят пътник; след толкова години вече започвахме да се опознаваме — се гърчеше и мъркаше от радост. Хубавото беше, че поради късния час по улиците нямаше никой, освен пияници и просяци.

Ирина отметна завесата от бръшлян и отвори вратата с ключ, който извади от портмонето си, и по нейно нареждане половината стражи внимателно излизаха един след друг, без да развалят кръга от свещи около безмълвния си пленник, а после високият, красив, изключително смел страж начело дръпна въжетата и прекара и него през вратата. Старик вървеше, без да се съпротивлява, макар че би било невъзможно да бъде воден със сила. Все още усещах фантомни болки по цялото си тяло на местата, където Старик ме беше ударил, ударите бяха силни като с чук по наковалня, сякаш бях добре загрят метал, който трябваше да бъде изкован в тънък лист.

Но демонът продължаваше да ме хвърля срещу него, яростно размахваше изпочупените ми ръце във въздуха, въпреки че ребрата ми се врязваха в дробовете ми, бедрата ми се прегъваха, краката не ме държаха, челюстите ми провиснаха и зъбите изпадаха като камъчета. Можеше да бъда размазан до безформена маса, но дори и тогава Чернобог щеше да ме разстила по пода, за да лъска ботушите си с кръвта ми. Когато накрая Старик ме хвърли в огнището и каза на демона да стои там, бях готов да се разплача от благодарност, от облекчение, само ако беше проявил милостта да ме ритне за последен път и да разбие черепа ми, за да прекрати агонията ми.

Но той ме остави там. А после моята мила Ирина дойде и сложи ръце на раменете ми, като някаква уродлива пародия на утеха. Ако наистина искаше да ме утеши, трябваше да ми пререже гърлото. Но тя имаше употреба за мен, аз съм толкова безкрайно полезен; коленичи и настоятелно ми каза:

— Огненият кръг. Можеш ли да запалиш свещите?

Мисля, че в първия момент само проплаках, или може би се изсмях, доколкото изобщо бях в състояние да издам някакъв звук. Спомням си това малко замъглено. Но после тя ме хвана за раменете и яростно извика:

— Ще останеш затворен тук завинаги, ако не го спрем!

И аз със страшна, ужасна сигурност осъзнах, че тя е права.

Ох, мислех си, че вече познавам съдба, по-ужасна от смъртта; колко абсурдно, фантастично наивен съм бил. Не бях достатъчно пребит, за да умра, а само за да лежа там върху въглените и пепелта. Допускам, че обитателите на къщата, както и всички от съседните къщи, вече бяха избягали поради ужаса от размазаната развалина в огнището, която бях аз. Сигурно щяха да заковат прозорците и вратите си, може би дори щяха да изгорят цялата сграда, а аз да бъда заровен под изгорелите греди и да остана там завинаги. Но демонът продължаваше да вие в ушите ми и ме поглъщаше, защото не можеше да се добере до никой друг.

И така, аз се изправих и с едно слабо, дрезгаво заклинание и тънката струйка магия, която моят демон ми беше дал, като разръфано парче месо, хвърлено на послушно куче. Залових краля на Старик за моята любима царица и моя любим демон. И ето че бях възнаграден: отново бях цял! Можех да дишам, без в гърлото ми да къркори кървав фонтан! Можех да се изправя и да ходя, да виждам с двете си очи, и ох, колко благодарен бях за това, но разбирах, че не съм избягал от нищо. Само го бях отложил за известно време. Тази съдба ме очакваше, рано или късно. Чернобог нямаше да ме даде на никого, дори и на смъртта. Защо да го прави? Не му се налагаше. Бях подписал изчерпателен договор; нямаше дребен шрифт и ограничаващи условия. Всичко, което някога ще мога да направя по въпрос, е: нищо. Нищо, освен да грабна тези частици живот, които ми попаднат, и да ги погълна, да оближа мазните си пръсти и да се помъча да направя живота си поносим, когато ми се отдаде възможност.

Затова се оставих на удоволствието да вдишвам нощния въздух и погледнах отново красивите си ръце, но следвах царицата си и стражите си по улиците и през тясната врата, защото докато Чернобог имаше Старик за пируване, нямаше от какво да се страхувам. Той се чувстваше тежък и заситен в корема ми, добре нахранено чудовище, сънливо, изпълнено със задоволство. Дано дълго спи така.

От другата страна на стената Ирина ни заведе на един хълм, където имаше малко, изсъхнало дърво, нареди на стражите да поставят свещите в кръг около Старик и после им каза:

— Вие служихте на Литвас и Бог тази вечер. Ще бъдете възнаградени за всичко, което направихте. Сега се върнете в града и преди да влезете в двореца, отидете в църквата и благодарете на Бог. И не говорете с никого за това, което видяхте тази вечер.

Те всички веднага си тръгнаха, тъй като очевидно бяха разумни хора, само смелият герой, който внимателно постави въжето в кръга от свещи, попита Ирина:

— Ваше величество, не може ли да остана и да ви служа?

Ирина го погледна и попита:

— Как се казваш?

— Тимур Каримов, Ваше величество — отговори той. Да, изгаряше от желание да й служи, това беше повече от очевидно, макар че щеше да поиска да му се плати за това, рано или късно, предполагам. Но щом си помислих това, ми хрумна и друго — той имаше татарска кръв: тъмна кожа, беше красив и широкоплещест, а ако се съди по мустаците, светлите очи вървяха в съчетание с тъмна коса. И ако Ирина не настояваше да й предоставя услугите по разплода, все някой трябваше да свърши тази работа.

— Тимур Каримов, ти доказа достойнствата си — казах аз и го стреснах, като го накарах да забележи, че, да, мъжът й също е тук, мъжът й, царят на Литвас, който може да нареди да му извадят очите и да му отрежат езика, главата и ръцете и да ги заковат на градските порти, и то само ако си направи труда да произнесе една дума. Щях да изпитам известно удовлетворение да видя, че поне малко се притеснява, но вместо това той ме забеляза и после изглеждаше — смачкан от отчаяна завист, сякаш не го интересуваха никакви награди и временно беше забравил, че тя е извън неговия обсег. Е, може би можеше да го излекуваме от тази липса на амбиции. — Назначавам те за капитан на личната стража на царицата и се надявам винаги да показваш такава смелост, каквато прояви тази вечер, пазейки моето най-голямо съкровище.

Очевидно малко се бях изсилил; той се хвърли към мен, падна на коляно, грабна ръката ми и я целуна.

— Ваше височество, кълна се в живота си — каза той с развълнуван глас, сякаш мислеше, че е актьор в пиеса, само че наистина едва се сдържаше да не се разплаче.

— Да, много добре — казах аз и издърпах ръката си. Ирина ме гледаше малко намръщено, сякаш не разбираше мотивите ми; хвърлих многозначителен поглед към преклонената глава на чаровния млад ухажор, при което бузите й се оцветиха с напълно неоправдана моминска руменина, когато, охо, смисълът стигна до съзнанието й. Като че ли имаше някакво основание поначало да не го разбира, след всички онези уроци по династичното наследяване, които ми изнесе. — Е? — добавих аз към нея. Не се тревожех да държа Тимур около себе си; той нямаше да споделя тайните ни с никого, нямаше да предаде Нейно величество красивата си любима.

Ирина, изглежда, беше стигнала до същото заключение, защото след миг посочи едно място в земята и каза:

— Копай тук.

Не се наложи да се копае много, за да се стигне до камъните и вратата в земята; щом вратата се показа, Ирина почука на нея и миг по-късно тя се отвори надолу, а от тъмнината изплува лицето на тъст ми. Той кимна на Ирина и ни направи място да вкараме Старик. Той също беше поработил долу: беше изкопал кръгла яма на пода между камъните и я беше напълнил с въглени. Имаше и още един кръг от горящи свещи около ямата, като вторично укрепление, а до стената стоеше ръчна количка със запас от свещи. Всичко беше перфектно организирано.

Тимур издърпа Старик за въжето в ямата с въглени, после се върна горе и хвърли въжето в краката му. Старик не му обърна внимание; стоеше в кръга и ни гледаше със студеното си, блестящо като ледена висулка лице, вдигнал високо глава, горд, макар и окован със сребърна верига, невъзможно странен: в това подземие ние бяхме затворили зимата. Не приличаше съвсем на живо същество. Имаше нещо особено в лицето му, което беше различно всеки път, когато го погледнех, сякаш чертите му постоянно се стопяваха и променяха формата си. Не беше красив, беше ужасен; после изглеждаше красив, после и двете и не можех да реша от един миг в следващия, какъв е.

Нещо не ми даваше мира; исках да го рисувам, да го уловя с перо и мастило, а не само с пламък и сребро. Погледнах към Ирина там в тъмното подземие: част от неговата студена синя светлина се отразяваше на лицето й, на сребърната й корона и на червените рубини върху сребърната й рокля; изведнъж се сетих, че това е същото, което те виждаха в нея: виждаха я като същество от страната на Старик, но достатъчно близо до простосмъртна, за да я докоснат.

В мен Чернобог се раздвижи и леко се оригна, нещо, което за пръв път усещах — беше ужасно неприятно и малко ме заболя; стиснах зъби, щракнах с пръсти към кръга с въглени и той лумна с червени пламъци. Тимур потръпна и се дръпна встрани. Не може да се каже, че и Старик потръпна, но останах с впечатлението, че би искал да потръпне, ако това не беше много под неговото достойнство. Потиснах желанието си да му кажа да потръпва колкото си иска, ако му е приятно. Чернобог никога не беше обръщал внимание на нечие достойнство или липсата на такова, поне доколкото аз мога да кажа. И в двата случая му беше приятно.

— Да си тръгваме ли? — попитах Ирина. — Със съжаление ще изоставя неоспоримия чар на това място, но ми се струва, че имаме още една сватба, на която да присъстваме утре, нали? Доста нагъсто са.

Ирина откъсна поглед от Старик.

— Да — каза трезво тя. Не изглеждаше особено щастлива от крайния резултат на внимателно обмислените си планове, въпреки че, доколкото можех да кажа, те се бяха осъществили безпогрешно. Освен, разбира се, ако в тях не е било предвидено още нещо, което не е споделила с мен — например да остана благополучно затрупан в огнището, може би окован в златни вериги и ограден от лед — поетичен огледален образ. Да, колкото повече мислех, толкова по-сигурен бях, че това е било част от плана. Ха, колко глупаво от моя страна — е било. Все още не беше късно да забие нож в гърба ми.

— Доверен човек? — обърна се херцогът към Ирина, като посочи с глава Тимур. Тя кимна. — Добре. Той ще дойде горе с мен да ми помогне да заровим пак вратата и да я пази. Вървете по тунела направо, без да завивате. Той пресича няколко стари канала за отходни води.

Това доста приятно обрисува живописния характер на предстоящото ни пътуване. Усмихнах се на Ирина, като събрах и последния грам от искрената обич към нея, която започна да се заражда в сърцето ми, и тържествено й подадох ръка. Тя ме погледна, все така невъзмутима и безизразна като стъкло, и ме хвана под ръка. Оставихме Старик безмълвен и самотен, ограден от сребро и пламъци, и тръгнахме заедно във вонящия непрогледно тъмен тунел, пълен с плъхове и корени на дървета, от които висяха червеи. Държах пламъче в ръката си, докато вървяхме, а червената светлина танцуваше по стените на изкопания в земята тунел.

— Какво удобно скривалище е това — казах аз. — Да го имам ли предвид, ако баща ти някога въстане срещу короната? Но струва ми се, че това вече е много слабо вероятно — или как? — Тя само ме изгледа. — Предполагам, че ме мислиш за идиот — ядосано казах аз. Мълчанието й беше още по-дразнещо от поученията й. Нищо не беше по мое желание: не бях искал да се женя за нея, не бях искал да й помагам да оцелее, не бях искал да бъда мачкан като черупки на яйце заради нея. Чернобог стоеше в корема ми като глътнат въглен, дебело сито присъствие — доволен от себе си — и от нея, без съмнение. Дори не можех да я блъсна в някой от тези тъмни тунели и да избягам, като се отърва от нея.

— Добре ли си? — изведнъж попита тя.

Изсмях се; беше абсурдно.

— Какво значение имат малко болка и смъртоносни рани тук-там — отговорих подигравателно аз. — Наистина. Нямам нищо против. За мен е удоволствие да мога да ти служа. Винаги. Хъм, удоволствие — това ли исках да кажа или има по-подходяща дума? Трябва да си помисля. Какво точно очакваш от мен? Трябва ли да съм ти благодарен?

Тя замълча. След малко каза:

— Зимата ще свърши. Литвас ще…

— Млъкни и не ми говори за Литвас — нервно я прекъснах аз. — Сега за червеите ли изнасяме представление или просто по навик говорим като че ли сме пред публика? Сякаш Литвас значи нещо друго освен границите, където за последен път група хора взаимно са се избили? Какво ме интересува Литвас? Благородниците с радост ще ми прережат гърлото, селяните не знаят кой ги владее, земята е безразлична, а аз не дължа нищо на никой от тях, нито на теб. Не мога да те спра да ме разиграваш по шахматната дъска, но няма смирено да ти благодаря, затова че си ми разрешила да ти бъда полезен, милейди, като онази раболепна маймуна там горе. Престани да се преструваш, че нямаше с радост да ме оставиш там на пода като окървавен труп. Не си ли подготвила следващия цар да чака зад кулисите? Струва ми се, че това е нещо, за което човек като теб би се погрижил за всеки случай.

Тя благоразумно мълча известно време, но не достатъчно дълго, за да ме удовлетвори. Тунелът свърши и стигнахме до една арка, изсечена в каменната стена: през нея влязохме в малко помещение с умело скрита врата към винарската изба. Когато излязохме и я затворихме, изобщо не можехме да познаем къде е била. Прокарах пръсти по тухлите и едва открих краищата й, и то само защото там липсваше хоросан. Чернобог сънливо и доволно си тананикаше: щеше да дойде утре, щеше пак да пирува…

Обърнах се и видях, че Ирина ме гледа в тъмното; бях загасил пламъка в ръката си и сега малко светлина идваше единствено от лампата нагоре по стълбите, която се отрязваше в очите й като в две черни езера, и ми показваше къде е лицето й.

— Ти не се интересуваш от всички тези неща — каза тя. — Но все пак си се спазарил, за да станеш цар, да заемеш мястото на брат си…

Все едно че някое чудовище смаза с удар ребрата ми и те ме прободоха направо в сърцето. Ох, колко я мразех.

— Боя се, че ти не би харесала и Каролис много, мило момиче — казах аз през зъби. — Кой, мислиш, ме научи да убивам катерички? Никой друг не отделяше и минута на отрочето на вещицата, освен ако той…

Спрях; все още не можех да говоря хладнокръвно за това. Не и за това. Дори Чернобог се размърда и извади език през главата ми, като мързеливо се наслаждаваше на неочакваното угощение, което моята болка му предоставяше. Колко хубаво, че все още можех да доставям удоволствие, дори и когато беше толкова добре нахранен.

Тя ме гледаше втренчено.

— Ти си го обичал? И все пак си го изтъргувал?

— О, не — казах аз, вбесен. — Никога не съм имал шанс да се пазаря за нищо. Виждаш ли, майка ми нямаше твоя късмет, мила Ирина. Тя нямаше корона, нямаше магическа красота и нямаше крал Старик, с които да си ги купи. Вместо това плати за тях с подписа си и мастилото на моя договор беше изсъхнало, още преди да съм излязъл от утробата.

* * *

Когато Ирина се върна, аз седях в ъгъла на спалнята й и шиех, колкото можех по-бързо. Преди това отидох при Палмира да й кажа, че царят не позволява на Ирина да носи една и съща рокля два пъти и ако има рокля, която бих могла да преправя за Ирина за утре, ще й дам роклята с рубините да я преправи за Галина. Галина нямаше да знае откъде идват те; Палмира също. По-добре да не знаят. За тях това щяха да бъдат скъпоценни камъни, светли и чисти, които някой беше купил и за които беше платил със злато, а не с кръв. Те щяха да са достатъчно далече от жестокостта, с която бяха създадени, и за тях щяха да са само красиви. А аз щях да имам работа през тази нощ, през тази дълга нощ. Щях да седя до лампата и да се питам дали Ирина изобщо ще се върне.

— Но тя трябва да е разкошна — казах аз. — Иначе няма да свърши работа: виждаш той как се облича! Не допуска тя да не е на същото ниво.

И така Палмира ми даде рокля от ярък смарагдовозелен брокат и резедава коприна, плътно покрита със сребърна бродерия, за която трябваше да извикам една млада камериерка да ми я пренесе до стаята, с малки топчета смарагд по нея: не толкова скъпи, колкото рубините, но роклята беше обсипана с тях и блестеше на светлината. Галина я беше носила като момиче, преди първия си брак. Сега й беше много малка, но се пазеше за някоя дъщеря или снаха. Не за заварена дъщеря, но щеше да стане за Ирина без много работа. Трябваше само малко да се стесни в бюста. Вече почти свършвах с корсажа, когато тя влезе в стаята, а лицето й беше бледо и безизразно над светещите кървави рубинени капки.

Царят отиде до камината, щракна с пръсти на току-що събудилите се слуги да му донесат топло вино и застана с вдигнати ръце, докато му свалят червената кадифена дреха, сякаш нищо особено не се беше случило. Аз отидох и се опитах да хвана тънките ръчички на моето момиче, но тя не ми даваше да ги видя, нито разгърна пелерината си. Все пак я хванах за ръцете, довлякох я до моя стол и я сложих да седне. Тя не беше студена и не трепереше. Но беше вцепенена като снежно поле, косата й излъчваше силна миризма на дим, а когато седна, видях, че има кръв по синята рокля, истинска кръв, засъхнала и тъмна, имаше кръв и по дланите й и под ноктите й, сякаш с тази рокля беше заклала някакво животно. Погалих я по главата.

— Ще приготвя ваната — прошепнах й тихо. — Ще ти измия косата.

Тя не отговори, затова изпратих слугите да донесат ваната и студена вода, за да изпера роклята.

Царят вече беше по риза и пиеше вино, докато отново затоплиха леглото му. Когато му донесоха ваната и тя беше готова, той влезе вътре и завесите бяха спуснати. Освободих всички други слуги и махнах короната от косата на Ирина — тя трепна и протегна ръка към нея, но само погледна към леглото да види, че той е заспал, и чак тогава ми позволи да я взема. Огърлицата й я нямаше и не я попитах какво се е случило с нея.

Първо й измих ръцете в легена. Тъмно беше, затова водата изглеждаше мръсна и мътна, не червена. Взех легена и отидох, треперейки, до балкона да излея водата на най-далечните камъни долу. Войниците на херцога тренираха на площада. Нямаше да им направи впечатление, че по камъните, има малко повече кръв. Съблякох синята рокля от нея и я оставих да кисне в студена вода в легена. Петната не бяха много стари; щяха да излязат.

После помогнах на Ирина да влезе във ваната и там измих косата й със суха митра, която бях отишла да взема от килера в старата ни стая; разнесе се аромат на благовонни клонки и листа и когато я измих три пъти, помирисах косата й и тя миришеше само на митра, а не на дим. Извадих я от ваната, изсуших я с кърпа и я сложих да седне до камината, докато реша косата й. Огънят отслабваше, но не сложих още дърва, защото в стаята вече не беше студено. Тя седна на стола и очите й започнаха да се затварят. Пеех й, докато решех косата й, и когато сресах и последния кичур от начало до край, тя сложи глава на страничната облегалка и заспа на стола.

Кръвта беше излязла от синята рокля. Извадих я, изцедих я и пак изхвърлих водата през балкона. Но този път, когато се показах навън, не беше студено. Топъл въздух ме лъхна в лицето и усетих свежата миризма на дървета и земя, мириса на пролетта, който почти бях забравила, защото толкова отдавна не беше идвала. Стоях там с легена, който беше пълен с червена вода и вдишвах пролетния въздух, без да мисля, докато ръцете ми започнаха да треперят; легенът беше твърде тежък, за да го държа в ръце дълго време. Успях да го облегна на каменния парапет, излях го и се върнах вътре. Не затворих вратите, а оставих пролетта да влезе в стаята. Моето момиче, моето смело момиче беше направило това. Тя ни беше върнала пролетта. И се беше върнала, беше се върнала, което за мен струваше колкото всичката пролет на света и повече.

Търках синята рокля, докато и последното петно се махна. Внимавах, разбира се, но рубините бяха здраво зашити, и не се откъснаха. Прострях роклята на един стол и я оставих навън да съхне; по-късно щях да я дам на Палмира и тя никога нямаше да узнае за петната. Когато се обърнах и влязох вътре, Ирина седеше до стола, държеше кърпата около тялото си и гледаше през прозореца; косата й се спускаше около нея и вече беше почти суха. Навън ставаше светло, слънцето изгряваше и тя излезе на балкона боса. За малко да кажа: Ще изстинеш, душенка, но задържах думите в устата си и преместих стола, за да й направя място до парапета. Застанах до нея и я прегърнах, за да топля слабото й тяло. Шумът от ято птици и други животни достигаше от далечината и се приближаваше с всеки миг, идваше все по-близо и по-близо, докато накрая беше около нас; виждах как катеричките скачат като сенки от дърво на дърво в градината под нас за още един момент и след това слънчевите лъчи огряха листата, свежите нови листа, после Ирина, и аз, и пойните птички гледахме как слънцето се издига над земята и огрява зелени, а не снежни поля.

Погалих главата й и казах:

— Всичко е наред, Иринушка, всичко е наред.

— Магрета — каза тя, без да ме поглежда, — той винаги ли е бил красив, Мирнатиус, дори и като дете?

— Да, винаги — отговорих аз. Не ми се наложи да се замисля; добре си спомнях. — Винаги. Такова красиво дете, дори и в люлката. Ходихме на кръщаването му. Очите му бяха като изумруди. Баща ти се надяваше да му го дадат за отглеждане — тогава майка ти още нямаше дете и той искаше да убеди царя, че то ще е по-добре при него, отколкото в къщата на мъж с много синове. Но майка ти не пожела да вземе бебето. Стоеше там, сякаш беше направена от камък и не искаше да го поеме. Дойката не можа да го сложи в ръцете й. Ох, колко се ядоса баща ти.

Поклатих глава, като си спомних: как херцогът й беше крещял, че на сутринта ще отиде и ще прегърне бебето и ще каже колко е красиво и колко й е мъчно, че няма дете; а Силвия през цялото време седеше мълчаливо с наведени очи и не казваше нищо…

И после изведнъж споменът ме връхлетя, както маслено петно изплува на повърхността на водата: как той крещеше и крещеше и когато накрая млъкна, Силвия го погледна със сребърните си очи и много тихо му каза:

— Не. Друго дете ще дойде в тази къща и то ще носи зимна корона.

И той спря да крещи, взе ръцете й и ги целуна и повече не спомена за отглеждане на принца. А Ирина се роди чак след четири години. Тогава вече бях забравила всичко това.

Ирина стоеше и гледаше пролетта, моята царица с нейната зимна корона и ястребовите очи на баща си, а лицето й все още беше толкова бледо. Притиснах я към себе си, като се опитвах да я успокоя, след онова, което я беше измъчило толкова.

— Влез вътре, душенка — прошепнах аз. — Косата ти е суха. Ще я сплета и после трябва малко да поспиш. Ела да си полегнеш на кушетката. Няма да позволя никой да те безпокои. Не е нужно да лягаш в леглото с него.

— Не. Знам. Не е нужно да лягам в леглото с него.

Влязохме вътре и след като сплетох косата й, тя легна на кушетката, а аз я завих. После излязох навън и казах на лакея, че царят и царицата са много уморени от снощното веселие и не трябва да бъдат безпокоени. После се върнах вътре, взех зелената рокля и седнах до прозореца да я довърша на пролетния въздух.

* * *

Когато се събудих в къщата на дядо ми на другата сутрин, в стаята беше задушно и горещо. Довлякох се до прозореца в полусън, за да го отворя и проветря. Майка ми и баща ми все още бяха в леглото и като станах, стъпих с босите си крака върху инкрустираната със злато рокля, която лежеше на пода пред леглото. Снощи я бях свалила от тялото си като змийска кожа, още докато родителите ми нещо ми говореха. Думите им ми се струваха безсмислени. После те спряха да говорят и само ме галеха по главата. Задрямах, докато те тихичко ми пееха, а в ноздрите си усещах познатата миризма на пушек и вълна, топло ми беше, най-после ми беше топло.

Отворих прозореца и топлият въздух ме удари в лицето. Намирах се доста високо в къщата на дядо ми и виждах отвъд градските стени полето и гората от другата страна, и цялото поле беше зелено, зелено, зелено, с млади листа, които вече потъмняваха с настъпването на лятото, а всички полски цветя бяха цъфнали изведнъж. Овощните дървета долу в градината на дядо ми също бяха цъфнали — сливите, черешите и ябълките цъфтяха едновременно, а във въздуха се носеше тихо жужене, сякаш всички пчели в света се бяха събрали да работят заедно. Никъде по земята нямаше следи от сняг.

След закуската, която ми се стори безвкусна, сгънах златно-сребърната рокля и я увих в хартия. По улиците имаше тълпи от хора, когато излязох с пакета в ръка. От синагогата се разнасяше пеене и тя беше пълна с хора, макар че беше още сутрин и по средата на седмицата. На пазара никой не работеше. Всички си разказваха какво се е случило: как Бог протегнал ръка, хвърлил Старик в ръцете на царя и сложил край на магьосническата зима.

Използвах роклята, за да вляза в херцогския дворец, като показах ъгълче от нея на един слуга, но трябваше да седя и да чакам пред входа за слугите около час, преди най-после някой да предаде съобщението и Ирина да нареди да ме качат горе — тя беше царица — царицата, която беше спасила царството, а аз бях само една малка лихварка от еврейския квартал, облечена с моята кафява вълнена рокля. Но щом получи съобщението, тя веднага изпрати някой да ме заведе при нея — старата си придружителка Магрета, която ме гледаше притеснено и разтревожено, сякаш мислеше, че роклята и просто сплетената ми коса са маскировка, но все пак ме заведе горе.

Ирина беше в спалнята си. Четири жени седяха до камината и трескаво шиеха, привършвайки една рокля; тя беше почти толкова разкошна, колкото чудовищната рокля, която аз бяха донесла. Ирина, изглежда, щеше да ходи на друга сватба тази вечер. Тя беше на балкона, където разчупваше хляб и хранеше птиците и катеричките: те всички бяха излезли на открито, също като хората по улиците, отслабнали и гладни след дългата зима, поемащи риска да се доближат до човек, за да получат храна. Тя им хвърляше шепа хляб, те се спускаха в краката й, грабваха хапките и изчезваха да си ги изядат на спокойствие, а после се връщаха за още.

— Трябва да го видя — казах аз.

— Защо? — попита ме тя бавно.

— Ние не само го спряхме, направихме нещо много повече! — отговорих аз. — Ако го държиш за… — погледнах през рамо към суетнята в стаята и не произнесох името — този да го поглъща, това няма само да спре зимата, то ще унищожи цялото му кралство. Всички в страната на Старик ще умрат, не само той!

Ирина свърши с раздаването на хляб и протегна празната си ръка към мен: по нея нямаше друга украса, освен пръстена от елфическо сребро — тънка лента, която блестеше със студена светлина дори и на силното слънце.

— Но какво друго искаш да направим? — каза тя, а аз я гледах ужасено. — Мирием, елфите на Старик плячкосват царството ни още откакто хората са се заселили тук. Те се отнасят към нас като към напаст по техните дървета, само че още по-жестоко.

— Много малко от тях! — казах аз. — Повечето не могат да идват тук, точно както ние не можем да ходим в тяхното царство, когато си поискаме. Само най-могъщите сред тях могат да отворят път… — Спрях, защото осъзнах, че не само че не подобрявам положението, а го влошавам.

— И точно тези имат властта да решават вместо другите — отговори Ирина. — Не мисля с удоволствие за смъртта на всички хора от Старик, но техният крал започна тази война. Той открадна пролетта: той щеше да остави целия наш народ, всички в Литвас, да умрат от глад. Искаш да ми кажеш, че той не е знаел какво прави?

— Не — казах аз мрачно. — Знаеше.

Ирина кимна.

— И моите ръце не са чисти, след снощи. Но няма да ги измия с кръвта на моя народ. А и не виждам какво друго можем да направим.

— Ако ни предложат договор в замяна на неговия живот, ще го спазват. Те никога не нарушават думата си.

— От кого ще дойде този договор? — продължи Ирина. — А дори и да дойде такъв… — Тя погледна в спалнята си: спалнята, която споделяше с царя и онова черно, димящо, гладно нещо, което живееше в него. Лицето й беше мрачно. — Няма да се преструвам, че ми харесва сделката, която направихме. Но днес в Литвас е пролет. И ще има хляб на масата на всеки селянин тази зима. — Тя пак се обърна към мен. — Ще им купя това — каза тихо тя. — Дори и да ми струва много скъпо.

И така, тръгнах си, без да съм постигнала нищо, освен куха празнота в стомаха си. Придружителката ме спря в стаята и попита колко искам за роклята, но аз само поклатих глава и излязох. Това не ми помогна. Можех да зарежа роклята на елфическата кралица, но бях такава доста дълго време, за да мога просто да го забравя. Въпреки това обаче не можех да кажа на Ирина, че греши, не можех да й кажа дори, че постъпва егоистично. Тя щеше да плати цената, която самата аз не бях готова да платя: щеше да легне с демона до себе си и макар че не му беше позволила да се докосне до душата й, тя усещаше как пръстите му се промъкват под кожата й.

И с това плащане щеше да ни купи не само пролетта. Тя щеше да ни купи пролет, и лято, а също и зима — зима, в която пътят на Старик няма да блести между дърветата и никакви облечени с бели пелерини нападатели няма да крадат златото ни. Вместо това нашите дървари, ловци и фермери щяха да ходят в гората с брадви и да поставят капани за животните с бели козини. Тя щеше да ни купи гората и замръзналата река, и щеше да има богата реколта и дървен материал, и за десет години малката и бедна Литвас щеше да се превърне в богато царство, докато някъде там долу в тъмна стая Чернобог щеше да яде децата на Старик, хапка по хапка, за да бъдем всички ние на топло.

Върнах се в къщата на дядо ми. Майка ми нетърпеливо ме чакаше отвън, седнала на стълбите, сякаш не можеше да изтърпи да не съм пред очите й. Седнах до нея, а тя ме прегърна и ме целуна по челото, сложи главата ми на рамото си и ме галеше по косата. Около нас много хора влизаха и излизаха от къщата: гостите от сватбата си заминаваха с обикновени, усмихнати лица. Те вече забравяха нощта с танци под белите дървета, със зимата и горящите сенки, които бяха дошли в къщата сред нас.

Само дядо ми си спомняше донякъде. Тази сутрин се бях измъкнала на пръсти от спалнята, докато родителите ми спяха, за да закуся с чаша чай и парче хляб в кухнята; бях объркана и се опитвах да запълня студената празнота вътре в мен. Все още беше рано, само двама-трима слуги се движеха из къщата и започваха да слагат закуска на масите за гостите, които скоро щяха да се събудят. Но след малко един от тях дойде и ми каза, че дядо ми иска да ме види. Качих се в кабинета му. Той стоеше на прозореца, мръщеше се на пролетта, обърна се и ме погледна в очите.

— Е, Мирием? — рязко попита той със същия тон, с който се обръщаше към мен, когато идвах да му покажа счетоводните си книги. Той питаше дали те са чисти и точни, а аз установих, че не мога да му отговоря.

Бях ходила в двореца на херцога и като се върнах, нямах по-добър отговор, отколкото преди да отида. Би трябвало да бъде лесно. Самият Старик ми беше казал да: беше ми се поклонил без омраза и дори без упрек, сякаш имах право да постъпя точно както бе постъпил той и да подпаля неговото царство, точно както той се беше опитал да потопи моето в лед. И може би имах право, но аз не бях от Старик. Бях казала благодаря на Флек, Цоп и Шофер и бях дала име на онова малко момиченце, за което не исках да мисля. То имаше право да иска нещо от мен, дори и никой друг да нямаше.

— Ще си отидем вкъщи утре — каза майка ми тихо в косата ми. — Ще си отидем вкъщи, Мирием.

Това беше единственото ми желание, единствената надежда, която ми беше давала кураж, но сега вече не можех да си го представя. Струваше ми се толкова нереално, колкото стъклената планина и сребърния път. Наистина ли щях да се върна в тясното градче, да храня пилетата и козите и да усещам по гърба си злобата на хората, които бях спасила? Те нямаха право да ме мразят, но независимо от това щяха да ме мразят. Старик беше само приказка за зимните вечери. Аз бях тяхното чудовище, чудовището, което виждаха и разбираха, което искаха да разкъсат. Нямаше да повярват, че съм направила нещо, за да им помогна, дори и да чуеха разкази за това.

И щяха да са прави, защото аз изобщо не го бях направила заради тях. Ирина ги беше спасила и те я обожаваха. Аз го бях направила за себе си и за родителите си и за тези хора: за дядо ми, за Басия, за втората ми братовчедка Илена, която слезе по стълбите и ни целуна по бузите, преди да се качи на чакащата я кола и да замине за друго тясно село, където живееше със седем други къщи около нейната, а всички села в околността ги мразеха. Направих го за мъжете и жените, които минаваха покрай къщата на дядо ми. Литвас не беше мой дом; тя беше само водата, около която живеехме, а моят народ се беше свил по бреговете на реката, която от време на време прииждаше и една вълна завличаше някои от нас към дъното и ги даваше за храна на рибите.

Нямах родина, за която да го направя. Имах само хора, но какво можех да кажа за другите хора: за Флек, за Цоп, за Шофер, чиито живот бях обвързала с моя, за малкото момиче, на което бях дала еврейско име като дар, а след това бях заминала, за да унищожа нейния дом?

Но вече го бях направила и изглеждаше, че нямам сили да го поправя. Тук бях човек без значение. Бях само едно момиче, лихварка от малко градче с малко злато в банката, а онова, което някога ми се струваше цяло състояние, сега приличаше на оскъдна шепа монети, много по-малко от един сандък в съкровищницата на моя крал Старик. Хванах една сребърна вилица сутринта и я държах в ръце, като не бях сигурна какво искам да се случи. Нищо не се случи. Вилицата си остана сребърна. Каквато и магия да притежавах, тя беше там в зимното кралство, което никога нямаше да видя. Кралство, което скоро щеше да изчезне под същата приливна вълна. И нямаше какво друго да кажа по въпроса.

Влязох вътре с майка ми. В нашата спалня опаковахме малкото неща, които родителите ми носеха със себе си, и слязохме долу да помагаме: в къщата все още имаше много хора, хора, които никога не бях виждала, но те все пак ми бяха роднини и приятели, трябваше да се готви, да се мият чинии, да се слагат и раздигат маси, да се хранят деца и да се люлеят плачещи бебета. Тълпа от жени около мен вършеше море от женска работа, която никога не затихваше, никога не се променяше и винаги поглъщаше всичкото време, което й се отделяше, а то все не стигаше. Още една гладна водна маса. Потопих се в нея като в ритуална баня и с радост й позволих да се затвори над главата ми. Исках да запуша ушите, и очите, и устата си с нея. За това можех да се тревожа, можех да се тревожа дали ще стигне храната, дали хлябът ще втаса, дали говеждото се е пекло достатъчно дълго, дали има достатъчно столове около масата; тези неща можеха да се поправят.

Никой не се учуди, че ме вижда. Никой не ме попита къде съм била. Всички ме целуваха като ме видеха за пръв път и ми казваха, че много съм пораснала, а някои дори ме питаха кога ще танцуват на моята сватба. Радваха се, че бях там, радваха се, че помагах, но в същото време нямах значение. Нямаше нищо специално в мен и се радвах, толкова се радвах, че отново съм обикновена.

Накрая и аз седнах на масата да напълня собствената си чиния, изморена от сервирането и готвенето, достатъчно изморена, за да не мисля за нищо. Вечерята свършваше и гостите си тръгваха, вече казваха довиждане и излизаха от вратата. Аз все още бях дълбоко под водата, неразличима риба в пасаж. После изведнъж потокът прекъсна. Хората се разотидоха и на входа се показа човек с ливреята на царски лакей в червено, златно и черно, който ни изгледа отвисоко с леко презрение, произтичащо от взето на заем превъзходство.

И когато влезе, аз се изправих. Не беше моя работа, не беше работа на неомъжено момиче в къщата на дядо ми, но станах и остро го попитах през масата:

— За какво идваш?

Той замълча и ме изгледа, после каза много хладно:

— Нося писмо за Ванда Виткус: ти ли си Ванда Виткус?

През целия следобед Ванда плуваше около мен в тълпата от жени; тя носеше тежки табли с чинии и големи кофи с вода, и почти не си говорехме, но се поглеждахме и бяхме заедно в работата, в безопасната и проста работа. Тя стоеше в дъното на стаята пред кухнята и след малко излезе напред, избърса мокрите си зачервени ръце в престилката, а лакеят й подаде писмото: дебел сгънат лист тежък пергамент, запечатан с голямо парче опушен червен восък с няколко капки като кръв, които се бяха стекли, преди да се втвърди.

Тя го взе, отвори го и дълго го гледа, после вдигна престилката и покри устата си с нея, стисна устни, кимна два пъти с глава, сгъна писмото, хвана го здраво и го притисна към гърдите си, после се обърна и отиде в задната част на къщата към стълбите. Лакеят ни изгледа пренебрежително — ние не бяхме важни, нямахме значение — обърна се и излезе от къщата толкова бързо, колкото беше дошъл.

Аз все още седях на масата. Разговорът около мен продължи; потокът пак потече — Кога пак ще дойдеш в града, Колко годишен е най-големият ти син, Как върви търговията на мъжа ти? — равномерни, плискащи се вълни, но аз не се върнах под водата. Дръпнах стола си от масата и се качих горе в кабинета на дядо ми. Той седеше там с няколко други възрастни мъже и всички разговаряха с дълбоки гласове; те пушеха пури и лули и обсъждаха работата си. Погледнаха ме намръщено: не ми беше там мястото, освен ако не идвах да им донеса още бренди, или чай, или ядене.

Но дядо ми не се намръщи. Той само ме погледна и отмести чашата и пурата си.

— Ела — каза той и ме заведе в малката стаичка до кабинета си, където държеше важни документи, заключени зад стъклени врати. Затвори вратата зад нас и ме погледна.

— Имам дълг — казах аз. — Трябва да намеря начин да го изплатя.

Глава 21

На сутринта имаше червени пришки по дланите ми, където бях държала сребърната верига със Сергей и Степон. Снощи, преди да си тръгне, царицата ме попита:

— Как мога да ти се отплатя?

Не знаех какво да кажа, защото аз точно това правех; отплащах се. Мирием ме беше извадила от къщата на баща ми за шест копейки, а аз струвах само три прасета за баща ми, който крадеше пари от нея с лъжи. Майка й беше сложила хляб в чинията ми и обич в сърцето ми. Баща й беше благословил хляба с песен, преди да ми даде да ям. Нямаше значение, че не разбирах думите. Те ми го дадоха, въпреки че не знаех защо го правят и мислех, че са дяволи. Мирием ми беше плащала със сребро за работата ми. Тя ми беше подала ръка и беше взела моята, сякаш съм някой, който може сам да сключва сделки, а не някой, който краде от баща си. В нейната къща имаше храна за мен.

А този Старик искаше да я вземе, без да плаща. Накара я да му дава злато, за да спаси живота си, сякаш му принадлежеше, просто защото е достатъчно силен, за да я убие. Баща ми беше достатъчно силен, за да ме убие, но от това не следваше, че му принадлежа. Той ме продаваше за шест копейки, за три прасета, за бутилка крупик. Опитваше се да ме продава отново и отново, сякаш все още бях негова, нищо, че вече ме беше продал. Така разсъждаваше и този Старик. Той искаше да я задържи завинаги и тя да му носи още злато, без значение какво иска тя, защото беше силен.

Но и аз бях силна. Бях достатъчно силна, че да накарам панова Манделщам да оздравее, бях достатъчно силна, че да се науча на магия, на магията на Мирием. А снощи не знаех дали съм достатъчно силна, за да спра Старик, дори и със сребърна верига, дори и със Сергей и Степон, дори и с майката и бащата на Мирием. Но не знаех дали мога да направя всички тези неща, докато не станаха и не ги направих. Трябваше първо да свърша работата, без да знам. Накрая Степон скри лице в престилката ми и плака, защото още го беше страх, и ме попита откъде знаех, че царицата ще направи магия и ще попречи на Старик да ни убие, а аз трябваше да му кажа, че не знаех. Знаех само, че първо трябваше да се свърши работата.

Затова, когато царицата ме попита как може да ми се отплати, не знаех какво да кажа. Не го направих заради нея. Не я познавам. Тя може да е царица, но аз дори не й знаех името. Един ден, когато бях десетгодишна, една съседка дойде вкъщи и каза, че царят е умрял. Затова не разбирах какво толкова голямо значение има царят. А сега, когато съм виждала цар, не исках да имам нищо общо с такъв. Той беше ужасен и пълен с огън. Бих й казала, че ако иска да ми се отплати, трябва да махне царя, но той вече беше излязъл от къщата със стражите, които водеха Старик.

Но бащата на Мирием чу какво ме попита тя и видя, че не знаех какво да кажа. Той имаше голяма подутина от едната страна на лицето си, а ръцете му бяха изранени там, където беше стискал сребърната верига с мен. Седеше с панова Манделщам и двамата бяха прегърнали Мирием, целуваха я по главата, галеха я по лицето и тя струваше за тях много повече от сребърни копейки, повече от злато, повече от всичко, което притежават. Но като видя, че не знам какво да правя, той целуна Мирием по челото, стана, прекоси с куцане стаята, дойде при царицата и каза:

— Това смело момиче и братята й дойдоха в града с нас, защото вкъщи имат неприятности. — После сложи ръка на рамото ми и ми каза нежно: — Отиди да седнеш и да си починеш, Ванда. Аз ще й разкажа за теб.

Отидох и седнах със Сергей и Степон, прегърнах ги и те ме прегърнаха. Бяхме много далеч, за да чуваме какво й казва панов Манделщам, защото той говореше много тихо. Но той поговори малко с царицата, после стана, върна се с куцане при нас и ни каза, че всичко ще бъде наред. Вярвахме му. Царицата вече излизаше от къщата. Тя излезе от големите врати на двора, където я чакаха още стражи. Двама от тях протегнаха ръце, хванаха вратите и ги затвориха. Останахме вътре в къщата без тях.

В стаята цареше безпорядък. По масите все още имаше храна, която започваше да се разваля и мухите вече се въртяха около нея. Навсякъде имаше обърнати столове, а от огнището по пода излизаха черни, обгорени следи, подобни на отпечатъците, които мъж, обут с тежки ботуши оставя в снега. Голямата златна корона на Мирием се търкаляше по земята до огнището, подвита и изкривена, както и почти разтопена. Никой не би могъл да я носи. Но това нямаше значение. Погледнахме семейството на Мирием и те ни погледнаха. Всички станахме, панов Манделщам сложи ръка на рамото на Сергей, аз прегърнах панова Манделщам през кръста и направихме кръг, ние шестимата: бяхме семейство и не бяхме пуснали вълка; за още един ден не бяхме пуснали вълка.

После се качихме горе и легнахме да спим. Не разтребихме стаята. Спах дълго време в красивата, голяма, тиха стая горе, където свършваха стълбите, а когато се събудих, навън беше пролет, навсякъде беше пролет и усещах, че и вътре в мен е пролет. Макар да имах мехури по ръцете, аз се чувствах толкова силна, че дори не се тревожех какво ще стане с нас. Целунах Сергей и Степон и слязох долу да помагам на другите жени в къщата; вече не ми пречеше, че не разбирам какво си говорят. Когато някоя жена ми кажеше нещо, което не разбирах, аз само й се усмихвах и тя в отговор също ми се усмихваше.

— Ох, забравих! — казваше тя, после ми повтаряше същото нещо, само че с думи, които знаех.

Разнасях чинии по масите: имаше маси във всички стаи, за хората да седнат и да се хранят. Хората бяха по-малко от вчера, но все пак много и бяха сложили маси във всички стаи с много столове един до друг около тях. Имаше маси в другата стая за танци. Някой друг беше изчистил безпорядъка и вече не виждах черните стъпки по пода, тъй като върху тях беше постлан голям килим и отгоре бяха поставени маси, а в огнищата нямаше огън, защото беше много топло, вместо това прозорците бяха отворени, за да се проветри. Миризмата на пушек беше изчезнала.

Навсякъде имаше храна, толкова много храна, че почти не можехме да намерим място, където да сложим още храна, защото всички места бяха заети. Когато огладнях, седнах на масата и ядох, докато се заситих, а после пак помагах да сервираме още храна за още хора. Постоянно правех това. По-късно през деня Мирием и майка й също дойдоха и всички работехме заедно.

Точно бях оставила на земята две кофи с вода, които бях донесла от чешмата в града, когато чух шум в стаята с масите и после чух как Мирием пита с твърд и ясен глас:

— За какво идваш? — И звучеше като че ли някой пак е дошъл да ни причинява зло. Изскочих от кухнята и излязох в преддверието, а там един страж с меч и красиви дрехи каза името ми. Каза, че има писмо за мен. За момент се изплаших, но бях в къщата с всички тези хора и си помислих, че бях достатъчно силна и за това; затова излязох напред, протегнах ръка и го оставих да сложи писмото в нея.

На писмото имаше нещо тежко от восък, червен като кръв, а отгоре имаше отпечатък с корона. Разчупих го и погледнах думите. Знаех как да ги прочета, защото Мирием ме беше научила, затова в устата си беззвучно с езика си изрекох думите една след друга, а в писмото се казваше: Да бъде известно на всеки, който дойде в Нашето владение Литвас, че по Наша имперска заповед жената Ванда Виткус, нейният брат Сергей Виткус и брат й Степон Виткус са помилвани за всички престъпления, в които са обвинени. Нека никой не си позволи да вдигне ръка срещу тях; а всички Наши поданици да ги почитат заради голямата им смелост и заслуги към Нас и Литвас. С настоящето им даваме разрешение да отидат в Голямата гора и там да получат безусловно право на собственост върху всеки незает имот, където намерят за добре, и там да получат от Нашата ръка право на собственост върху всяка свободна земя, която обработват или оградят за пасище в срок от три години, след което да ги притежават за себе си и за наследниците си.

Под тези думи имаше нещо дълго, надраскано с мастило, което не беше дума, а име: Мирнатиус, а после следваше Цар на Литвас и Росон, ерцхерцог на Корон, на Иркун, на Томониец, на Сервено, принц на Маралия, на Роверна, на Саматония, господар на Източните покрайнини и накрая в списъка, господар и владетел на Голямата северна гора.

Погледнах писмото и тогава разбрах защо царят имаше значение. Това беше магия, като магията на Мирием. Този цар, този ужасен цар можеше да ми даде това писмо и сега бяхме спасени. Вече нямаше да се страхувам от нищо. Никой от града не можеше да погледне това писмо и после да се опита да обеси Сергей. Те щяха да погледнат името на царя на хартията и да се страхуват от него, нищо, че беше далеч.

Но сега дори нямаше нужда да се връщаме в нашия град. Нямаше нужда да се връщаме в къщата на баща си, където той може би все още лежеше на пода, и нямаше нужда да се връщаме в онази ферма, където почти нищо не растеше, а бирникът идваше всяка година. Това писмо казваше, че можем да отидем в гората и да вземем всяка земя, която искаме. Тя можеше да бъде най-хубавата земя, която намерехме. Тя можеше да е пълна с големи дървета, които щяхме да отсечем и продадем за много пари. Знам, че едно голямо дърво струва много пари, защото в годината преди майка ми да умре в стопанството на съседите имаше едно голямо дърво и то падна, а той много усилено работи, бързо го наряза, преди да са дошли хората на болярина и скри две големи парчета в гората. Па видял това, една вечер се върна и каза горчиво:

— Ето един умен човек, ще изкара десет копейки от това дърво.

Но мама поклати глава и каза:

— То не е негова собственост, ще има неприятности.

Той я удари и извика:

— Много знаеш ти.

Но на следващия ден хората на болярина дойдоха с голяма каруца и с тях имаше един човек, който разгледа парчетата и някак позна, че част от дървото липсва, и те жестоко биха съседа ни, докато им каза къде е скрил парчетата, и после го оставиха окървавен на земята. Той дълго време боледува поради този побой, а жена му се мъчеше да засее нивите сама, защото той не можеше да ходи. Един ден през зимата тя дойде да моли за храна и мама й даде нещо. Па я би за това вечерта, въпреки че коремът й вече растеше.

Но никой няма да ни бие, че сме отсекли някакво дърво, защото в това писмо царят казваше, че можем. Той казваше, че те са наши. Можеше да гледаме кози и пилета и да отглеждаме ръж. А дори и не трябваше да строим къща. Можеше да отидем в малката къщичка, къщата, която ни беше спасила, където вече имаше градина и хамбар, и можеше да си изградим ферма около нея. Писмото казваше, че може да направим това, защото никой не живееше в нея. Помислих си, че ще отидем там, ще влезем вътре и ще обещаем да се грижим за нея, ще обещаем, че ако някой, който някога е живял там, иска да се върне, ще му дадем най-хубавото легло и колкото храна иска, и ще може да остане при нас колкото иска.

А после си помислих, ако някой изобщо дойдеше в къщата — ако дойдеше някой, който беше гладен или имаше неприятности — щяхме да му дадем подслон. Щеше да има храна в нашата къща за него и щяхме да му се зарадваме. Като панова Манделщам. Това казваше писмото. Можеше да си изградим къща като нейната и да нахраним всеки, който дойде.

Занесох писмото горе на Сергей и Степон. Сергей беше помогнал с конете, а Степон беше помагал на него за известно време, макар че все още беше много шумно, но после той се качи горе и още го беше страх, затова Сергей отиде с него. Качих се при тях, влязох в стаята и им показах писмото. Те не можеха да четат букви, но видяха големия червен печат и пипнаха с пръсти тежката, мека хартия, а аз им казах внимателно на глас какво пише вътре, после ги попитах дали искат да направим това, което аз искам, дали искат да отидем в малката къщичка в гората и да си направим стопанство там и да пускаме всеки, който е в беда и дойде при нас. Не казах Ще го направим, въпреки че го исках. Питах ги дали и те го искат.

Сергей протегна ръка и внимателно взе писмото в ръцете си. Оставих го да го държи. Той много леко докосна с пръсти една буква на хартията, за да види дали ще излезе. Буквата не помръдна.

— Да — каза тихо той. — Да.

— Може ли да ги помолим да дойдат да живеят с нас? — попита Степон. Говореше за семейството на Мирием. — Може ли да ги помолим да дойдат? А аз ще засадя орехчето и тогава и мама ще бъде с нас. Тогава всички ще бъдем заедно и това ще бъде най-хубавото.

Когато го каза, аз се разплаках, защото беше прав, това щеше да е най-хубавото, толкова хубаво, че дори не бях посмяла да си го помисля. Сергей сложи ръка на рамото ми и каза на Степон:

— Да. Ще ги помолим да дойдат.

Избърсах сълзите от очите си, внимателно, за да не изцапам писмото.

* * *

Излязох от кабинета на дядо ми и се върнах в стаята при родителите ми. Те стояха до камината, а Ванда и братята й бяха слезли долу при тях; Ванда беше донесла царското писмо и го беше дала на баща ми, който го гледаше учудено.

— Може да отидем и да доведем козите — казваше Ванда на него и на майка ми. — И пилетата. Сега е топло. Можем да пристроим още стаи към къщата до зимата. Можем да отсечем няколко дървета. Ще има място.

Като се приближих и погледнах писмото, където царят се беше подписал с Господар и владетел на Голямата северна гора, разбрах: Ирина се отплащаше. Даваше на Ванда стопанство, в замяна на което тя трябваше да заведе братята си и силните си ръце в гората, където да секат дървета и да засаждат зърно, да построят къща и обор, първата от много, които щяха да последват.

— Да оставим къщата си? — попита бавно майка ми. — Но ние сме живели там толкова дълго.

И тогава разбрах, че Ванда кани родителите ми да живеят с тях във фермата, която царят им беше дал; тя искаше от тях да напуснат нашето градче, нашата къща, нашето малко, тясно островче в реката, което винаги беше заплашено от наводнение.

— И какво има там, дето да заслужава да останете? — казах аз. — То не е наше. На болярина е. Всички подобрения, които сме направили, сме ги направили за него, безплатно. Дори не ни е позволено да го купим, ако пожелаем. Но ако има кой да им помогне, Сергей и Ванда могат да разчистят повече земя и да направят фермата по-богата. Разбира се, че трябва да отидете.

Майка ми замълча; те ме погледнаха и чуха онова, което не бях казала, а тя протегна ръка към мен:

— Мирием!

Преглътнах. На устата ми беше да кажа: „Отидете утре, останете с мен още един ден”, но си помислих за Ребека, тънка като парче син лед. Колко време остава, преди да се стопи?

— Трябва да тръгнете още сега — казах аз. — Днес, преди слънцето да залезе.

— Не — каза баща ми решително и стана: моят благ, нежен баща най-после се ядоса. — Мирием, не. Този Старик беше прав! Той заслужава това, което му се случи! Такава е наградата за злото.

— Има едно дете — казах аз със задавен глас, а гърлото ми се сви. Майка ми силно стисна ръката ми. — Аз й дадох име. Да оставя ли демонът да пирува с нея, защото той е зъл?

— Всяка зима те идват от тяхното ледено царство да крадат и убиват — каза баща ми след малко, същото, което и Ирина беше казала, но после ме попита нещо, което прозвуча като молба: — Има ли поне десет праведни хора сред тях?

Поех дълбоко дъх, все още се страхувах, но и донякъде изпитах облекчение: това правеше отговора по-лесен.

— Знам, че има трима — казах аз, сложих и другата си ръка върху ръката на майка ми и също я стиснах. — Трябва да го направя, знам, че трябва.

Взех деформираната златна корона и я занесох в дюкяна на Исак, където сега по-малкият му брат го заместваше. Той внимателно я претопи и я изля в плоски кюлчета. Скрих ги в една торба и отидох с нея на големия пазар в центъра на града. Едно по едно ги размених, без да се интересувам дали сделката е добра, стига да беше бърза. Замених ги за една кола, два силни коня да я теглят, кафез с пилета, брадва, трион, чукове, пирони. Купих рало с палешници, два остри сърпа, чували със семена за посев от ръж и боб. Сергей и Ванда дойдоха с мен; те натовариха всичко в колата на висока купчина. И накрая купих две съвсем еднакви дълги наметала с качулки, тъмносиви: беше добра сделка, цената им много беше паднала от вчера, намерих ги на една сергия, пълна с такива.

Отне ни доста време, докато закараме препълнената кола до къщата на дядо ми: улиците бяха пълни с коли, които почти не помръдваха. Докато бавно се придвижвахме напред, Ванда каза:

— Има сватба.

Погледнах през страничната уличка към голямата катедрала и видях как една принцеса слиза по стълбите и носи моята елфическа бяло-златна рокля и тънка корона на главата си; тя се усмихваше триумфално, а същото правеше и съпругът й до нея, сред тълпата от бляскави благородници. Потърсих с поглед Ирина — тя вече беше в подножието на стълбите с царя до нея и се качваше в отворена каляска. Слънцето огряваше сребърната й корона, а той седна, облегна се на лакът и изглеждаше раздразнен и отегчен, но нямаше следи от демона, който се криеше под кожата му. Бързо отклоних поглед.

Докато се приберем стана късно, но слънцето още не беше залязло: в края на краищата, вече беше почти лято. Не чакахме да вечеряме. Беше дошъл нашият ред да кажем довиждане на оредяващите гости. Целунах дядо си и баба си на масата, а дядо ми ме дръпна към себе си и ме целуна по челото.

— Помниш ли? — попита ме тихо той.

— Да — отговорих аз. — В улицата зад къщата на Амтал, до синагогата.

Той кимна.

Качихме се на колата и отпътувахме, а всички ни махаха. Сергей и баща ми седнаха на капрата: конете бяха скъпи, но хубави, добре обучени коне; не беше трудно да ги караш. Аз носех наметалото и вдигнах качулката над главата си. Дори и в този час улиците бяха оживени: гостилниците изваждаха маси и столове навън, за да седнат хората на хубавото време, а ние трябваше да завием по една тясна уличка, където децата бяха прибрани вътре за вечеря. Стигнахме до средата на улицата и за момент тя остана съвсем празна. Майка ми разстла наметалото върху два чувала със зърно на дъното, сякаш аз лежа там заспала. Степон свали ботушите си — моите стари ботуши — и ги сложи да се подават от края. После се измъкнах от колата.

Останах под сянката на две къщи, докато колата продължи пътя си надолу по улицата към портите на еврейския квартал. Там и на градските врати щяха да искат от баща ми имената на всички пътници в колата и той щеше да каже и моето име с другите, щеше да плати пътната такса за всички с няколко монети отгоре, за да ускори работата. Ако Ирина станеше подозрителна и утре изпратеше хора да ме питат дали знам къде е отишъл Старик, всеки напълно честно щеше да отговори, че съм напуснала града преди свечеряване със семейството си; щяха да видят, че така е записано собственоръчно от стражите и никой нямаше да признае, че ни е пуснал набързо, защото е взел подкуп.

Когато колата вече не се виждаше, аз нахлупих качулката си още по-ниско, прегърбих рамене като някоя стара баба и тръгнах по тесните улички към синагогата, а там попитах един млад мъж, който отиваше да се моли, къде е къщата на Амтал; той ми я показа. Калдъръмът на улицата зад нея беше стар и изтъркан; имаше дълбоки следи от колелата на каруци, липсващи камъни и дупки. На гърба на къщата в средата имаше тесен вход, широк, колкото да се промъкне човек, а пред него бяха натрупани чували с боклук. Проврях се между тях и стигнах до решетката на стария канал. Лесно я отворих и там ме чакаше стълба, по която да сляза долу. Чакаше много хора да слязат долу, тук, близо до синагогата, в случай че един ден през стените на квартала влезеха мъже с факли и брадви, както това е станало на запад, когато бабата на баба ми била младо момиче.

Влязох вътре и дръпнах решетката на място, а после тръгнах надолу по дългата стълба към канала. Единственото осветление над главата ми идваше от кръглата решетка, през която проникваха лъчите на залязващото слънце, а тя ставаше все по-малка и по-малка, като слизах надолу. Нямах фенер или факла, но и не исках да имам. Светлината отдалеч би съобщила на някого, че идвам. Този път трябваше да го извървя на тъмно.

Застанах с гръб към стълбата, протегнах ръце и опипвах стените, докато намерих малката дупка, издълбана под формата на звезда с шест лъча. Сложих ръка върху нея и тръгнах напред бавно в тъмнината, като държах пръстите си разтворени на тази височина. Отброих десет крачки и напипах друга звезда.

Стори ми се, че вървя дълго, но сигурно не беше така: разстоянието от синагогата до градските стени не беше толкова голямо. Последната светлина от решетката се скри зад мен много бързо. Не виждах нищо, задушавах се, а дишането ми звучеше ужасно шумно в собствените ми уши. Но продължавах да броя до десет и ако не успеех да намеря следващата звезда, опипвах стената, докато я намеря, или се връщах една крачка назад и пак я търсех. Веднъж трябваше да се върна две крачки назад, а под ръцете ми имаше само гола стена — изплаших се, направих четири крачки напред и накрая я открих. После звездите свършиха, стената под ръката ми изчезна, спънах се в някаква издатина в пръстта и паднах, като опрях ръце в лепкава кал. Изправих се, изтрих се в наметалото, върнах се пипнешком в тъмното, докато намерих с пръсти ъгъла на завоя и стената на тунела.

Спомних си какво ми разказа дядо ми, когато бяхме само двамата в малката стаичка.

„Навремето, преди обсадата, там имаше кула в стената. Войниците на херцога я разрушиха, когато направиха пробива. А после, когато построи пак стената, херцогът не пожела да възстанови кулата. Имаше пари за това. Но той предпочете да не я възстановява. Защо не? — Дядо ми разпери ръце и сви рамене в недоумение. — Кула, която да пази гърба на града, защо не? И когато стената беше построена отново и всички работници си отидоха, двамата с брат ми Йошуа решихме да разберем защо и слязохме долу в канализацията с въжета, за да не се загубим. И намерихме тунела, който беше направил.

Никой друг не знае. Само прачичо ти, баба ти, Амтал и равинът. Амтал поддържа решетката чиста. Аз му плащам за това, плащам му наема. Когато остарее, ще каже на сина си. Никога не го използваме: нито за контрабанда, нито за да избегнем таксите. Никой не знае, че знаем. Там сигурно са го сложили този твой съпруг, в тази кула в края на тунела.

Сега трябва да ми кажеш, Мирием. Разбираш какво представлява този тунел. Този тунел е живот. Ако пленникът им изчезне, дори и тебе да не те хванат, тези големите — херцогът, царят, — те няма да вдигнат рамене и да кажат, е, голяма работа. Те ще питат как. Ще търсят следи. Може би ще затворят входовете към канала. А може и да тръгнат по следите и да намерят решетката. Може би дори ще излязат оттам, ще видят къщата на Амтал, ще опрат нож в гърлото на децата му и Амтал ще им каже кой му плаща да го поддържа чист.

Казвам ти това с надежда да разбереш, че нищо не е сигурно. Ако дойдат тук, дори и Амтал да им е казал името ми, има неща, които мога да направя, за да се защитя. Аз имам много пари и съм полезен на херцога. Той няма да бърза да ме унищожи, не е такъв човек. А има и шанс те да не направят нищо от тези неща. Може да кажат, той е магическо същество, излетял е! Не е минал през канализацията. Може и да оставят нещата така.

Затова не ти казвам, че слагаш моя живот и живота на баба ти на кантара. Казвам ти, това са опасностите. Някои е по-вероятно да се случат от други. Претегли ги, пресметни всичко и ще знаеш цената. После ти самата трябва да кажеш, това ли дължиш?

Толкова много ли дължиш на този Старик, който дойде и те взе без твоето и нашето съгласие, незаконно? Неговите действия, не твоите, са го довели в това положение. Крадецът, който е откраднал нож и се е порязал на него, не може да обвинява домакинята, че го е държала остър.”

Не почака да му отговоря. Погали ме по бузата и излезе.

И ето че сега стоях пред завоя на тунела на херцога, опряла ръце в калта — това беше спасителния път за моя народ, който може би щях да затворя завинаги, за да спася народа на Старик. Възможно беше да ме заловят, ако в другия край имаше стражи, и да не направя нищо добро за никого. Вече си бях отговорила на въпроса, но трябваше да продължавам да си отговарям с всяка крачка, която правех по прохода, и така до самия край.

* * *

След като Мирием слезе от колата, аз свалих ботушите си и ги пъхнах да се подават от наметалото. Нямах нищо против да ги сваля, защото беше топло, а и без това седях вътре в колата. Толкова се радвах, че си тръгваме от този ужасен град. Сега беше станало още по-лошо отпреди. Улиците навсякъде бяха пълни с хора, защото нямаше сняг и те искаха да са навън, да говорят в един глас и да вдигат шум. Седях в дъното на колата до чувалите, които се преструваха, че са Мирием, и се мъчех да се преструвам, че и аз съм чувал. Трябваше само да лежа със запушени уши и да чакам да излезем от града. Много време мина, докато стигнем до големите градски врати и панов Манделщам слезе от колата, за да даде пари на човека на вратата, защото градът беше толкова ужасно място, че трябваше да платим, за да излезем от него.

Но след това Сергей пое юздите и каза „Дий” на конете като истински колар, а те тръгнаха бързо и излязохме от града. За известно време всички бяхме в безопасност. Сергей караше, докато пътят зави и вече не се виждаха градските врати, ако седиш отзад в колата и се обърнеш да погледнеш. Помъчих се да ги видя, когато той спря колата, но не се виждаха, макар че все още виждах дима, който излизаше от къщите и всички хора в тях. Тотава Сергей даде поводите на панов Манделщам, скочи на земята, погледна ме мен и Ванда, и всички нас, и ни кимна за довиждане. Той щеше да отиде зад градските врати, да се скрие и да чака Мирием да излезе, ако излезе.

Не ми харесваше, че оставяме Сергей. Ами ако Мирием не излезе? Ами ако Старик излезе сам? Той може да убие Сергей. Може пак да го остави да лежи безчувствен на земята. Ами ако вместо него излезе царят? Това щеше да е също толкова лошо, може би дори още по-лошо.

Панов Манделщам искаше да отиде вместо Мирием, после искаше да отиде с Мирием, но Мирием му отговори не и не. Каза не на първото, защото Старик на нея нямаше да й направи нищо лошо, а на второто, защото един човек щеше да бъде по-тих, в случай че там има страж и още защото не можеше да излъжем стражата на вратите, ако двама души липсват, но това не бяха истинските причини. Истинската причина беше, че панов Манделщам беше ранен. Целият беше покрит със синини.

Знаех това, защото по врата му имаше морави следи, които се виждаха под ризата му, въпреки че Старик не го беше ударил там. Знаех колко силно трябва да те удари някой, за да се появят синини на други места. Старик го беше ударил толкова силно и знаех, че има червени петна навсякъде под дрехите му, а дори и да не знаех това тогава, пак щях да знам, че е ранен, защото куцаше и от време на време слагаше ръка на кръста си и дишаше внимателно за малко, а също така и два пъти заспа през деня.

Мирием обаче не каза това, каза само онези други причини.

— Тогава ще те чакам вън от града — каза накрая панов Манделщам.

Мирием и на това отказа, но панов Манделщам твърдо клатеше глава, беше я оставил да му каже не преди, но вече не искаше да чуе никакво не, а й каза също, че не знае къде е къщата.

Тогава Сергей каза на панов Манделщам:

— Аз ще я чакам. Ти не можеш да ходиш бързо. Аз мога да я доведа до къщата.

Панов Манделщам продължаваше да се тревожи, но Сергей беше по-едър и по-силен от него, освен това не беше ранен.

— Той е прав — каза Мирием. — Двамата ще стигнем по-бързо.

И беше решено, че Сергей ще чака Мирием, а ние останалите ще продължим пътя си, така че ако някой дойде в къщата и ни търси, преди те да са се върнали, ние да сме там, да работим из къщата и да кажем, че Сергей и Мирием са отишли да доведат козите.

— Но ние ще сме се върнали много преди това — каза Мирием, сякаш всичко, което те със Сергей трябваше да направят, беше да ходят от града до къщата, но тя всъщност не го вярваше. В началото си помислих, че е глупава, защото не беше сигурна дали ще излезе оттам. Но тя не беше глупава; тя не го мислеше. Разбрах го, защото когато се качихме в нашата стая да си вземем нещата, Мирием дойде и каза на Сергей:

— Благодаря ти. Не идвай до градската стена. Когато слезеш от колата, чакай ме между дърветата близо до пътя. Аз ще те намеря там.

И тогава разбрах, че тя не го мисли. Също така не знаеше дали ще излезе и се радваше, че ще я чака Сергей, защото не искаше баща й да пострада, а знаеше, че панов Манделщам нямаше да се съгласи да чака между дърветата. Тя каза на Сергей да чака между дърветата и аз се зарадвах, но после Сергей я погледна и каза:

— Ще те чакам близо до стената. Може би ще имаш нужда от помощ.

Тогава Мирием вдигна ръце и каза:

— Ако имам нужда от помощ, тя ще е прекалено голяма. А ако нямам, значи няма да имам.

Но Сергей вдигна рамене и повтори:

— Ще те чакам, както ти казах.

И така той щеше да чака близо до тази стена, от която можеше да излезе някой Старик, някой демон или мъже с мечове. Онези мъже с мечове, които бяха извели Старик от къщата, всички бяха едри и силни като Сергей, а те имаха мечове и техните тежки облекла сигурно не можеха лесно да бъдат пробити, затова дори и да не бяха толкова страшни, колкото някой цар или Старик, те все пак бяха достатъчно страшни. Не исках Сергей да бъде убит от тях. Не исках и Мирием да бъде убита от тях, макар че още не я познавах толкова добре, но най-вече не исках панова Манделщам да е тъжна, което за мен беше важна причина, макар и не толкова важна, че да го искам за себе си, както го исках за Сергей.

И бях много уморен да се страхувам през цялото време. Имах чувството, че съм се страхувал, и страхувал, и страхувал винаги. Дори не знаех колко съм се страхувал до тази сутрин, когато не ме беше страх от нищо за известно време, защото Ванда дойде в стаята с това магическо писмо от царя и си помислих, че всичко се е свършило и вече никога няма да ме е страх и мога да спра да се страхувам от най-различни неща. И това беше толкова хубаво, и бях толкова щастлив, а сега пак ме беше страх.

Но не зависеше от мен. Зависеше от Сергей, а той нямаше да чака встрани от пътя между дърветата. Затова седнах в колата, когато панов Манделщам я подкара и гледах как Сергей се отдалечава от пътя и влиза в гората, за да извърви целия път до другата страна на града, на този ужасен град, и гледах, докато вече не го виждах. После легнах на дъното на колата до чувалите. Те вече не трябваше да бъдат Мирием, затова панов Манделщам ме зави с наметалото и сложи главата ми на един чувал като възглавница, а аз пъхнах ръка в джоба си и стиснах орехчето, което мама ми беше дала, и си казах, че всичко ще бъде наред. Ще стигнем до къщата и Сергей ще дойде, аз ще засадя орехчето, мама ще порасне и ще бъде с нас. И всички ще бъдем заедно.

Колата вървеше толкова бавно, докато бяхме в претъпкания с хора град, но извън него пътувахме много бързо. Странно беше да сме на пътя и да няма сняг. Видяхме много животни, като катерички, птици, елени, зайци и те всички тичаха насам-натам, много щастливи, че е дошла пролетта. Те ядяха трева, листа и жълъди и бяха толкова оживени, че не се страхуваха от нас, хората. Дори и зайчетата покрай пътя само ни поглеждаха и продължаваха да ядат; бяха толкова гладни, че не им оставаше време да се страхуват. Много ми беше приятно да ги гледам. Помислих си, и на тях помогнахме. Беше като това, което Ванда каза, как ще направим нашата къща място, където ще храним други хора. Дори и животните бяхме нахранили.

Знаехме, че сме близо до къщата, защото по пътя имаше друга къща, която си спомняхме. Пред плевнята на тази къща имаше облегнато голямо колело от каруца, а стената беше изрисувана с цветя. Преди бяхме видели само върха на цветята, защото снегът покриваше останалата част, а сега, когато нямаше сняг, виждахме целите цветя. Те бяха високи и красиви, червени и сини. Стопанинът на къщата стоеше до плевнята и гледаше зелените ниви, засети с ръж, после погледна към нас и аз му махнах с ръка, а той се усмихна и също ми махна.

— Няма да можем да караме до самата къща — каза панов Манделщам, защото нямаше път и дърветата бяха много гъсти, когато вървяхме пеш, но се оказа, че греши или че не си спомняхме добре. Видяхме мястото, откъдето бяхме излезли между две големи дървета и беше достатъчно широко, за да минат конете. Продължихме нататък и все още имаше място, макар и не много. Колата не беше много голяма и успявахме да се проврем. Започваше да се стъмнява и панова Манделщам каза:

— Може би трябва да спрем и да нощуваме тук, за да не пропуснем къщата.

Но точно тогава Ванда извика:

— Виждам къщата.

Аз също я видях и скочих от колата, въпреки че панов Манделщам продължи да кара напред, заобиколих я, изтичах пред конете, стигнах до двора, а къщата беше там и ни чакаше.

Само ако и Сергей беше там, нямаше да има нищо по-хубаво, но и така беше много хубаво. Помогнах на панов Манделщам да разпрегне конете, почистихме ги и ги нахранихме. Почти стигах до гърбовете им, макар и не съвсем, но те стояха мирно, дори и когато се пресягах нагоре с четката. Извадих два моркова от градината и им ги дадох, а те ги харесаха. Помогнах да разтоварим колата с всички хубави неща в нея, подредихме всичко, а Ванда пусна пилетата да потичат и се почистят с клюнове. Утре щяхме да им направим кокошарник. През това време панова Манделщам в къщата готвеше, отвътре се разнасяше хубава, топла миризма, а от прозорците и вратата, която тя беше оставила отворена, излизаше светлина.

— Отиди да си измиеш ръцете преди вечеря, Степон — каза панов Манделщам и аз отидох в задния двор, където имаше голямо корито, пълно с вода. Гребнах с канчето и се канех да си измия ръцете, но си помислих, ако сега ги измия, нямаше да искам пак да ги цапам, после щяхме да вечеряме и да си лягаме. Вече беше късно. А не исках да чакам повече.

Затова взех канчето и отидох в предния двор, точно пред вратата на къщата, изкопах дупка в земята, извадих орехчето от джоба си и го пуснах в дупката. Натиснах го в пръстта и казах:

— В безопасност сме, мамо. Сега можеш да растеш и да бъдеш с нас.

Готвех се да го засипя с пръст и да го полея с вода, но видях, че нещо не е наред. Погледнах бялото орехче. То седеше там в топлата кафява почва и изобщо не изглеждаше както трябва. Сякаш се опитвах да засадя монета, за да израсне дърво, което да ражда пари. Но никакво дърво не може да израсне от монета.

Глава 22

Василия пристигна за сватбата си разярена, разбира се; почти толкова разярена, колкото и баща й. Тя справедливо беше очаквала да бъде царица, с всички отлични аргументи за такъв брак. Вместо това ето ме мен, триумфално заела нейното място, а следващият кандидат за ръката й по йерархия беше непривлекателен ерцхерцог, трийсет и седем години по-стар от нея, който вече беше погребал две жени, а не красивият млад цар, който щеше да сложи корона на главата й.

Не стигаше това, ами сега я бях довлякла по целия път през сняг и виелици до Висня, малък забутан град до главното седалище на баща й на запад, с неговата голяма цитадела от червени тухли и тя знаеше точно защо, защото на мое място тя точно така би постъпила. Тя би минала гордо пред всички тези дъщери на принцове и херцози от царството с короната на главата си; когато ние пристигнем за тържеството, тя щеше да наклони глава и да благоволи с хладна, приглушена учтивост да говори с онези от нас, които са се проявили особено в ласкателството и подмазването. Аз нямаше да съм сред тях. И така тя знаеше, че съм я довлякла тук, за да я накарам да ми се покланя и да ме нарича „Величество”, и така да си върна за хихикането и подигравките, които бях понесла навремето.

Тя толкова добре си го беше представила, че когато втренчи поглед в мен със сребърната ми корона и тръгна нагоре по стълбите, за да ме поздрави, стисна ръце в юмруци, очаквайки унижението, и не знаеше какво да прави с тях, когато, без да чакам, станах от мястото си и слязох да я посрещна, хванах я за раменете и я целунах по бузите.

— Мила моя Василия — казах аз. — Колко отдавна не сме се виждали, толкова се радваме, че дойде. Скъпи чичо Улрих — добавих, като се обърнах към него и го стреснах на стълбите над мен, където той беше застанал с лице към Мирнатиус и баща ми, а той ме погледна в очите, като му подадох ръка, и за миг забрави да се ядосва. — Извинете ме, трудно е за едно момиче да живее толкова далеч от приятелите си. Моля ви, може ли да не спазваме официалностите? Нека да влезем вътре и да пием по чаша, а ако ми позволиш, да открадна дъщеря ти за малко.

Заведох я горе в голямата спалня с отворения балкон, освободих всички слуги и й казах тихо, че Литвас трябва да има престолонаследник, колкото може по-скоро и че не е достатъчно само Мириатиус да се ожени; оставих я сама да си направи заключението. И после той и баща ми влязоха заедно, а Илиас вървеше намусено след тях. Аз държах ръката на Василия, докато Мирнатиус каза с глас, студен като изстинали въглени:

— Радостите на брачния живот са много, решихме да дарим с тях и други; Илиас, скъпи братовчеде, позволи ми да ти представя твоята годеница.

Той стоя до мен в църквата, като през цялото време ехидно се усмихваше. Василия беше щастлива с основание — бях й подарила златната рокля на Мирием, която беше толкова разкошна, че тя приличаше на царица много повече от мен, и също се омъжваше за красив млад мъж, за когото се предполагаше, че щеше да я заведе в леглото тази нощ е нежност. Баща ми беше забелязал намусения вид на Илиас и докато моите слуги помагаха на Василия да пробва роклята, го беше завел на балкона и му беше казал, че ако иска да се държи като глупак, може да намерим друг мъж. А ако вместо това се държи като разумен човек и се представи добре на богатата наследница, за която щеше да се ожени, може да престане да бъде кученцето на майка си и да стане самостоятелен принц и владетел, когато Улрих умре. Когато се върнаха в стаята, Илиас целуна ръка на Василия и направи относително сполучлив опит да я поласкае. Оказа се, че дори и големите страсти могат да бъдат задоволени с други средства.

Улрих прихвана и гнева на дъщеря си и беше бесен за двама, разбира се, но не можеше да попречи с нищо: от спалнята ги закарахме направо в църквата без никакво бавене, Мирнатиус използва привилегията си лично да заведе булката до олтара. А аз междувременно взех ръката на Улрих и му говорих. Дори и да е искал да се втурне и да избяга с нея, защитен от войниците си, среброто грееше от челото ми; докато ме гледаше, той забравяше, че е ядосан, а по това време в града вече се носеха слухове, които и неговите войници сигурно са чули: слухове, че зимата е била победена с магия.

Празненството беше сравнително пищно. И нищо друго да нямаше, зеленчуците, натрупани на масата, щяха да ни задоволят всички: дори и ерцхерцозите не бяха вкусвали прясна салата през последните няколко месеца. Имаше купища пресни ягоди, набрани бързо в гората от спешно мобилизирани от баща ми помощници, и въпреки че все още бяха малки, те се разтапяха в устата — червени, сладки и сочни. Мирнатиус нареди на един прислужник да му донесе цяла купа само за него и ги изяде елегантно една по една, като през цялото време оглеждаше стаята с кисело изражение. Той не говори с мен и аз не му казах нищо. Всичко, което ми идваше наум, когато го погледнех, беше острата нотка в гласа му там долу в подземието.

Не можех да си представя майка ми. Не си спомнях нито как ме докосва, нито как звучи гласът й. Всичко вътре в мен беше от Магрета. Майка ми ме беше спасила два пъти; беше ме носила под сърцето си, докато съм излязла на бял свят и съм поела въздух, и ми беше дала последната капка магия, съвсем разредена, почти нищожна, но достатъчна, за да мога да премина през огледалото в зимата. Имах тези дарове от нея и дотолкова ги бях приела като дадени, че досега не си бях помислила да изпитвам благодарност. А още по-малко изпитвах благодарност към хитрия си, амбициозен баща, който беше готов без колебание да ме даде на жесток съпруг и дори на магьосник. Никога не съм мислила, че има някакви граници, които биха го възпрели, ако реши да ме използва за нещо. Но при спомена за Чернобог, който пращи в решетката на огнището, пуши и гори с червен пламък, установих с ясна сигурност, че баща ми, който ми беше казал, че се гордее с мен, не би продал душата ми на демон, за да получи короната.

Не намирах много доброта в тези тесни граници. Те бяха ме оставили студена през целия ми живот. Но дори и това беше повече, отколкото Мирнатиус беше получил. Вече не можех много да го обвинявам за липсата на съчувствие. Къде в него имаше място за съчувствие? Никой друг не отделяше и минута за отрочето на вещицата, единствените добри думи, които беше казал за някого.

При нормално стечение на обстоятелствата синът на екзекутираната жена щеше да бъде скрит някъде в някой богат манастир, за да не създава неудобно потомство, веднага щом брат му се възкачи на престола и той вече не е необходим като резерва. Преди мислех, че той би искал да избегне такава съдба, и това е била една от причините да сключи сделката; такъв живот би бил наказание за амбициозен човек. Но, разбира се, истината беше съвсем друга. Човекът, който използваше горещата демонична магия, за да изгражда собствената си златна клетка и отделяше повече време на скицника си, отколкото на данъчните списъци, би отишъл в такова изгнание без никакво съжаление. Мирнатиус щеше да прекарва времето си с перо и туш в ръка, рисувайки красотата, и щеше да бъде доволен. Вместо това демонът беше убил любимия му брат и беше сложил на главата му короната, която никога не е искал.

А сега аз го влачех, както нехайно дете влачи зад себе си счупената си кукла и се пазарях с демона в корема му в името на царството, за което той пет пари не даваше, сякаш той изобщо не присъстваше. Сякаш нямаше никакво значение. Нищо чудно, че ме мразеше.

Това не можеше да ме накара да съжалявам за действията си. Аз вече съжалявах. Мирием ме умоляваше да прекратя ужаса там долу в подземието на кулата, където бях оковала обредната жертва за огнения демон, и не ми беше нужно да ми каже, че това беше злодеяние. Но можех да съжалявам със съжалението, присъщо на баща ми. Жал ми беше за децата от страната на елфите и бих спряла техния зимен цар по друг начин, ако можех. Бих освободила Мирнатиус, ако имах възможност, вместо да правя още по-тежко мизерното му робство. Но светът, който исках, не беше светът, в който живеех, и ако не направех нищо, за да поправя всички ужасни неща наведнъж, така и щеше да си остане.

Не можех дори да му се извиня. Той нямаше да ми повярва, и не би трябвало. Все още имаше разлом в Литвас, който трябваше да зарасне, както и демон, който седеше на трона. Радвах се, че зимата беше победена, независимо по какъв начин, но не бях толкова глупава да мисля, че можем да направим съюзник от нещо такова като Чернобог. Снощи бях изправена пред избора да му помогна или да оставя краля на Старик да ни погребе в лед, и бях избрала — не по-малкото зло, а не толкова непосредственото зло. Но знаех, че когато Чернобог свърши да пие живота на елфите, той ще се върне към нас, а аз нямах намерение да оставя Литвас неподготвена за него.

Затова утре, когато Казимир пристигне още по-разярен и от Улрих, баща ми ще му прошепне в ухото обещание за измяна. И когато накрая крал Старик бъде изцяло погълнат там долу, те тримата с Улрих ще отидат да говорят със старите свещеници, които преди двайсет години бяха извадили благословените вериги от катедралата, за да оковат царицата-вещица на кладата. И този ден на разсъмване, когато демонът се скрие от слънцето, те ще заведат мъжа ми на кладата и ще го изгорят като майка му, за да ни освободят от неговата власт.

Знаех, че всичко това ще се случи и нямаше да си мръдна пръста, за да го предотвратя, дори сега, когато ясно разбирам, че самият Мирнатиус е невинен. Аз пак не бих го спасила, не бих спасила неговия полуживот, за да осъдя Литвас на пламъците вместо него, също както не бих спасила децата от страната на елфите със сделка, при която за гаранция се използват децата на моя народ. Достатъчно студена бях, за да направя това, което трябваше да направя, за да спася Литвас.

Но това също ще ме остави студена отвътре. Погледнах Василия и Илиас. Той се беше навел към нея и й шепнеше неща, от които тя се изчервяваше, а аз й завиждах толкова много, колкото тя сигурно би искала, сега, когато повече не можех да си позволя да мечтая, дори и с известно нежелание, за топлина в собственото ми брачно легло. Това беше единственото нещо, което можех да направя за Мирнатиус. Няма да се преструвам, че ще му дам доброта. Няма да го моля пак за благодарност, за прошка или за любезност. И няма да го погледна и да искам нещо за себе си, като гладен вълк, който лакомо облизва вече оглозгания си кокал.

Затова по време на вечерята седях мълчаливо, като се изключи това, че говорех с Улрих от другата ми страна и се стараех да подобря настроението му, като го ласкаех и успокоявах, доколкото можех. Когато времето напредна и слънцето в прозорците започна да се скрива, Мирнатиус стана и всички се наредихме да изпратим щастливата двойка до спалнята им недалеч от нашата. Улрих се погрижи останалите мъже от семейството на Мирнатиус да бъдат настанени в стая от другата страна и видя как Василия се усмихваше на Илиас, който беше взел ръката й в своята и целуваше пръстите й един по един, и двамата поруменели от виното и ликуването. А Улрих скърцаше със зъби, но после прие предложението на баща ми двамата да отидат в кабинета му и да вдигнат тост с хубавото бренди за здравето на бъдещите си внуци, така че той явно се беше предал, макар и още да не се беше примирил.

— Но се страхувам, че ти, моята мила жена, трябва да се примириш със студеното легло — каза Мирнатиус с безжалостна ирония към нас двамата, като свали халката си и разпиля пръстените от ръката си върху тоалетката. Слънчевите лъчи на балкона гаснеха. — Освен ако не пожелаеш да извикаш онзи мой ентусиазиран страж; в такъв случай ще се позабавлявате два-три часа. Малко досадна е разходката до там и обратно, но предполагам, че моят приятел би желал да се наслади на вечерята си.

Оставих го злобно да изрече тези думи и не отговорих нищо. Той ме изгледа навъсено, но после изведнъж се усмихна нажежено и ох, колко предпочитах да ми се мръщи.

— Ирина, Ирина — припяваше ми Чернобог и изпускаше дим. — Още веднъж те питам. Ще приемеш ли някакъв висш подарък от мен, в замяна на зимния цар? Дай ми го, кажи какво искаш, и аз ще ти дам всичко!

Предложението му никак не ме изкушаваше. Мирнатиус ме беше спасил от него завинаги. Не мисля, че някога бих пожелала нещо толкова силно, че да го взема от ръцете му, докато демонът ми се усмихва от празното му лице. Опитах се да си представя нещо, което би ме накарало да го направя: дете, чието лице все още не бях видяла, умиращо в ръцете ми; война, унищожаваща Литвас, ордите на хоризонта и настъпването на собствената ми ужасна смърт. Може би не бих приела дори и това. Тези неща имаха край. Поклатих глава.

— Не. Остави ни на мира мен и моите хора. Не искам нищо от теб. Махай се.

Той съскаше, мърмореше и ме гледаше нажежено, но после излезе от стаята със свистене. Магрета се вмъкна при мен, веднага щом той излезе, сякаш се беше крила и чакала някъде пред вратата. Тя ми помогна да се съблека, свали короната ми, поръча чай и когато го донесоха, седнах на пода до стола й и сложих глава в скута й, което никога не бях правила като малко момиче, защото там винаги имаше ръкоделие. Но тази вечер тя нямаше никаква работа, за пръв път нямаше никакво шиене и плетене. Погали ме по главата и тихо каза:

— Иринушка, смелото ми момиче. Не тъгувай. Зимата си отиде.

— Да — казах аз и гърлото ме заболя. — Но си отиде, защото подхраних огъня, Магра, а сега той иска още дърва.

Тя се наведе и ме целуна по главата.

— Пийни малко чай, душенка.

И го направи много сладък.

* * *

Вече нямаше издълбани в стената звезди, които да следвам, само права линия, но все пак вървях бавно. Опитвах се да се движа в средата на тунела, като стъпвах колкото може по-леко и влачех наметалото зад себе си, за да заличавам следите; дрехата беше дълга и краищата й бяха попили калната вода от канала. Не бях вървяла дълго, когато тъмнината започна да се разсейва и в далечината се показа слаба светлина, при което мръсните стени започнаха да изглеждат успокояващо реални — виждах по тях камъчета и корени на дървета: вече не вървях като сляпа, а до ноздрите ми достигна силна миризма на дим. Още стотина стъпки и вече виждах звезда от жълти свещи далеч пред мен.

Светлината беше много ярка на фона на тъмния тунел, вече не виждах нищо друго. Вървях към нея. Тя ставаше все по-голяма и забавих ход; с всяка крачка, въпросът в ушите ми звучеше все по-високо. По-лесно беше да кажа на баща ми и майка ми, че ще бъда смела, когато бях в една стая с тях и майка ми стискаше ръката ми. По-лесно беше дори да застана пред Старик и да откажа да му се подчиня. Най-малкото тогава бях гневна; помагаха ми мисълта за отмъщение и отчаянието, както и че нямаше нищо ценно, което да изгубя. Сега от едната страна на везните имаше тежки неща: моят народ, дядо ми, семейството ми; Ванда и братята й, които ме бяха спасили. Собственият ми живот, моят живот, който се борех да си върна. Не бях длъжна да направя това. Можех да се обърна, да изляза от този тунел и да бъда аз, да бъда толкова умна и смела, колкото исках да бъда.

Но когато бавно се приближих и вече виждах каменните стени на стаята в края на тунела и свещите, които равномерно ги осветяваха, изведнъж зад гърба ми повя топъл вятър и светлините в стаята лумнаха с него. Настръхнах, защото знаех какво идва зад мен. Какво е отворило врата зад мен и сега идваше по тунела, идваше към тази стая.

Все още имах време, за да си задам онзи въпрос още веднъж. Но сега вече стоях на самия край на града. Не беше далече от канала, а от тук до двореца на херцога имаше много път. Все още имах време да се обърна и да избягам. Никой никога нямаше да разбере, че съм била тук. Но вместо това бързо тръгнах напред към арката, колкото можех по-тихо. Надникнах зад ъгъла и не видях страж, само кръг от вече догарящи свещи, а зад тях светеща линия от горящи въглени в земята. Във въздуха се носеше дим, макар и не толкова силен, колкото очаквах: имаше въздушно течение нагоре.

Поех въздух и влязох в стаята. Той за миг остана съвсем неподвижен, а после леко ми се поклони.

— Госпожо — каза той, — защо идваш?

Стоеше сам в кръга от въглени и пламъци. Сребърната верига беше здраво стегната около него и се впиваше в сребърните му дрехи. Все още исках да го мразя, но беше много трудно да мразиш окован човек, който чака онова ужасно нещо в дъното на тунела.

— Все още ми дължиш три отговора — казах аз.

— Така изглежда, да.

— Ако те освободя, обещаваш ли да не връщаш зимата? Да оставиш моите хора на мира и да не се мъчиш да ги умориш от глад?

Той се отдръпна назад, изправи се, заблестя и каза студено:

— Не, госпожо. Не мога да ти дам такова обещание.

Изгледах го изумено. Внимателно бях обмислила въпросите си по пътя в тъмното. Първо да прекрати зимата, второ да ме остави на мира и трето да ми обещае, че ще спре набезите завинаги. Имах възможно най-добрата позиция да се пазаря. Дори не ми беше хрумнало, че има шанс сега, когато е вързан и го очаква смърт, когато смърт очаква всички тях, той да не се…

— Значи толкова силно желаеш смъртта на всички нас — извиках задавена от ужас аз, — дори повече, отколкото искаш да спасиш собствения си народ, толкова много ни мразиш, че би предпочел да умреш, да бъдеш погълнат от…

— Да спася хората си? — започна той и после повиши тон. — Мислиш ли, че съм изразходвал цялата си сила и съм похарчил цялото богатство на кралството си и съм дал ръката си на, както мислех тогава, недостойна простосмъртна жена… — Той спря и колкото и да беше гневен, все пак ми кимна с глава в нещо като ново извинение: —…за някаква по-дребна кауза от тази?

Не можех да говоря. Гърлото ми пресъхна. Той ме изгледа възмутено и добави горчиво:

— И след всичко това, което съм направил, ти идваш тук и ми задаваш въпрос за страхливец, питаш ми дали ще откупя живота си с обещание, че ще се отдръпна и ще го оставя да ги погълне тях вместо мен? Никога! — Той ръмжеше и хвърляше към мен думите, сякаш бяха камъни. — Ще се държа срещу него, докато имам сили и когато те свършат, когато вече няма да мога да задържа планината срещу пламъците му, тогава поне моите хора ще знаят, че съм загинал преди тях и съм държал имената им в сърцето си до последния миг. — Той яростно поклати глава. — И да ми говориш на мен за омраза. Твоите хора бяха тези, които избраха тази мъст срещу нас! Чернобог не притежаваше силата да разбие планината, ако вие не стояхте зад него!

— Ние не знаехме! — изкрещях аз. — Никой от нас не знаеше, че царят е сключил сделка с демон!

— Такива глупаци ли са твоите хора, че да дават на Чернобог власт над себе си? — попита презрително той. — Тогава си заслужавате всичко. Мислите ли, че той ще спази договора? Той ще се преструва, за да се пази, но когато види възможност да засити жаждата си, ще го престъпи без колебание. Когато ни е пресушил до дъно, ще се обърне към вас, ще превърне вашето лято в пустиня, ще ви пресуши, а за вас ще остане утехата, че сте се откупили евтино с мен и моите хора.

Сложих ръце на слепоочията си и ги притиснах с длани, защото главата ми щеше да се пръсне от дим и ужас.

— Ние не сме глупаци — казах аз. — Ние сме простосмъртни хора, които не притежават магия, освен ако вие не ни я набиете в гърлото. Мирнатиус беше коронован, защото баща му беше цар и брат му умря; той беше наследник на престола, това беше всичко. Ние не можем да видим демона, който се крие в царя; нямаме висши сили, които да ни пазят, независимо дали държим на думата си или не! На тебе не ти беше нужно моето име, за да ме заплашваш и да ме измъкнеш от дома ми. И си мислеше, че това мен ме прави недостойна, а не теб.

Той трепна така, сякаш го бях ударила и се сви в оковите си.

— Ти три пъти ми показа, че греша — каза той след малко, а през това време скърцаше със зъби, сякаш ледени парчета по течението се блъскаха едно в друго. — Сега не мога да те нарека лъжкиня, колкото и да искам. Но все още държа на отговора си. Не. Не обещавам.

Отчаяно се опитвах да разсъждавам.

— Ако те пусна, обещаваш ли да спреш зимата, щом Чернобог бъде свален от трона и да ни помогнеш да намерим начин да го свалим? Царицата ще помогне! — добавих аз. — Самата тя иска да го махне; видя, че не иска да вземе нищо от него. Ще ни помогне, стига това да не означава, че всички ще бъдем превърнати в лед! Всички владетели в Литва ще помогнат, за да сложим край на зимата. Ще ни помогнеш ли да се борим с него, вместо да ни убиваш, за да го умориш от глад?

Той не можеше да мърда в сребърната верига; вместо това тропна с крак и избухна:

— Аз го бях победил! Бях го повалил и обвързал с името му! Вашите действия го освободиха!

— Защото се опита да ме отвлечеш против волята ми, за да правя още зима за теб до края на живота си, и заплашваше да убиеш всичките ми близки! — разкрещях се аз. — Как смееш да твърдиш, че това е по моя вина? Как смееш да твърдиш, че това е по наша вина? Царят се качи на престола преди седем години. А ти пращаш рицарите си да крадат златото ни още от времето, когато простосмъртните са се заселили тук. И кой го е грижа, че между другото те убиваха и изнасилваха за забавление: ние не бяхме достатъчно силни, за да ви спрем, затова ни гледахте отгоре от своята стъклена планина и решихте, че ние нямаме значение! Ти заслужаваш да бъдеш окован и изяден от демон, затова си тук! Но дъщерята на Флек не го заслужава! Ще те спася заради нея, ако ми помогнеш да спася нашите деца!

Той се канеше да отговори, но после се поколеба и погледна към тунела: виждаше се слаба червена светлина в дъното, която приближаваше, огън, който се разгаряше, после се обърна към мен и каза:

— Много добре! Освободи ме и това ще ти обещая — няма да удължавам зимата, щом Чернобог бъде свален и моите хора бъдат избавени от глада, както и обещавам да ти помогна да го победиш. Но докато не стане това, не давам дума!

— Хубаво — отвърнах аз. — И ако те освободя, обещаваш ли… — и замълчах, защото изведнъж осъзнах, че ми остава един, а не два въпроса. Бързо го промених и попитах: — Ще обещаеш ли ти и всички от Старик да ме оставите на мира мен и всички мои хора — да оставите Литвас на мира? Да няма повече никакви набези, никакви нападения, никакви изнасилвания и убийства за злато или за каквото и да е друго…

Той ме погледна и след малко каза:

— Освободи ме и ще ти обещая това: вече няма да преследваме твоите хора на зимния вятър; ще идваме, ще яздим в горите и снежните долини, ще ходим на лов за животни с бели козини, които са наши, а ако някой е достатъчно глупав да ни се изпречи на пътя и да извършва нарушения в нашите гори, той ще бъде прегазен; но ние няма да проливаме кръвта на простосмъртни, нито ще взимаме съкровищата им, нито дори топлото слънчево злато, с изключение на случаите, когато това се прави като възмездие за нанесена равностойна щета; няма да взимаме против желанието й никоя жена, която е отказала да даде ръката си.

— Дори и ти — казах аз многозначително.

— Това казах!

Той пак погледна към вратата, където светлината ставаше по-ярка, по-червена и се издигаше към стените.

— Разкъсай огнения кръг!

Наведох се и се опитах да духна една от свещите, но пламъкът се разгоря и не изгасна. Беше залепнала толкова здраво за земята, че не можех да я отскубна. Трябваше да изтичам до отвора на тунела, за да гребна кал в шепите си и да засипя пламъка, така, както се гаси запалило се горещо олио в кухнята. В последния момент преди да изгасне, пламъкът изгори ръцете ми. Но въглените бяха толкова горещи, че калта, която успях да донеса в двете си ръце, не беше достатъчна, за да ги загаси, затова свалих наметалото си, сгънах го така, че мократа част да е отдолу и го хвърлих върху кръга.

— Трябва да ме изтеглиш навън — каза той и аз се пресегнах над изгарящия кръг, хванах въжето и го издърпах през наметалото, точно навреме; то се запали под краката му и огънят се разгоря толкова яростно, че обхвана дългия остър връх на ботуша му. Това внезапно избухване на пламъци и дим обгори крака му, той залитна върху мен и изохка. Аз почти паднах под тежестта му и едва успях да го обърна и да го облегна на стената. Той трепереше, очите му се затваряха и стана почти прозрачен от болка; бледи червеникави линии като мрежи на паяк се изкачваха по крака му до коляното, където изгореният край на бричовете му висеше и още леко пушеше.

Грабнах сребърната верига и се опитах да я извадя през главата му, после се опитах да я смъкна надолу, но колкото и да натисках, тя не помръдна. Огледах се наоколо отчаяно; на приготвената количка с въглища имаше лопата. Хванах го за раменете и го наведох да легне на земята, за да мога с върха на лопатата да разтворя една брънка от веригата. Натисках с крак лопатата, сякаш се готвех да копая, като се мъчех да я забия в земята и да хвана брънката между закаленото желязо и каменния под. Тя беше дълга само един инч и дебела колкото малкия ми пръст, но не се отвори: не се отвори, а зад гърба си чувах далечен бесен рев.

Не се обърнах: каква полза имаше да го видя? Вдигнах лопатата и я натиснах отчаяно надолу, а после я хвърлих, наведох се и хванах сребърната верига в ръцете си. Опитах се да я превърна; затворих очи и си спомних сандъците в складовете, спомних си усещането при превръщането на среброто в злато в ръцете ми, спомних си как светът става плъзгав под пръстите ми по моя воля. Но веригата само стана гореща в ръцете ми, почти изгаряща. Чух как някой тича към нас по тунела, въглените изведнъж лумнаха в буйни пламъци и наоколо се разнесе гъст черен дим.

После той се размърда в ръцете ми и прошепна.

— Лопатата. Бързо. Опри лопатата в гърлото ми. Убий ме, за да не може той да яде моите хора чрез мен.

Погледнах го ужасено. Искала бях да умре, но не и да лежи окървавен от моите ръце. Не желаех чак толкова да приличам на Юдит, да отрежа главата на някой мъж.

— Не мога! — извиках задавено аз. — Не мога — да те погледна и да забия лопатата във врата ти!

— Каза, че искаш да спасиш детето! — отвърна ми обвинително той. — Каза, че искаш! Огънят идва за нас, искаш ли да посрещнеш смъртта си като лъжец?

Задавих се от дим, черен изпепеляващ дим, който изгаряше устата, носа и гърлото ми и изкарваше сълзи в очите ми. Не исках да умирам, не исках да убивам; не исках да посрещна смъртта като убиец с окървавени ръце. Исках това повече, отколкото да не бъда лъжец. Но той и без това щеше да умре, да умре от по-лоша смърт, и те щяха да умрат с него. Има хиляди начини да умреш, но не всички са еднакво лоши.

— Обърни се по лице — прошепнах аз, пак посегнах да взема лопатата и се изправих, сълзите ми течаха, димът го обви, когато се обърна…

… а през дима блесна ярка светлина от средата на окования му гръб: студена лунна светлина, синя на снега, където Ирина беше използвала огърлицата от елфическо сребро, за да свърже двете счупени парчета на веригата. Хвърлих лопатата и посегнах към нея. В същия миг една ръка отзад ме хвана за косата и силно дръпна главата ми, но аз събрах сили, докоснах огърлицата с пръст и при допира тя стана златна.

Ръката пусна косата ми. Паднах на земята, кашлях и повръщах, косата ми пушеше. Последва още един гневен рев. Но той изведнъж стана тънък и писклив, а в стаята нахлу виещ зимен вятър, студът беше толкова жесток, колкото беше огънят преди това, всички пламъци навсякъде около мен изчезнаха: въглените изстинаха и почерняха, а свещите угаснаха и стана тъмно като в рог — единствената светлина беше тъмночервена и идваше от дивашките очи над мен.

Следващият дъх, който поех, беше чист и студен, като мразовития въздух след виелица; той охлади опърлената ми кожа и изгарящото ми гърло. От тъмнината Старик каза:

— Твоите окови са счупени, Чернобог; чрез висша магия и честна сделка, аз съм свободен! — Гласът му ехтеше сред каменните стени. — Не можеш да ме държиш тук и сега. Трябва или да избягаш, или аз да изгася огъня ти завинаги и да те оставя заровен тук в калта.

Последва още един задушаващ гневен рев и червените очи изчезнаха. Чух как някой бяга и се отдалечава по тунела с тежки стъпки, затворих очи, свих се на студените камъни и жадно вдишвах свежия зимен въздух.

* * *

Поспах малко, след като Магрета ме убеди да си легна; чувствах се уморена и всичко ме болеше. Но се събудих, когато силен порив на вятъра нахлу през отворените врати на балкона. Станах и излязох да погледна какво става. Не виждах нищо в тъмнината, която започваше зад факлите, забити в стените на замъка, но вятърът в лицето ми пак беше студен и изведнъж бях сигурна, че Старик е освободен. И също толкова сигурна бях, че Мирием го е освободила. Не знаех как и какво е направила, но знаех, че е тя.

Не изпитах гняв, само страх. Разбирах защо е направила този избор, макар че аз не бих постъпила така: тя не искаше да храни пламъците. И аз не исках, но тя беше освободила зимата, за да запази ръцете си чисти. Пак щеше да падне сняг, ако не тази нощ, то сутринта, и всичко зелено, което беше поникнало, щеше да умре.

После бързо щеше да има още трупове. Видях колко измършавели са животните, които дойдоха да им дам хляб сутринта; не им оставаше много живот. Само внезапното изобилие на зеленчуци и горски плодове направи празничната трапеза на баща ми снощи достойна за неговия ранг, при всичкото му старание.

На масата отсъстваха целите печени прасета и телета; дивечът и добитъкът бяха прекалено слаби, за да представляват апетитна гледка цели. За това пиршество сигурно са били заклани два пъти повече животни от обикновено, а бях видяла как музикантите дълго топяха филийките си в тънката супа, която им сервираха, защото хлябът беше стар. И това на трапезата на херцог по случай сватбата на принцеса. Знаех какво означава то за трапезите на по-бедните хора извън градските стени.

Но не знаех какво да правя. Бяхме хванали кралят на Старик само поради помощта на Мирием, а и той за малко щеше да ни победи. Втори път нямаше да направи подобна грешка. Искаше ми се да вярвам, че Мирием се беше споразумяла с него и беше сключила договора, за който говореше, да прекрати зимата — но снежинките във вятъра подсказваха, че не е успяла и че нямаме време за преговори. Ако снегът завалеше утре и унищожеше посевите, цялата радост в града щеше да премине в бунтове, веднага щом улиците се изчистеха. А ако никога не се изчистеха, всички щяхме да умрем от глад, затрупани в домовете си, колиби или дворци, все едно. Дали можеше да направим достатъчно голямо огледало, за да могат армиите ни да преминат? Но ловците на Старик със своите сребърни ножове посичаха простосмъртните хора като пшеница, когато идваха. Ние щяхме да се превърнем в песен, обявявайки война на зимата, но хората, които останат, не можеха да ядат музика.

Магрета ме наметна с коженото ми палто. Погледнах я. Лицето й беше тъжно и изплашено. На нея също й беше студено.

— Мащехата ти би искала да й направиш честта да я посетиш в покоите й — каза тихо тя.

Всъщност тя искаше да каже, нека да се махаме от тази стая. Чернобог, естествено, щеше да се върне — нажежен, див, разярен. На хоризонта се задаваха огън и лед, а моето малко царство от катерички се беше изпречило на пътя между тях. Но той беше също и единствената ми надежда да намерим начин да го спасим.

— Отиди при баща ми и му кажи, че искам да изпрати Галина и момчетата да заминат тази нощ, сега, на почивка на запад. С плазове за шейна в каляската. Кажи му, че искам и ти да отидеш с тях.

— Ела — каза тя и стисна ръцете ми.

— Не мога — отговорих аз. — Аз нося корона. Ако тя означава нещо, то е точно това.

— Тогава остави я — каза Магрета. — Остави я, Иринушка. Тя носи само мъка и тъга.

Наведох се и я целунах по бузите.

— Помогни ми да я сложа — казах тихо аз, а тя отиде, донесе я със сълзи на очи и я постави на главата ми. След това аз нежно я бутнах към вратата. Тя бързо излезе с прегърбени рамене.

Студът бързо полази по гърба ми. В огнището не гореше огън, но миризмата на пушек започна да става все по-силна, отначало като въздуха в стая, която отдавна не е проветрявана, а после като миризма от горене на много сухи дъски едновременно, след това някой тичаше в коридора с тежки стъпки и вратата с трясък се отвори. Чернобог влезе в стаята само като тлеещ дим, очите му бяха тъмночервени, слаби светещи линии пропукваха по кожата на Мирнатиус; но след миг вратата зад гърба му се затвори и той започна да реве срещу мен с пълна сила, като от гърлото му проблясваха жълти пламъци:

— Него го няма! Той избяга, освободи се! Ти наруши обещанието си и го пусна!

— Не съм нарушавала никакво обещание — отговорих аз. — Обещах да ти го доведа и ти го доведох; не се е освободил по мое желание, а въпреки желанието ми. Аз също не искам да е свободен и да връща зимата в Литвас. Как може да бъде пленен отново или спрян? Кажи ми какво може да се направи?

— Той си отиде, избяга там, където аз не мога да стигна! Ще заключи кралството си с лед и сняг и няма да ми позволи да пирувам! — Чернобог фучеше яростно срещу мен; започна да се движи напред-назад по пода, влачеше се, гърчеше се и пълзеше като пламък. — Той е свободен, той знае името ми и веднъж вече ме е оковавал… Щях да умра от глад на студения камък, щях да се храня само с кости… не мога да вляза в кралството му! — За момент замлъкна, потрепери и после изпращя като дърво в буен огън — Не можах да го вкуся дълбоко. Той е твърде силен, станал е твърде велик. Ръцете му са пълни със злато. Той ще ме задуши със зима, ще угаси огъня ми в безкраен студ.

После се обърна към мен с пламтящи очи.

— Ирина — затананика той, — Ирина, сладка, сребърно-студена, ти ми изневери. Ти не ми донесе зимното пиршество. — Той направи крачка към мен. — Затова аз ще спазя обещанието си и ще пирувам с теб, вместо с него. Ако не мога да пирувам със зимния цар, ще вкуся твоята сладост. Ти ще ме изпълниш със сила.

— Чакай! — извиках аз, когато той направи още една крачка към мен, и вдигнах ръка да го спра. — Чакай! Ако аз те заведа в царството на Старик, можеш ли да го победиш там?

Той спря и очите му светнаха като искри, подхранвани със сламки.

— Накрая ще ми кажеш ли тайната си, Ирина? — въздъхна той. — Сега ще ми покажеш ли твоя път? Отвори пътя, пусни ме вътре; тогава какво ще ме е грижа за един-единствен крал? Ще пирувам в салоните му, докато силата му отслабне, а накрая все пак ще ги имам всички.

Поех въздух и погледнах към стенното огледало близо до мен, моето последно убежище. Щом разбереше, вече нямаше да имам място, където да избягам. Но ми оставаха само два избора: можех да премина сама и да го оставя да пирува с всички останали, или да го прекарам и да знам, че може да се върне гладен и да ме изяде. Подадох му ръка.

— Хайде. Ще те заведа там.

Той ми подаде ръката си под формата на ръката на Мирнатиус, с дългите, изящни пръсти, протягащи се към моите, с топлата кожа и дим, събран около китката. Обърнах се към огледалото, а щом погледна в него, той внезапно изсъска и разбрах, че вижда същото, което виждам и аз: зимното царство блестеше оттатък, а по боровете се трупаха снежинки. Отидох към огледалото, издърпах го след себе си и се озовахме в покритата със сняг гора.

Но от другата страна той се превърна във фигура от пепел и жупел, червени струи светеха между зъбите му, а зад тях се показваше черен език — сякаш Мирнатиус беше кожа, която той можеше да свали. Тялото му беше жив въглен, ограден с дим. Студът ме удари в лицето, имаше виелица, а Чернобог до мен изпищя и жестокият вятър го превърна в черни мокри въглени и пепел. Но след кратка борба, червената жар пак заблестя под кожата му: той гореше много дълбоко и много силно и не можеше да бъде изгасен лесно. Вместо това студът се отдръпна от него и около нас се образува разширяващ се кръг, в който не валеше сняг. Стояхме в задния двор на малката къщичка, мястото, откъдето за последен път си тръгнах. Дори като погледнах пълното с вода корито, ледът в него изпука и се натроши на малки парчета, които бързо се стопиха.

Чернобог гълташе на големи глътки въздуха и гледаше замечтано и лакомо.

— Ох, студът — въздишаше той. — Ох, сладката течност, която ще пия. Какво пиршество ме очаква… Ирина, Ирина, нека да те възнаградя, скъпа, преди да тръгна по пътя си!

— Не — отговорих аз със студено презрение. Той, изглежда, мислеше, че може постоянно да извършва подлости и никой няма да забележи. Майката на Мирнатиус не беше спечелила много от сделката си с него, въпреки че беше погребана с короната, за която беше разменила детето си. — Продължавам да не искам нищо, освен да оставиш мен и близките ми на мира.

Той отново се възпротиви, но вниманието му беше насочено към друго: студеният вятър се врязваше в лицето му като остър нож, а той се обърна и скочи към него, сякаш можеше да го хване с ръце. А може и да можеше, защото, когато подскочи, протегна и двете си ръце, сякаш искаше да прегърне въздуха, и вятърът, който стигна до мен, там, където аз стоях, беше топъл. Той се втурна между дърветата към реката, краката му оставяха дълбоки, раздалечени следи, които стигаха до зелената трева, погребана под снега. Дори и когато се скри от погледа ми, топящите се следи продължаваха да се разширяват, като поглъщаха снега под тях.

Глава 23

Старик ме взе на ръце, или може би зимният вятър ме вдигна, но все едно, аз се понесох, лека като снежинка, нагоре през квадратния капак и излязох на хълма; градските стени бяха на около трийсетина метра от нас, а зад тях се виждаха светлините на града. Нещото, което ме носеше, ме пусна безцеремонно и останах да лежа, като едва си поемах дъх и гърлото ме болеше, на топлата земя — на топлата земя, покрита със сочна зелена трева и макар че беше посребрена със скреж там, където Старик беше коленичил, кожата му беше мокра и цялата блестеше, сякаш се топеше.

Той залитна, но се изправи на крака, единият от които все още беше гол, вдигна ръце с блеснали очи и кръгът от скреж около него започна да се разширява, стръкчетата трева се прививаха надолу и се превръщаха в ледени кристалчета, земята под мен стана твърда и студена и изглеждаше, че сега, когато беше свободен, той можеше да призове и да върне цялата зима, която си беше отишла.

— Чакай! — извиках аз, протестирайки, и се вдигнах на колене. Той ме погледна от горе и яростно извика:

— Той вече е пил от моите хора! Аз няма да му позволя… Старик замлъкна и се обърна със секунда закъснение; аз неволно изпищях, когато мечът се заби в него, прободе го под ребрата и излезе откъм гърба му, бяла, блестяща от скреж, излъчваща студена мъгла във въздуха наоколо. Беше един от царските стражи, храбрият, който беше хванал въжето, за да изведе Старик от къщата на дядо ми. Вероятно беше стоял на пост навън при кулата: лицето му под мустаците беше пребледняло от ужас, но все пак непоколебимо го гледаше с разширени очи, стискаше зъби и беше хванал дръжката на меча с две ръце.

Опита се да го извади от тялото на Старик, но мечът не излизаше и бързо се покри със скреж, който тръгна нагоре по ръкавиците на войника. Пръстите му сякаш сами се разтвориха, когато скрежът ги покри, Старик тежко падна на земята, а очите му се замъглиха и побеляха. Войникът стоеше и го гледаше втренчено, трепереше и извиваше ръце; пръстите на ръкавиците му побеляха. Аз също гледах втренчено, покрила уста с ръце, за да не изпищя пак. Мечът пронизваше цялото му тяло. Не мислех, че може да оживее; всичко изглеждаше нереално, тази рана — странна празнота ме изпълни; не можех да мисля.

Но Старик с опипване стигна до дръжката на меча, който се подаваше от тялото му, и щом го докосна, той започна да побелява и да се покрива с пластове и пластове скреж. Целият меч замръзна. Двамата с войника едновременно се хвърлихме напред — той извади дълъг кинжал от колана си, а аз извиках:

— Чакай! — Изохках, вдигнах се на крака и хванах ръката му. — Слушай какво ти казвам! Трябва да спрем демона, а не него!

— Млъкни, вещице! — злобно изрева войникът. — Ти направи това, ти го освободи, за да развалиш свършеното от нашата благословена царица! — Той ме удари по лицето с юмрук, съвсем обикновен удар, който разклати зъбите ми и разтресе цялото ми тяло. Паднах замаяна на земята, а той се обърна да прободе Старик.

И тогава Сергей изскочи от тъмното, хвана ръката му и я задържа. Двамата застанаха над Старик и за кратко време се бореха: Сергей беше високо, силно момче и, ох, колко благодарна бях сега за всяка чаша мляко, за всяко яйце и за всяко парче печено пиле, които майка ми му даваше. Тогава мърморех на ум, защото броях всеки грош, а сега със закъснение ми се искаше да съм била по-щедра: само да бях слагала повече храна в чинията му, да го бях окуражавала да яде повече, може би сега той щеше да е достатъчно силен; но не беше; той беше все още момче, а войникът беше възрастен човек, носеше ризница и беше обучен да убива за царя. Той настъпи обутия в сламени обувки крак на горкия Сергей със своя тежък ботуш, извъртя го и просна момчето на земята, като освободи ръката си с кинжала.

Но после войникът замръзна на място. Странна, спокойна бледност обхвана доспехите му и тръгна нагоре по врата и лицето му. Мечът в гърдите на Старик се беше счупил и парчетата замръзнала стомана се бях разпилели по тревата около него. Той лежеше по гръб със затворени очи, заскрежените му мигли контрастираха с бледолилавия цвят на бузите му, но въпреки това се беше пресегнал и беше хванал крака на войника до него. От тази хватка се разпростираше лед; той вървеше нагоре по крака му и обхващаше цялото тяло, като го замразяваше.

Лицето на войника потъмня, кожата по скулите му се пропука и разчупи, почерняла от измръзване. Закрих лицето си с ръце и не гледах, докато всичко свърши и от войника не остана нищо, освен пръснати навсякъде парчета лед, а кинжалът блестеше страшно на земята.

Застанах на колене, лицето ме болеше и беше малко подуто. Сергей също беше седнал и потрепваше от болка. Старик лежеше на земята и все още блестеше. Заскреженият кръг около него се разширяваше, по тревата се образуваха нежни сребристи шарки; той дишаше; мястото, където го беше пробол мечът, се беше покрило с дебела буца бял, заскрежен лед, сякаш го беше натъпкал със сняг. Но той не се изправи. Сергей се взираше в него и после ме погледна.

— Какво ще правим? — попита ме той, като почти шепнеше, а аз му отвърнах със същия втренчен поглед. Нямах представа; какво можех аз да направя, когато той лежеше на земята и разпространяваше зимата около себе си като мастило във вода?

Наведох се над него, а той отвори очи и ме погледна с мътен поглед.

— Можеш ли да призовеш пътя? — попитах аз. — Шейната си? Да дойдат да те приберат?

— Много е далече — прошепна той. — Много е далече. Моят път не може да върви по зелени дървета.

После пак затвори очи и лежеше неподвижно, безпомощен и ранен, може би дори умиращ, точно сега, когато престанах да искам да умре. Значи той беше решил да ми бъде толкова безполезен, колкото и преди. Исках да го разтърся, да го накарам да стане, само че се страхувах, че може да се разцепи на парчета по линията, по която мечът го беше пробол. Сергей все още ме гледаше, а аз мрачно му казах:

— Ще трябва да го носим.

Сергей не искаше да го докосне с ръце, за което не можех да го обвинявам. Свалих мокрото си, изцапано с пепел наметало, постлах го на земята, внимателно вдигнах краката му един по един и ги поставих върху наметалото, после раменете му и накрая го издърпах през кръста. Той дори не трепна.

— Добре — казах аз. — Ти хвани откъм главата, аз ще хвана откъм краката. — И после, когато Сергей отиде да хване горната част на наметалото, той немощно се опита да го бутне.

Сергей се дръпна ужасено, а аз изпуснах наметалото откъм моя край.

— Какво правиш? — извиках аз.

— Той идва да ми помага, без да съм го молил и без да съм искал! Мога ли да позволя на това треперещо същество, на този дебнещ крадец, да ме постави в безкрайна зависимост, за да може после да поиска от мен каквото си пожелае?

Изпитах желание да вдигна кинжала и да го пробода собственоръчно.

— Чернобог все още седи в замъка и се готви да ни погълне всички, ти лежиш полумъртъв на земята, но пак мислиш първо за своята гордост. Занимавай се с гордостта си, когато го унищожим!

Но той само ме погледна укорително.

— Госпожо, ще съм горд тогава, но и преди това; за гордостта ми няма граници.

Скръцнах със зъби. После казах на Сергей:

— Поискай му нещо! — Сергей ме гледаше неразбиращо и изглежда си помисли, че съм се побъркала. — Какво искаш да ти даде за помощта ти? И не бъди скромен — добавих аз отмъстително. — Щом като толкова държи да е горд.

След малко Сергей каза много бавно, сякаш ни ми вярваше съвсем.

— Моите посеви никога да не бъдат попарвани от слана? — Кимнах и тъй като Старик не направи опит веднага да го убие, той придоби смелост и добави: — И стадата ми да не попадат в снежни виелици? И… — аз продължих да му кимам. — … да ловувам дори и бели животни в гората?

Старик малко се намръщи и Сергей бързо спря, но и аз реших, че това е достатъчно.

— Ето! — казах му аз. — Ще направиш ли това? Ще приемеш ли тази сделка срещу помощта му да те закараме на безопасно място? Или ще останеш да лежиш тук, докато пролетните дъждове напълно те разтопят?

— Иска прекалено много за долен крадец — промърмори Старик. — Но щастието му се усмихна: много добре, съгласен съм. — После отпусна глава на наметалото и остана да лежи неподвижно.

Сергей бавно пристъпи към краищата на наметалото и още по-бавно посегна да ги хване, като не сваляше очи от Старик.

— Всичко е наред — казах му аз. — Той каза да.

Но Сергей ми хвърли още един бърз поглед, сякаш искаше да каже, аз няма да бързам, благодаря много.

Накрая го вдигнахме и като залитахме под тежестта му в носилката-наметало, тръгнахме. Беше трудно да го носим и след като повървяхме десетина минути, през които той не предизвика нито виелица, нито се опита да извърши убийство, а и не продума нито една дума, Сергей тихо каза:

— Чакай. Аз ще го нося на рамо.

Изправихме го и помогнах на Сергей да го сложи на раменете си, като все още държахме наметалото увито около него. Сергей се олюля под тежестта му и малко трепереше, но след това тръгнахме по-бързо.

Въздухът наоколо беше студен и пронизващ, не съвсем мразовит, но не и топъл и пролетен. Когато погледнах зад нас, видях, че оставяме следи от бял скреж по пътя, а от раззеленилите се дървета над главите ни падаха измръзналите нови листа. Всеки можеше да ни проследи. Страх ме беше от демона, страх ме беше от стражите, страх ме беше дори от разбунтували се обикновени хора, които отчаяно искат да убият зимата. Но никой не ни преследваше, а после чухме потракването на конска кола, която идваше срещу нас. Спряхме и се скрихме между дърветата край пътя: не особено добро скривалище, когато светещи ледени иглички разцъфтяваха около нас като цветя, но поне все още беше тъмно. Колата приближи и ни отмина, между дърветата проблесна фенер, а после аз спрях и баща ми тихо каза в тъмното:

— Мирием?

Излязохме на пътя и сложихме Старик в колата. Аз седнах до него, докато Сергей и баща ми обърнаха колата и я подкараха, а колелата скърцаха, побелели от скреж, който пълзеше нагоре по дървените ритли. Конете тревожно наостриха уши и се ослушаха, а после ускориха ход, но не можеха да избягат, защото носехме зимата с нас. Поне разстоянието се оказа кратко — по онова, което баща ми каза, очаквах да е доста по-далеч от Висня. Но ми се стори, че беше минало по-малко от час, когато излязохме от горичката и стигнахме до една малка къща в градина, оградена с ниска каменна стена, и там конете спряха.

Ванда излезе да ни отвори портите, а ние отидохме да приберем конете под малкия навес. Аз разбудих Старик, достатъчно, за да му кажа:

— Същата сделка за всички, които живеят тук, за да ти помогнат.

Той ме изгледа с присвити бели очи и промърмори: „Да”, след което пак изпадна в безсъзнание.

— Да го сложим ли на леглото? — попита баща ми, като ме гледаше от другата страна на колата.

— Не — казах аз. — На най-студеното място, което можем да намерим: има ли тук зимник?

Сергей се връщаше, чу въпроса ми и вдигна рамене.

— Трябва да проверим — каза той, сякаш мислеше, че внезапно може да се появи и зимник; а после взе фенер и отиде да търси зад къщата, след това под навеса и накрая се чу гласът му:

— Тук има врата.

Баща ми държеше фенера, а Сергей дръпна дървената врата и я отвори: отвътре ни лъхна студен въздух и мирис на замръзнала земя. Видяхме голямо помещение със стени от кал и каменен под, все още много студен на пипане. Сложихме го да легне и издърпахме наметалото под него, скрежът бързо се разпространи и сега, когато Старик лежеше неподвижно, стана плътен и бял; баща ми тихичко изохка, когато издърпахме наметалото и го докосна с пръсти.

Дръпнахме се назад и гледахме лежащия Старик: лицето му беше измъчено и изтъняло от болка, острите линии на скулите му все още бяха мокри, но още докато го гледахме, блясъкът на водата започна да се превръща в лед и ми се стори, че вече диша малко по-леко.

— Може би да му дадем вода — казах аз след известно време. Отгоре Ванда ни спусна кофа вода с дървена чаша. Аз гребнах вода, вдигнах главата на Старик и приближих чашата до устата му. Той се размърда и отпи няколко глътки. При допира с устните му чашата се покри със скреж, а по водата се образува тънка коричка лед, когато я дръпнах. Погледнах голия му, изгорен крак: на места той се беше обезформил като полуразтопен снежен човек, който вече трудно се разпознава. Взех коричката лед и я сложих на най-изгореното място, то потъна в месото и малко го запълни. Погледнах към Ванда, която ни наблюдаваше отгоре.

— Има ли някъде лед? Реката все още ли е замръзнала?

Но тя по-рано беше ходила за вода и поклати глава.

— Всичко се е стопило. Цялата река е свободна от единия до другия бряг.

— Може да го завием със слама — колебливо предложи баща ми. — Както съхраняваме лед за лятото.

— Това, което трябва да направим, е да го пренесем в кралството му — казах аз. Ако Чернобог ни намереше тук, нямаше да са му нужни сребърни вериги и огнени кръгове. Този път щеше лесно да го победи и може би щеше да го принуди да му каже името си и имената на хората си. Не знаех какво да правим. Неговият път не можеше да мине по зелена трева, а единствената зима, останала в Литвас, се намираше в нашето мазе. Ванда ми подаде ръка да се кача и докато се качвах, забелязах, че гвоздеите на стълбата са покрити със скреж, желязната рамка на вратата е заледена и ужасно студена, като я пипнах. Стръкчетата трева се бяха превърнали в ледени пръчици, а земята под краката ни беше здраво замръзнала.

Но дори и като стоях там в тъмнината и го гледах долу в зимника, блед като статуя, лежаща в заскрежен кръг, внезапно от дърветата се разнесе силен полъх на топъл вятър, развя косата ми и когато погледнах към пътя, следите от скреж, които бяхме оставили, вече бяха изчезнали като роса. А на сутринта щеше да изгрее лятното слънце.

Преди желаех смъртта му, желаех също все още да изпитвам гняв към него: заради всичко, което ми беше причинил, докато той изобщо не съжаляваше истински за нищо, съжаляваше единствено за това, че не беше повярвал, че мога да го накарам да си плати. Но аз тръгнах там долу по онзи тунел, за да спася Ребека, да спася Флек, Цоп и Шофер, а той беше направил същото. Беше се жертвал за тях; беше пречупил желязната си гордост, като се беше оженил за простосмъртна, не за да трупа богатство за себе си, не за да покорява, а за да спаси народа си от един ужасен враг. Сега той лежеше долу полумъртъв и стомахът ми се присви при мисълта, че ще го гледам как се стопява и изчезва, и как всички те ще умрат, като че ли никога не са извоювали своето зимно царство от мрака.

* * *

Почувствах, че сребърната корона на главата ми странно се загрява. Загърнах се с белите си кожи и гледах как слабият червен пламък на Чернобог се движи в далечината: огънят, който бях пуснала на свобода в леденото царство, което ми беше дало подслон. Вятърът, който вееше в лицето ми, носеше пепел, а не сняг, миришеше на изгоряло дърво и аз съжалявах не по-малко от Мирием. Но знаех, че трябваше да го направя, и знаех какво още трябваше да направя сега. Трябваше да се върна в моето царство, да отида при баща ми и да повикаме свещениците със свещените вериги. Не знаех колко дълго животът на всички елфи ще засища Чернобог, но когато свърши с тях, той ще се върне. А през деня, докато спи, свит и сит в корема на Мирнатиус, ще сложим веригите около него, ще го изгорим и така ще угасим един огън с друг.

Колкото по-скоро отидех, толкова по-добре; трябваше да сме готови за момента, в който той щеше да се върне. Но продължавах да стоя там и да гледам как огънят се разгаря и казах: „Съжалявам”, макар че наоколо нямаше никой, на когото би трябвало да се извиня. Бях сама в градината, част от която беше покрита със сняг, а в другата имаше зелена трева. Пред мен не стоеше някакво дете-елф, което да ме гледа обвинително, нито дори собственият ми съпруг-пленник; единственото живо същество наоколо беше една катеричка, дошла да грабне трохите, които бях разпиляла преди няколко дни. Но който и друг да беше там, щях да замълча. Нямаше значение, че ми беше мъчно и съжалявах. Имаше значение какво бях направила и какво щях да направя.

— Бих спасила и твоето царство, ако можех — казах на катеричката, която не ми обръщаше внимание: тя се интересуваше единствено от трохите, които поне щяха да бъдат полезни на едно същество, докато множеството извинения щяха да са безполезни. Върнах се при пълното с вода корито. Погледнах в него и видях спалнята си с тоалетката пред огледалото, отрупана с пръстените, които Мирнатиус беше разпилял по нея, и красивото му палто, захвърлено на земята. Запалила бях един пожар зад гърба си и още един започваше пред мен — за момент затворих очи, докато безполезните сълзи се стичаха по бузите ми и падаха във водата.

Инстинктивно пъхнах ръка, за да премина оттатък, но вместо топлия въздух на спалнята, ръката ми попадна в леденостудена вода, а под повърхността друга ръка посрещна моята и сложи нещо в нея. Стреснах се от допира, отскочих назад и изумено погледнах ръката си. Държах орехче от някакво странно дърво — овално, гладко и млечнобяло. Имаше малко пръст, полепнала по него. Пак погледнах във водата; спалнята все още беше там и ме чакаше. Колебливо натопих другата си ръка и този път не усетих водата, а я видях да преминава от другата страна.

Дръпнах ръката си назад, вместо да премина. Пак погледнах орехчето в другата си ръка. Обърнах се и бавно отидох пред къщата. Близо до вратата имаше изровено място, точно на границата между здрача и нощта, където снегът се беше стопил: дори изглеждаше, че там някой е копал и е разровил почвата. Помислих си, че може би си струва да се опитам да го засадя. Не се сещах какво друго да направя с него, а то беше изпратено тук, в царството на Старик; струваше ми се, че от мен не се очаква да го взема обратно със себе си.

Оставих орехчето и започнах копая малка дупка в пръстта, но преди да я довърша, изведнъж се появи катеричката и с два скока ми го грабна.

— Не! — извиках аз. Не бях сигурна дали постъпвам правилно, като засаждах орехчето, но бях сигурна, че не беше предназначено за катеричката. Опитах се да я хвана за опашката, когато скочи, за да избяга, което беше глупаво, и естествено не успях. Но катеричката избяга само до потъналата в сняг врата на градината, спря там и започна да рови в преспата.

Станах и се опитах да се приближа, без да я изплаша, макар че се мъчех да премина през преспата; където не се беше стопил, снегът беше мокър, тежък и полепваше по полите и кожите ми. До портата той все още беше над коляно. Но когато се приближих, катеричката пусна орехчето в дупката, която беше изровила и избяга в гората. Тя не беше стигнала много дълбоко, ровейки в снега и в малката снежна дупка орехчето блестеше с лунна светлина, почти като среброто на Старик, като нещо съдбоносно там под повърхността.

Този път прибрах орехчето на сигурно място в джоба си, разчистих снега и започнах да копая надолу. От допира с леда пръстите ми се почервеняха и ме заболяха, а краката ми бяха мокри до коленете и усещах как студът прониква през кожата ми. Опитах се да увия ръцете си в коженото палто, но това ме забави; отказах се и продължих да копая, докато ръцете ми изтръпнаха и усещах, че пръстите ми са подути, макар да виждах, че не са станали по-големи — бяха само замръзнали и побелели.

Накрая стигнах до земята: замръзнала и втвърдена, пълна с камъчета. Наложи се да отида да взема една пръчка от сандъка за дърва в къщата, за да извадя големите камъни и да разтрогна пръстта. Изпочупих си ноктите, а от пръстите ми течеше кръв. Но не спрях да копая, докато не издълбах една не много дълбока дупка в замръзналата земя. Извадих бялото орехче от джоба си с разкървавените си ръце, сложих го в дупката и я засипах със замръзнала пръст и сняг.

Изправих се и чаках още нещо да се случи. Но нищо не се случи. Гората беше безмълвна и повече не видях катерички и птици. Дори и червената светлина от пламъка на Чернобог беше изчезнала в далечината. Не знаех какво означава това. Исках да означава нещо; исках някой или нещо да е чул извинението ми и да ми подскаже някакъв начин да поправя стореното. Исках поне моята катеричка да е останала доволна. Но тя може би само се надяваше, че дървото ще порасне и ще може да яде много орехчета от него; а може би не ми беше дадено да знам какво съм направила. Нямах право да искам отговори и обяснения: бях дошла тук със завоевателска армия.

Ръцете и краката ми бяха премръзнали и ме боляха и не можех да остана по-дълго тук. Обърнах се и се завлякох с мократа си наметка зад къщата и стъпих в коритото. Когато излязох през огледалото от другата страна, Магрета изтича към мен и извика от ужас, като видя мръсните ми, разкървавени и премръзнали ръце и ме заведе до легена, за да ги полее с вода и дълго да ги мие, докато пак бяха чисти.

* * *

Стоях и гледах моя спящ Старик долу в зимника, когато Ванда се приближи зад мен и нежно ме хвана за раменете.

— Ела вътре да хапнеш. Ще сложим нещо студено на лицето ти. Ще те облекчи.

Тръгнахме заедно към къщата. Опитвах се да реша какво трябва да направим, а после забавих ход и спрях в двора. Обърнах се и огледах навеса — малкия познат навес — после пак погледнах къщата. Полегатият тръстиков покрив вече не беше натежал от сняг, но формата му беше същата, както и светлината от огъня, гостоприемно просветваща през прозореца.

Другите бяха минали няколко крачки напред, преди да забележат, че не вървя с тях; изгледаха ме озадачено. Но аз се обърнах, бързо изтичах в задния двор и там намерих дълбокото корито, пълно с вода, през което Ирина се беше опитала да ме преведе, и се втренчих в собственото си отражение.

— Това е същата къща — казах високо аз. Ванда дойде, погледна водата, а после мен. — Тази къща се намира и в кралството на Старик. Намира се в двата свята.

Тя мълчеше. После каза:

— Всеки ден намирахме неща. Неща, от които се нуждаехме, но не бяха тук предишната вечер. А някой ми изпреде кълбо вълна и ни ядеше кашата.

Сетих се за Магрета, придружителката на Ирина, която бяхме скрили тук от демона.

— Ти ли сготви кашата? — попитах аз и Ванда кимна.

Не знаех дали това ще помогне. Там от другата страна ще има сняг; ще има ледени висулки по стряхата. Но аз не можех да протегна ръце и да ги пипна. Върнах се долу в зимника. Старик изглеждаше малко по-добре; бледият цвят изчезваше от бузите му. Когато отвори очи и ме погледна, му казах:

— Това е къщата на вещицата, за която ми каза, че се намира в двете царства. Има ли начин да се премине оттук?

Той се взираше в мен за известно време, докато разбра, и прошепна:

— Затворих прохода между тях; останали са само малки пролуки. Не исках повече простосмъртни да влизат. Трябва да я отворим отново…

— Как? — попитах аз. — С какво?

Той затвори очи. Пое въздух, пак ги отвори и каза:

— Помогни ми да стана.

Заедно стигнахме до стълбата. Той погледна нагоре към правоъгълния отвор над главите ни, към стълбата, проблясваща на тъмното нощно небе и потрепери.

— Няма ли да се влошиш, ако се качиш горе? — попитах аз. — Топло е.

— И ще става все по-топло и по-топло — отвърна той. — Оттук нататък силите ми ще намаляват, няма да растат. Трябва да използвам малкото сили, които са ми останали, докато ги имам.

Изкачи се по стълбата с почивки и после бавно закуца към къщата, като притискаше раната си с ръка, но пред вратата спря, вперил поглед в оранжевите отблясъци на огъня в печката. Лицето му стана безизразно, а аз си спомних ужаса на Шофер от горящия огън.

— Чакай — казах аз, влязох вътре, бързо изсипах лопата пепел върху пламъците, за да ги загася, и затворих вратата на печката. После се изправих и огледах стаята: майка ми и баща ми се държаха за ръце, Ванда стоеше до тях, а Сергей беше хванал ръжена. Степон вече си беше легнал горе над печката и се беше завил с наметалото като с одеяло, но дори и той се надигна. Всички наблюдаваха Старик, а той наведе глава, за да не се удари, защото вратата беше ниска, и влезе.

Но той не им обърна внимание. Вместо това огледа стаята, вдигна ръце и безпомощно ги отпусна, като че ли в отчаяние, а после отиде до долапа в ъгъла от лявата му страна и посегна да го отвори.

— Имаше ли долап там… — обърна се майка ми към баща ми, но Старик вече беше отворил двете му врати, ровеше в него и нетърпеливо изхвърляше неща навън: огърлица от зелени мъниста, тъмночервено наметало, скъсано и изпръскано с кръв, изсъхнал букет рози, малко чувалче със сушен грах, което се скъса и зрънцата се разпиляха по пода…

Той се обърна, видя как всички го гледаме и извика:

— Помогнете ми! Иначе няма да сте ми оказали помощта, за която се споразумяхме!

— Какво търсиш? — попитах аз.

— Нещо от зимата, нещо от моето кралство, с което да отворя пътя!

Ванда постоя малко, после отиде да прегледа полиците около огнището, но на тях нямаше много неща.

— Няма къде другаде да търсим — каза тя.

— Там! И там! — изсумтя раздразнено той и посочи две врати в стената от ляво и дясно на печката.

Бяхме смаяни: не беше възможно да не сме ги видели. Но Старик се обърна и продължи безумно да рови в долапа, да изхвърля чаши, кърпи и лъжици, а след малко Ванда отиде и отвори лявата врата. От другата страна имаше още една спалня, която не би могла да се вмести в къщата. Показа се голямо дървено легло със завеси и два тежки гардероба от двете страни. Зад другата врата се чуваше леко тупкане: когато баща ми внимателно я отвори, видяхме килер: от тавана висяха стари плитки сух чесън и връзки с ронеща се лавандула, в средата имаше тежка дървена маса с хаван и пестик, пестикът леко се поклащаше, сякаш току-що е бил използван, а наоколо се разнасяше аромат на счукани подправки.

— Един от нас трябва да държи вратата — каза уморено майка ми, докато трескаво търсехме. Ванда остана до вратата на спалнята и я държеше отворена, а ние ровехме из гардеробите и в дървения скрин в подножието на леглото: всички бяха пълни с обикновени, безполезни, проядени от молци спални чаршафи и рокли, в чиито джобове имаше ронещи се боклуци. Но в джоба на една от роклите, която изглеждаше тежка, намерих шепа гладки черни камъчета със странен блясък; изтичах навън с тях, но Старик каза нетърпеливо:

— Не! За какво са ми? Може така да скитам десет хиляди години в дълбините на злия дух и никога да не намеря изход; хвърли ги!

Под една възглавница майка ми намери стара, потъмняла медна монета, която той отхвърли с думите:

— Не мога да намеря пътя към вкъщи в сънища!

На една от лавиците в килера намерихме красиво шишенце парфюм със запушалка, на дъното на което все още имаше няколко капки.

— Отрова или еликсир, какво значение има това сега? — сви рамене той и отвори друго чекмедже; отвътре три мишки изскочиха на пода и избягаха през вратата. В далечината небето просветляваше, а оголеният му ранен крак оставяше мокри следи по дъските, където беше стъпил.

— Може би няма нищо! — казах аз.

Той наведе тъжно глава и се облегна на вратата.

— Има нещо! Усещам вятъра на моето царство в лицето си, той шепне в ушите ми и в ъглите, макар да не мога да кажа откъде идва. Трябва да го намерим.

— Не усещам нищо друго, освен горещина — казах аз. — Въпреки че огънят е угасен.

Старик замълча. После пак вдигна глава и на лицето му се изписа ужас.

— Да — каза глухо той. — Вятърът е топъл.

— Какво значи това? — попитах предпазливо.

— Чернобог е там — каза Старик. — Той е влязъл в моето кралство. Той е там!

Рязко се обърна и в нов прилив на отчаяние започна едно по едно да вади малките чекмеджета от долапа и да ги хвърля на земята. Някои се счупиха и по пода се разпиляха: топчета, перодръжки, носни кърпички, една парцалена кукла, кълба за плетене, шепа грошове, стар бонбон, разчепкана вълна, хиляда и една ненужни вещи, наблъскани небрежно в долапа, но сред тях нямаше нищо от зимното царство.

— Не намерихме нищо — каза майка тихо ми, като излезе прашна и уморена от спалнята. — Прегледахме по три пъти всяко ъгълче. Освен ако той не ни покаже друго място, на което да търсим.

— То е тук! — каза й той свирепо. — Някъде тук е!

Размаха безпомощно ръце, а тя се стресна и се отдръпна.

Тогава от върха на печката Степон каза с много тих глас:

— Аз имам това, но то не иска да расте.

Обърнахме се. Ванда и Сергей застанаха безмълвно и го гледаха: в ръката си Степон държеше белезникав плод с форма на зелен орех. Старик го видя, нададе вик и се втурна към него.

— Откъде си го взел? — попита обвинително той. — Кой ти го даде?

Протегна ръка, като че ли искаше да го грабне, но Степон го стисна в шепата си и се отдръпна. Ванда застана между тях и гневно извика:

— Мама му го даде! Орехчето дойде от нея, от нея в дървото, и е негово, не твое!

Старик спря и я погледна.

— Няма достатъчно сила в живота на простосмъртния, за да може снежното дърво да даде плодове! — каза той. — Дори да го подхранваш с един, с двама, с трима, най-много да му пораснат листа. С каква кръв го отгледа, че да го смяташ за свое?

— Па погреба всичките пет бебета там — каза Ванда. Лицето й беше бледо, твърдо и гневно — никога не я бях виждала такава. — И петимата ми братя, които умряха. А накрая и мама. Тя го даде на Степон! Негово е!

Старик я погледна, после погледна Сергей и Степон, сякаш ги използваше, за да измери шестте липсващи живота: петима братя, които никога не са пораснали, и майка им до тях. После отпусна ръка. Той посърна и ужасено погледна бялото орехче, което Степон стискаше в ръка.

— Негово е — прошепна той и съгласието му прозвуча така, сякаш се съгласяваше със собствената си смърт.

Той придоби толкова примирен вид, че дори Ванда вече не изглеждаше гневна. Всички ние стояхме там заедно, белият плод светеше в къщата със същата бледа светлина като неговото сребро, а Старик продължаваше да го гледа отчаяно, но без да каже нито дума, сякаш дори не можеше да си представи как да предложи някаква сделка. Кой би могъл: какво можеше да дадеш на някого, което да е справедлива цена за всичките му мъки, за всички онези погребани години на скръб? Аз не бих приела хиляда кралства за моята майка.

Степон пак го погледна в ръката си и после безмълвно му го подаде. Но Старик не откъсваше очи от Степон, поразен; не посегна към орехчето, сякаш не можеше да го вземе, дори и когато му го предлагат.

После майка ми отиде и целуна Степон по челото.

— Тя щеше да се гордее с теб — каза майка ми, взе го от ръката му, обърна се и го подаде на Старик. — Вземи го и спаси децата в царството на елфите. Какво по-добро можеш да направиш с него?

Той продължи да я гледа втренчено, без да мръдне, докато накрая аз го взех, а той се обърна безпомощно към мен.

— Какво да правим? — попитах аз. — Как да го използваме?

— Госпожо, можете да правите с него каквото си искате. То не е мое.

Изгледах го, донякъде възмутена.

— Добре тогава, какво щеше да направиш с него, ако беше твое?

— Щях да го сложа в земята и да го призова — каза той. — И да отворя пътя под клоните му. Но това не мога да направя. Нямам права върху това семе; то няма да отговори на моя глас. А и не знам как ти можеш да го направиш. Снежното дърво не може да пусне корени през пролетта и в ръцете си ти не държиш зима, а топло слънчево злато.

И после продължи да се взира в мен с надежда, сякаш толкова често го бях изненадвала, че сега той просто очакваше от мен пак да го изненадам, докато всъщност аз нямах никаква представа какво да правя.

— Ще се опитаме пак да го засадим — казах аз поради липса на по-добра идея. — Можеш ли да дойдеш и да замразиш земята?

Той кимна, но щом отворихме вратата, се дръпна ужасено и почти бе повален от вълната топъл въздух, която го лъхна, по-топла дори от въздуха в къщата; миришеше на топла мека земя и пролет. Въпреки това с мъка излезе от къщата, приведен като човек, който се опитва да върви с рамо напред във виелица.

До вратата намерихме купчинката пръст, където Степон вече се беше опитвал да засади орехчето — добро място да посадиш дърво, което да расте и да хвърля сянка пред къщата. Но когато Старик докосна пръстта, от пръстите му излезе съвсем малко скреж и изчезна толкова бързо, колкото изчезва дъх върху студено стъкло. Бързо сложих орехчето в земята и се опитах да го натисна надолу с неговата ръка; за съвсем кратко време около пръстите му се образуваха сребърни очертания и бързо изчезнаха.

После отдръпна ръката си, двамата гледахме в земята известно време, след което той поклати глава. Изрових орехчето и го взех в ръката си, като се опитвах да разсъждавам: орехчето не може да порасне през пролетта. А после изведнъж си зададох въпроса — как е влязъл Чернобог в царството на Старик сега, докато преди можеше да го атакува само отдалеч?

Станах и изтичах в задния двор до дълбокото корито там. Погледнах в него. Беше само вода в дървено корито, но може би имаше нещо повече от другата страна — ако Ирина стоеше от другата страна със сребърната си корона, след като беше прехвърлила Чернобог в зимното царство, като отново се опитваше да спаси Литвас от краля на Старик, когото аз бях освободила.

Не знаех дали тя е там, нито знаех дали ще се опита да ми помогне, ако е там. А дори и да беше там и да искаше да ми помогне, аз не знаех какво искам от нея да направи. Знаех само, че от тази страна не можех да направя нищо сама. Спомних си за вратите, които се появиха, когато преди не бяха там, за стаите и долапите, които изникнаха от никъде, после затворих очи и потопих ръка във водата с надежда, че ще получа помощ.

Пръстите ми не опряха в дъното, продължавах да спускам ръка надолу и за момент усетих ръка от другата страна. Хванах я и притиснах орехчето в нея. После извадих ръката си от водата и погледнах празната си длан. Погледнах и в коритото — орехчето го нямаше. През водата ясно виждах дъното: по него нямаше нищо.

Още малко постоях там и се взирах в коритото, като не можех да повярвам, че се случило, после се върнах през къщата: всички стояха в кръг и се взираха в Старик, а той се беше облегнал на стената, беше изтънял и блестеше, сякаш беше покрит с пот, а по лицето му беше изписана ужасна агония. Хванах го за ръка.

— То премина! Отиде от другата страна! Какво друго да направя?

Той отвори очи, не мисля, че ме виждаше; очите му бяха мътни и обсипани със синьо-бели петна.

— Призови го, призови го, ако можеш — прошепна той.

— Как? — попитах аз, но той затвори очи и не каза нищо повече.

После баща ми се обади:

— Мирием — каза бавно той. Погледнах го отчаяно. — Не сме в подходящия месец, но дърветата още не са цъфнали и не са дали плод. Можем да кажем молитвата за благодат. — Той погледна към Степон, после към Ванда и Сергей. — Някои дори мислят, че помага на онези, чиито души са се върнали в света като плодове и дървета, да продължат нататък.

Той ми подаде ръка и протегна другата си ръка към майка ми. Застанахме така, както винаги заставаме през пролетта пред малкото ябълково дръвче в нашия двор и казвахме заедно: „Барух ата адонай, елохейну мелех хоалам, шело хасаир б’оламу, клоом, убара бо брийот тавот в'иланот, лейханот бахем б’най адам”, благословията на цъфналите плодови дръвчета. Винаги съм обичала тази молитва: тя съдържаше надежда и дълбока въздишка на облекчение; тя означаваше, че зимата е свършила, че скоро ще ядем плодове и ще има изобилие в света. Когато бях малко момиче, през първите пролетни дни излизах на двора много рано сутрин и преглеждах клоните на дърветата, за да мога, ако са цъфнали, да изтичам вътре и да съобщя на баща ми, че вече трябва да кажем молитвата. Но този път я произнесох по-страстно от друг път, като се мъчех да задържам всяка дума в главата си и да си я представям написана със сребърни букви, които щом ги изрека стават златни.

Когато свършихме, всички стояхме мълчаливо. В началото нищо не се случи, доколкото можехме да видим. Но после Степон изведнъж извика и побягна към портата, като размахваше ръце и гонеше една птичка, която току-що беше кацнала на земята и се канеше да кълве. Той гледаше надолу и стискаше ръце. После Ванда, Сергей и всички ние отидохме при него. Малко бяло стръкче излизаше от земята и като виещо се червейче се издигаше нагоре.

Стояхме и го гледахме. И друг път съм виждала как никнат семена, как бобът излиза от почвата, но това растение никнеше много по-бързо, цяла пролет протичаше пред очите ни за мигове: стръкчето се издигаше и се превърна в тънка бяла фиданка, после започна да се извива като човек, който се изкачва по въже и от време на време спира, за да си поеме дъх, а после се издига още по-високо. Корона от малки бели листенца се развиваха като знаменца на върха, ужасно бледи, а после започнаха да се развяват и нетърпеливо да се издигат нагоре. Когато беше високо колкото коляното ми, то започна да изкарва тънки клонки, които изскачаха от стеблото му като миниатюрни камшичета и се отваряха още бели листенца. Трябваше да се отдалечим, за да му направим място да расте. Сега то растеше равномерно и плавно се издигаше нагоре.

Обърнах се и изтичах при Старик. Той не се събуди и не помръдна; облегнал се беше на къщата и беше станал много слаб и тъмносин, сякаш сърцевината му излизаше от ледената си черупка, а когато го пипнах, ръцете ми бяха мокри. Ванда дойде да ми помогне. Двете заедно го доведохме до дървото и го сложихме да легне под него. Изведнъж пропукващ се скреж се образува по земята под него и започна да се изкачва по бялата кора на дръвчето, както и по неговата кожа, а тъмносиният цвят изчезна под ледения пласт. Той издишваше зимен въздух, отвори очи и погледна към разгръщащите се клони на дървото, после се разплака, макар че не можех да кажа със сигурност, защото сълзите мигновено замръзваха на лицето му, а от него излизаше само сияние.

Той се изправи и дървото беше достатъчно високо, за да застане под него, макар че не изглеждаше чак толкова голямо миг преди това, и когато сложи и двете си ръце на стеблото, то разцъфна и се покри със сребърни цветове, прошарени със злато. Той протегна ръка, докосна един цвят с пръст, и го погледна смаяно.

— То порасна, то порасна — повтаряше Степон; той също се давеше от сълзи, и плачеше така, сякаш не знаеше дали е тъжен или щастлив, а майка ми го беше прегърнала през тънките рамене и го галеше по главата.

После Старик се обърна с гръб към дървото и постави ръката си на портата, а когато я блъсна и я отвори, от другата страна се показа бял път — бял път, ограден от двете страни от други бели дървета, но той вече не продължаваше безкрайно в зимата: в другия му край имаше облак от дим и пламъци. Той го погледна с решително изражение, после прекрачи прага, направи няколко крачки по пътя и един бял елен изскочи измежду дърветата. Последвали го бяхме до портата, но цялото ми семейство се дръпна назад в двора, когато еленът подскочи. За момент видях всичко с техните очи, острите нокти и ужасните зъби, които стърчаха от устата му, но за мен сега това беше най-обикновен елен. Старик отиде до него и когато го яхна, кракът му вече не беше гол; сребърен ботуш се затвори над него и в следващия миг той се покри със сребро; доспехи и бели кожи, и ме гледаше от високо.

После протегна ръка към мен и каза:

— Чернобог е в моето кралство. Както обещах, така и ще направя: ако го изхвърлим и моите хора са в безопасност, няма да връщам зимата. Ти поиска съюз, за да постигнем това: ще дойдеш ли да помогнеш, макар и той вече да не е в твоя свят?

Гледах го и исках да го попитам, донякъде възмутено, как според него щях да помогна, ако се изправя пред огнения демон в пряка битка. Имаше пръст под ноктите ми; лицето ме болеше, а бузата ми още беше подута и червена от юмрука на войника. Бях уморена; бях само едно простосмъртно момиче, което прекалено много се беше хвалило и това беше стигнало до слуха му. Но погледнах бялото дърво до мен, с високите му, покрити с цветове клони, и знаех, че няма смисъл да го питам. Той щеше само да вдигне рамене и да ме погледне с надежда, очаквайки висша магия: магия, която се получава само когато с думи и обещания се престориш на нещо повече това, от което си, а после влезеш в този образ и някак си успееш да го запълниш.

— Да — казах аз. — Ще дойда и ще направя каквото мога — ако след това ме върнеш.

— Моят път все още не може да върви под зелени дървета, госпожо, а ти вече ме накара да обещая да вдигна зимата, ако победим. Но лятото няма да продължи вечно, дори и да искам, затова ето какво мога да предложа: в първия ден, когато падне следващият сняг, ще отворя моя път и ще те доведа в дома на семейството ти.

Погледнах назад: майка ми и баща ми стояха на двора, но те не бяха сами. Ванда, Сергей и Степон бяха с тях, а в къщата зад гърба им сега имаше достатъчно място. Те ще бъдат в безопасност, ще бъдат в безопасност, дори и аз никога да не се върна след този безумен скок по зимния път; те щяха да живеят един за друг, да се обичат един друг, да скърбят един с друг и да си помагат един на друг по пътя.

Те вече някак си се бяха отдалечили от мен, бяха отстъпили крачки назад, и виждах лицата им като в сън. Бързо изтичах, целунах ги всички и прошепнах на майка ми: „Чакай ме в първия зимен ден”, а тя остана с ръка, протегната след мен, защото се обърнах, минах през портата и подадох ръка на крал Старик, за да ме качи на елена зад себе си.

Глава 24

Яздехме по белия път, посипан със сняг и пепел, които брулеха лицата ни. Горещите частици пареха на ръцете ми, но се движехме бързо. Виждах неясно сребърния път под нас, но еленът тичаше толкова бързо, колкото Старик искаше, или колкото можеше, и след още един скок се озовахме сред боровете, горящи с ужасяващи червени пламъци над главите ни, а при следващия скок пътят неочаквано излезе от гората и тръгна покрай реката.

Но това беше пролетна река, бучаща, носеща големи късове лед, които се удряха един в друг и профучаваха надолу край нас. Пръснати сребърни монети проблясваха сред тях и Старик ужасено извика, когато видя, че водопадът пред нас е оживял: бушуващ поток, който бликаше от планинския склон и се разбиваше надолу в облаци от пара. В подножието му Чернобог танцуваше и се въртеше, като размахваше ръце във въздуха и крещеше от удоволствие. Той вече не беше целият в огън. Издул се беше отвъд човешките размери и се беше превърнал в чудовищно голяма, извисяваща се фигура от въглени, плътно покрита с пепел, но изпъстрена с дълбоки цепнатини, от които се показваха червени нажежени вени, а по тялото му от време на време проблясваха пламъци. Той натопи лице във водопада и пиеше с огромни жадни глътки, порасна още малко, сякаш се уголемяваше, за да има още повече материал за горене. Монетите елфическо сребро, с които водата го обсипваше, образуваха блестяща черупка по лицето и раменете му.

Той не беше сам: група елфически рицари се опитваха да се борят с него, хвърляха сребърни копия от брега по разширяващото се езеро под водопада, но те не стигаха до него. По водата плаваха множество копия, разпръснати и изгорени, но това не го безпокоеше дотолкова, че да прекъсне жадното си пиене. Крал Старик скочи от елена и ми извика:

— Трябва да удържим планината срещу него, направи каквото можеш!

После извади сребърен меч, втурна се към езерото и стъпи на повърхността му. Там, където стъпваше, под краката му изникваше твърд лед и той се впусна право към демона по блестящия бял път. Опияненият от жажда Чернобог не забеляза пристигането му; Старик замахна с меча и го заби дълбоко в чудовищния му крак, Чернобог свирепо изрева, а по повърхността се разля вълна от цвърчащ лед.

Изтичах нагоре по пътя към високите сребърни порти в планинския склон и почуках на тях. Портите бяха заключени и залостени.

— Пуснете ме да вляза! — извиках аз. От другата страна се чу стържене и се показа Шофер — беше вдигнал голямата сребърна греда, с която беше залостена вратата, и я отвори малко, колкото да мога да вляза. Отвътре ме лъхна студен въздух, лъхна ме достатъчно, за да ми покаже колко топло е навън и въпреки че Шофер се беше подал само за миг зад малката пролука, лицето му веднага заблестя като топящ се лед. Той с усилие дръпна вратата и я затвори, залости я със сребърната греда, пребледня и се отпусна на земята.

— Шофер — казах аз и се помъчих да го задържа. Той не беше сам; зад него вратата се охраняваше от цяла рота елфически рицари, всички държаха високи щитове от чист син лед, подсилен със сребро, които се застъпваха и образуваха стена. Бяха се отдръпнали назад, когато вратата се отвори, но сега пак пристъпиха напред и подадоха ръце, за да ни помогнат да се скрием зад ледената стена от щитове. Зад този заслон Шофер изтри водата от лицето си и се изправи на крака. Дръпнах го за ръка.

— Шофер, планината — където планината се е пропукала, откъдето извира водопадът. Знаеш ли къде е това място? Можеш ли да ме заведеш там?

Той ме изгледа втренчено, мокър и замаян, но кимна. Двамата побягнахме нагоре по пътя към сърцето на планината, като се подхлъзвахме на всяка крачка; повърхността се топеше и на места се стичаха малки водни струйки. Когато накрая стигнахме до голямото, покрито със свод пространство, то вече изглеждаше някак си по-малко, сякаш покривът беше слязъл по-ниско до нас, а поляната беше пълна с жени, които се притискаха една в друга под белите дървета, сякаш искаха да направят малка крепост с телата си. В средата зад тях видях децата, все още тъмносини, които те предпазваха от нарастващата жега. Те вдигнаха поглед, докато минавах с Шофер, а по лицата им се четеше отчаяние. Земята под краката ни омекваше, а клоните на белите дървета повяхваха. Тесният поток бълбукаше от извора си, течеше през горичката и изчезваше в планината.

Той ме въведе в тунел, който вървеше успоредно на потока; дълбоките му кристални стени излъчваха лека мъгла, от замръзналото езеро се носеха тихи стонове на разпукващ се лед. После пътеката внезапно премина в друг тунел, стените му бяха много гладки, а реката, която течеше надолу, беше придошла. Той спря на брега и погледна надолу към течащата вода с тревога и страх.

— Ще се справя сама нататък — казах аз. — Ти си тръгвай!

Свалих обувките си, скочих във водата и тичах по течението в тъмния тунел, докато накрая той пак излезе в големия празен склад. Минах през него и пресякох на отсрещната страна, като се провирах през тясното пространство между водата и купищата сребърни монети, които реката беше повлякла със себе си. Напред водопадът бучеше. Чернобог беше неясна подскачаща фигура от другата страна на планината, а като се приближих, приличаше на сянка от червени въглени. Успях да се покатеря по последната голяма купчина монети до цепнатината в планината. Тя приличаше на широко отворена, зееща паст от натрупано стъкло със зъби, които се бяха заоблили по краищата: бяха минали седем години, откакто Мирнатиус се беше възкачил на трона и за пръв път планината се беше разцепила.

Представих си как земетресение или гръм е разтресло кралството на Старик и цепнатината се е разширявала, за да пропуска лятната горещина. Дори виждах къде са се опитвали да я поправят или да спрат разцепването, но водата е пробивала отново, разширявала е цепнатината и всяка година е изцеждала още малко сила, която Чернобог да пие, седнал на трона си. И техният крал всяка година се беше борил с лятото, доколкото е можел; крадял е от нас колкото може повече слънчева светлина, заключена в злато, за да предизвика колкото може повече виелици и зимни бури през есента и през пролетта и да държи реката замръзнала, опитвайки се да затвори дупката в планината. И накрая беше дошъл при мен, простосмъртното момиче, което се беше похвалило, че може да превърне среброто от складовете му в непобедимо съкровище.

Реката отнасяше сребърните монети като подскачащи рибки и те се смесваха с отломките, но това съкровище беше нищо в сравнение със самата вода: чистата студена вода, която беше живот, беше живот за всички тях, и се изцеждаше от планината, за да задоволи една бездънна жажда. Чернобог щеше да изпие цялата планина с всички елфи в нея и после щеше да се върне в Литвас и да изсмуче и пресуши всички хора там. Дори и кралят на Старик да не ми беше казал, пак щях да знам. Знаех какво означава този глад: унищожител, който с удоволствие щеше да погълне живота на всички хора и само щеше да се преструва, че уважава закона и справедливостта, освен ако зад гърба си нямате по-голяма сила и той не намира начин да я излъже или победи — този глад никога, никога не може да бъде заситен.

Долу бяха крал Старик и всичките му рицари в кръга от лед, който кралят беше направил около Чернобог. Те дружно и непоколебимо се биеха, а там където сребърните им мечове го удряха, тялото му се покриваше със скреж. Той диво крещеше, скрежът се превръщаше в пара и от раните му излизаха пламъци. Но те не успяваха да стигнат до сърцевината му. Беше станал прекалено голям и още растеше; продължаваше да изцежда живота им, въпреки че смело се биеха с него. Чернобог подлагаше ръце под водопада, пиеше вода с шепи, после отмяташе глава назад и се смееше с ужасно бълбукане; с всяка глътка растеше още малко. Внимателно се хванах с ръце за краищата на цепнатината и извиках:

— Чернобог! Чернобог! — Той погледна нагоре към мен, очите му блестяха като разтопен метал в пещ, а аз пак извиках: — Чернобог, давам ти думата си! С висша магия ще затворя тази цепнатина в планината и ще те изхвърля завинаги!

Очите му се разшириха.

— Никога, никога! Тя е моя, тя е кладенец за мен! — изпищя той, хвърли се нагоре по планинския склон и започна да се катери към мен.

Дръпнах се назад в тунела, като се препъвах в купчините от сребро и чаках да тръгне в тъмното към мен. Той се смееше през цепнатината, удряше с юмрук по краищата й и разбиваше още от кристалната стена на планината, за да я разшири.

— Ще вляза вътре; ще пия до насита!

Той се промъкна през цепнатината и тръгна след мен, а от ръцете и корема му струеше пара. Натопи лице в потока и отпи голяма глътка, отметна глава назад и преглътна с удоволствие, захили се и от устата му се стече вода. После продължи да пълзи напред. Отстъпвах назад в тунела, докато се изкачих по последното хълмче сребро, а зад гърба ми беше входът към склада. Той все още напредваше и огряваше тунела с огнена светлина. Водата около него вреше и кипеше, изкачваше се по стените; под него остана само река от сребърни монети, които се залепваха по тялото му, по гърдите, корема и краката му; сребърни монети, които потъмняваха по краищата, но не се топяха. Той пак се изсмя, смехът ехтеше, после извади от водата ръка, покрита с броня от сребърни монети, размаха пръст към мен и подигравателно извика:

— Кралице на Старик, простосмъртно момиче, да не би да си помисли, че една сребърна верига може да ме спре?

— Не сребърна — отговорих аз. — Но една моя приятелка ми каза, че не си голям поклонник на слънцето. — Свалих ръката си надолу и докоснах последния куп сребро пред мен, монети, които бяха изстинали достатъчно, за да ги докосна, монети, които бяха част от огромно съкровище; и цялото това съкровище, до последната монета, превърнах в сияещо злато.

Той изпищя от ужас, когато среброто около него се превърна в злато. Монетите под краката му започнаха да се топят веднага, сливаха се в поток както дъждовните капки потичат заедно, и когато се стопяваха, тунелът се изпълни с огнена слънчева светлина, толкова ярка, че очите ми се насълзиха. Тя освети кристалните стени на планината, озари я цялата, а той пак изпищя и се сви, като се опитваше да се провре назад през тунела и да избяга.

Но навсякъде, където светлината го докоснеше, пепелта и въглените в него започваха да се пукат и отдолу се виждаха пламъци. Монетите се лепяха по главата и раменете му, топяха се като плътна паяжина и се стичаха надолу, освобождавайки още слънчева светлина, а по корема му се образуваха златни локвички. Цели парчета се отлепваха от него, крайниците му се пропукаха. Той пищеше и виеше, като в същото време се бореше и се влачеше назад в тунела. Водата все още течеше през краката ми, но вече не го захранваше: тя охлаждаше широката пътека от тъмен разтопен метал, която той оставяше след себе си и избухваше в облаци пара — те навлажняваха стената, но не стигаха до него.

Вече почти не го виждах през мъглата. Беше се смалил достатъчно, за да може да се обърне, ръцете и краката му изтъняха и се удължиха, а тялото му отслабна и се разчупи на парчета, от краищата им израстваха нови пръсти на ръцете и краката, но почти веднага се разцепваха пак, появяваха се нови пламъчета и ги поглъщаха. Вече беше почти стигнал до цепнатината пред себе си: чух плача и стенанията му, когато видя грамадния насип от златни монети, но тунелът около него беше по-светъл от пълнолуние — хиляда години лятно слънце се изплащаха наведнъж, блестяха от дълбините на планината и се връщаха, а той се смаляваше с всеки миг.

Той се хвърли отчаяно напред по златната купчина и неистово се катереше към цепнатината, а през това време златото около него се разтопи и се превърна в море от светлина. Докато се гърчеше и се мъчеше да излезе през назъбената дупка, той сам я запуши: стъклените зъби отхапаха огромни, дебели парчета разтопен метал от двете му страни и още по масивни части от тялото му се отчупиха и избухнаха в пламъци. Самата стъклена стена започна да се топи и се превърна в нажежена, светеща течност, дълги ивици се разтапяха и падаха в дупката, като запушваха отвора. Още едно парче се отчупи и той полетя надолу по планината — малка, пищяща отломка от себе си.

Мъчех се да си поема дъх върху реката от тъмен метал — тук-там имаше разпръснати парчета злато, които не се бяха разтопили съвсем, а водата се стичаше като дъжд по стените на тунела — връщаше се там, откъдето беше дошла, поне така се надявах — водата, която течеше покрай мен, и достигна цепнатината, обвита в голям облак пара, охлади стъклото и втвърди метала, като запечата лицето на планината с кристал, примесен с метал и изпъстрен със златни точици.

Въздухът в тунела започна бързо да изстива, достатъчно, за да охлади потта, която този път беше избила по кожата ми. Водата, която се стичаше по стените на тунела, вече замръзваше и побеляваше, от тавана заблестяха тънки висулки и по реката се образува коричка лед. Обърнах се и с усилие си пробих път срещу бързо замръзващото течение до празния склад: когато стигнах там, цялата река беше покрита с остри парчета лед, които се удряха в мен и също като парченца натрошено стъкло се издигаха и падаха по вълните. Вратите на големия склад изведнъж се отвориха и крал Старик се втурна вътре.

Той се протегна, хвана ме през кръста и ме извади на брега; дишаше тежко и сам беше изгубил някои от острите си връхчета в битката, които се бяха стопили и загладили, а под повърхността избиваше син цвят, но нови пластове дебел лед бързо изграждаха кожата му, а по раменете му на гроздове изникваха свежи блестящи ледени висулки, отначало побелели от скреж, а после прозрачни.

Той постоя така, като продължи да ме държи през кръста малко по-дълго, отколкото беше необходимо и гледаше поразен през тунела към металната плетеница, която беше затворила планинския склон. После се обърна, хвана двете ми ръце в своите, стисна ги и се взираше в мен, а в очите му проблесна нещо подобно на слънчевата светлина, която светеше през стените на планината. Аз отвърнах на погледа му и за миг си помислих, че ще… Но той пусна ръцете ми, отдръпна се, падна на коляно, направи дълбок, елегантен поклон, после вдигна глава и каза:

— Госпожо, въпреки че избираш да живееш в огрения от слънцето свят, ти си истинска кралица на Старик.

* * *

Косата на бедната ми Ирина беше наполовина разплетена, беше се сплъстила и омотала, почерняла от същата черна пръст, която имаше под изпочупените й нокти и по наранените й, измръзнали ръце. Свалих короната от главата й, оставих я настрани и мих ръцете й, докато мръсотията и кръвта паднаха, и те вече не изглеждаха така безкръвни. Тя клюмаше и отпускаше рамене, а аз бинтовах ръцете й, когато изведнъж се стресна, погледна в огледалото и пребледня.

— Ирина, какво има? — прошепнах аз.

— Огън — каза тя. — Огънят се връща. Магрета, тръгвай бързо…

Но беше късно. Една ръка излезе от стъклото, ужасна като риба, подаваща се на повърхността на спокойна вода, и уви пръсти около рамката на огледалото. Приличаше на догарящ дънер, покрит със сива пепел, с черни сажди отдолу, горящ в средата. Подаде се втората ръка и двете заедно издърпаха напред главата и раменете на демона. Не можех да мръдна. Станах заек, сърна, замръзнала между дърветата, която се мъчи да бъде дребна, неподвижна, незабележима; криех се в тъмното подземие зад тайната врата и се надявах да не ме чуят. Гласът замря в гърлото ми.

Демонът излезе много бързо, неприкрит от илюзията, че е човек. Изпълзя с ужасна бързина от огледалото, застана на пода и от гърба му излизаха спирали дим, а почернелите му крака се влачеха след него. Той се хвана с ръка за една масичка, за да се изправи — масичката, на която стоеше вълшебната корона.

— Ирина, Ирина, какво предателство извърши ти спрямо мен! — съскаше той към нея, още преди да е излязъл. — Никога повече няма да мога да пирувам в зимните салони! Той дойде, той дойде, зимният цар дойде; кралицата затвори планината за мен! Те ме изхвърлиха, лишиха ме от силата ми, тя открадна огъня ми, за да поправи тяхната стена!

Демонът се обърна, замахна с димящата си ръка и удари огледалото и масичката; огледалото се разби на парчета, които се разпиляха навсякъде, а короната се търкулна по пода и падна под леглото. Ирина се спусна към мен; изблъска ме към вратата, но демонът, макар и да тътреше краката си по пода, с внезапен изблик на сила се хвърли натам и ни изпревари. Той силно тропаше по пода и малко червен пламък пак проблесна в краката му, а в стъпалата му се показаха искри, като от горещи въглени, които някой разбърква, за да разпали огъня.

— Гладен съм. Толкова съм изсъхнал! — оплакваше се и пращеше демонът. — Трябва пак да пия с големи глътки! Исках да ти се наслаждавам на теб, Ирина! Колко дълго щях да усещам прекрасния ти вкус! Но сега поне плачи за мен, сладка Ирина, и ми дай малко болка.

Плачех; страх ме беше; но Ирина застана пред мен и каза:

— Доведох ти Старик, Чернобог, както ти обещах. И те пуснах във владенията на Старик. И вече плаках за това, което си направил там. Дадох ти всичко, което искаше. Нищо повече няма да ти дам.

Той изръмжа и се хвърли към нас. Краката ми се подкосиха от ужас и паднах на кушетката; дори не можех да сваля поглед от него, когато прекоси стаята и хвана Ирина за раменете, а горещият му дъх духаше като вятър в лицата ни и ме изпълваше с ужас. После демонът се сви с вой, сякаш той беше изгореният, отскочи назад и сключи ръце една в друга.

Те приличаха на студени въглени, току-що извадени от огнище, където никога не е горял огън. Той стенеше, съскаше и оплакваше ръцете си, разтваряше ги и ги свиваше, сякаш го боляха, след като цял ден е извършвал тежка работа. Когато ги протегна, от тях се издигна пара, после се пропукаха, на повърхността лумна пламък и накрая в тях се разгоря огън като в пещ. Той погледна към Ирина в огнен бяс и яростно изкрещя:

— Не! Не! Ти си моя! Моето пиршество!

После тропна с крак и се обърна… обърна се към мен, а аз най-после изкрещях, гърлото ми се отвори, когато той посегна към мен.

За момент единственото, което усещах, беше допирът на ужасните му пръсти до лицето ми: горещината лъхаше от тях като треска, топла и отвратителна. Но това беше треска в нечие чуждо тяло и тя не се пренесе в моето; вместо това демонът отново проплака и се отдръпна от мен, защото пръстите му пак бяха тъмни и студени. Гледаше ме гневно с отворена уста и се виждаше как вътре се разгаряха пламъци като в адска пещ.

— Мен и моите хора — каза бавно тя. — Трябва да ни оставиш на мира, мен и моите хора, Чернобог. Даде дума да направиш това. Нищо повече няма да получиш от мен.

Той се взираше в нея, когато вратата на стаята се отвори. Едно слугинче надникна плахо, защото изглежда беше чуло моя писък и идваше да провери какво не е наред. Тя впери очи в демона, но положението се оказа прекалено не наред и момичето също замръзна като хипнотизирано. Демонът се обърна, видя я и се хвърли към нея, но спря за момент, после предпазливо посегна с един пръст и пипна меката млада буза. Лицето на момичето се изкриви от ужас и то вдигна ръка, за да се предпази.

Закрих устата си с ръце и едва се сдържах да не изпищя пак, но Ирина до мен дори не помръдна. Стоеше неподвижно, висока и горда, и гледаше към демона със студен, ясен поглед, а по лицето й не се изписа никакво учудване, когато демонът изръмжа и отдръпна пръста си, после се обърна и пак разярено се насочи към нас. Сега вече не беше толкова обезумял, че пак да се опита да ни посегне, макар и да искаше. Въздържа се и само яростно тропна с крак.

— Не! — изкрещя той. — Обещах безопасност само за теб и твоите хора!

— Да — каза Ирина. — Тя също е моя. Всички те са мои, моите хора; и последният човек в Литвас. И ти повече няма да докоснеш никой от тях.

Демонът стоеше и я гледаше, раменете му трепереха, пламъкът в очните му кухини намаляваше, а зъбите му бяха тъмни въглени.

— Лъжкиня! Мошеничка! Лишаваш ме от пиршеството! Открадна ми трона! Но това не е краят! Ще си намеря друго царство, ще си намеря ново огнище, ще си намеря нова прехрана!

Той целият трепереше. Пламъкът в него догаряше, плътта му отново се покри с кожа, лицето на царя като було скри ужаса отдолу, дори и красивите му дрехи от коприна, кадифе и дантела дойдоха на мястото си. Закрих лице, за да не гледам и се притиснах до кушетката, когато той тръгна към вратата. Ирина пусна раменете ми и рязко каза:

— Той също е мой, Чернобог. И него трябва да го оставиш на мира.

Гледах ужасено: тя беше застанала на пътя му. Демонът спря и я погледна с червена светлина, която все още светеше в красивите очи на царя.

— Не! — изфуча той. — Не можеш да направиш това! Той ми беше обещан, получих го с честна сделка и не съм длъжен да ти го давам!

— Но ти вече ми го даде, даде ми го, когато го накара да се ожени за мен. Правата на съпругата надвишават правата на майката — каза тя, свали сребърния пръстен, пресегна се и хвана ръката на демона. Той се опита да я измъкне, но тя я държеше здраво и бързо вкара пръстена на пръста му.

Огнена ярост се изписа на лицето му, устата му се отвори, за да изпищи още веднъж, но писъкът не излезе и цялото тяло на демона се изви като лък. Дълбоко в корема му гореше пламък, който тръгна нагоре: появи се червена светлина като свещ, която се показва зад завоя в тъмно, и става все по-ярка, после внезапно царят се разтресе, наведе се напред и един-единствен огромен огнен въглен изскочи от гърлото му и изхвърча на килима пред огнището. Той избухна в кълбо оранжеви пламъци, димящо и кипящо, което злобно съскаше, плюеше и пращеше, яростна червена уста, отворена към нас.

Но макар да беше приклекнала до стената и очите й все още да бяха разширени от ужас, слугинчето инстинктивно се спусна към желязната кофа с пепел и сгурия до огнището. Изсипа я направо върху пламъците, загаси ги и захлупи кофата върху тях.

Тя остави кофата там и бързо се отдръпна. Отдолу излязоха тънки струйки дим, а около нея на килима се образува черен тлеещ кръг, но не се разпространи много. След малко дори и димът изчезна. Момичето гледаше натам, дишаше тежко, а после се обърна към мен с разширени очи, стресна се и вдигна ръка към бузата си, където все още имаше едно черно петънце. Но ръката й беше изцапана със сажди и щом докосна кожата си, беше трудно да се каже от какво е петното.

Аз цялата треперех. Дълго време не можех да откъсна поглед от кофата. Чак когато и последната струйка дим изчезна, се стреснах и погледнах моето момиче, царицата. Царят беше притиснал ръцете й към гърдите си, пръстенът на ръката му излъчваше бледо сребърно сияние, и я гледаше със своите блестящи изумрудени очи така, сякаш тя е най-красивото нещо на света.

Глава 25

Със Сергей се върнахме в Павис три седмици по-късно, щом папа Манделщам се възстанови и те двамата със Степон можеха да се грижат за плодовите дръвчета, докато нас ни няма. Дръвчетата и без това вървяха много добре. Сергей беше отишъл при фермера с плевнята, изрисувана с цветя, по-долу на пътя и го беше повикал да дойде да му помогне да отсекат няколко дървета срещу част от дървения материал, както и да разчистят малко земя. Закарахме дървения материал на пазара във Висня, продадохме го и купихме овощни дървета за разсад: ябълки, сливи и вишни. Те всички бяха цъфнали.

Докато се възстановяваше, папа Манделщам написа много писма, които да занесем: по едно писмо за всеки, който все още му дължеше пари.

— Ние имахме късмет — каза той, — затова сега нека да бъдем великодушни. Зимата беше тежка за всички.

Той освен това сигурно мислеше, че ако отидем с тези писма, хората в града няма да имат чак толкова голямо желание да ни обесят. Носехме царското писмо със себе си, но все пак царят беше далеч. Не се тревожехме, че ще дойдат да ни хванат, тъй като никой не би си губил времето да се занимава с нас: цялата работа, която всеки е трябвало да свърши през пролетта, трябваше да свърши сега наведнъж, и то много бързо, защото лятото вече започваше.

Но все пак бяхме изненадани, когато пристигнахме в града. Панова Людмила беше на двора и метеше.

— Здравейте, пътници! Искате ли да спрете да си починете и да хапнете нещо? — извика тя, а ние я погледнахме, и когато видя кои сме, тя се разкрещя и започна да маха с ръце, няколко мъже дотичаха към нас, спряха и ни гледаха изумено.

— Не сте ли умрели? — попита един от тях.

— Не — отвърнах аз, — не сме умрели и царят ни помилва. — Извадих писмото и им го показах.

Вдигна се голям шум. Радвах се, че Степон не е с нас. Дойдоха свещеникът и бирникът, който взе писмото и го прочете на глас, а всички в града слушаха. Бирникът ми върна писмото, поклони ми се и каза:

— Е, всички трябва да вдигнем наздравица за благополучието ви!

Изнесоха маси и столове от странноприемницата и от къщата на панова Людмила, сложиха кани с крупник и сайдер и всички пиха за наше здраве. Кайус не се появи, не се появи и синът му.

През цялото време се чудех защо мислеха, че сме умрели, но не исках да ги питам. Вместо това извадих писмата от панов Манделщам и ги раздадох на хората, които бяха там, а за тези, които ги нямаше, дадох на свещеника. И всички наистина бяха много щастливи и дори пиха за здравето на панов Манделщам.

След това отидохме до къщата на Манделщам и натоварихме всичко в колата. Панова Гавелите беше единствената, която не се зарадва да ни види. Мисля, че имаше намерение да каже на панова Манделщам, че сега козите и пилетата са нейни и няма да й ги върне. Но и тя, като всички други вече беше чула за царското писмо, затова когато със Сергей отидохме при нея, посочи няколко измършавели, болнави кози и каза:

— Ето, тези са техните.

Погледнах я в очите и я попитах:

— Не те ли е срам?

После влязох и взех козите, които трябваше да взема — нашите и техните. Взех и всички пилета и ги сложих в един сандък. Взехме мебелите и нещата от лавиците, опаковахме ги грижливо, а счетоводната книга сложихме под седалката и внимателно я покрихме с одеяло.

Свършихме всичко и бяхме готови да потегляме, но Сергей седеше мълчаливо на капрата и не тръгваше. Погледнах го и той ме попита:

— Мислиш ли, че някой го е погребал?

Не казах нищо. Не исках да мисля за Па. Но Сергей вече мислеше за него, затова и аз започнах да мисля за него. И си го представях там на пода на къщата, непогребан. И Степон също може би щеше да започне да мисли за него. И Па завинаги щеше да остане там на пода, въпреки че вече го нямаше.

— Ще отидем — казах накрая.

Подкарахме колата към старата си къща. Ръжта растеше. Беше пълна с плевели, защото никой не се грижеше за нея, но все пак беше висока и зелена. Спряхме колата на нивата, оставихме козите и конете да пасат там и после отидохме при бялото дърво. Опряхме ръце на стъблото. Беше тихо. Мама вече не беше там и дървото край нашата къща не ни говореше. Но не беше нужно мама да ни говори, защото сега имахме мама Манделщам и тя щеше да ни говори от нейно име.

По клоните на дървото имаше сребърни цветове. Откъснахме шест цветчета и сложихме едно на гроба на мама и по едно на петте бебета. После отидохме в къщата. Никой не беше погребал Па, но нещата не бяха толкова зле. Някакви животни бяха дошли и бяха останали само костите и разкъсаните му дрехи. Не миришеше лошо, защото вратата беше отворена. Намерихме чувал и сложихме костите вътре. Сергей взе лопатата. Занесохме чувала при бялото дърво, изкопахме гроб и погребахме Па до другите гробове, които той беше изкопал. Сложих камък отгоре.

Не взехме нищо друго от къщата. Върнахме се при колата и потеглихме към града. Вече беше станало късно, но решихме да продължим и да пренощуваме в следващия град. Разстоянието беше десет мили, но пътят беше чист и вечерта беше приятна. Слънцето още не беше залязло съвсем. Когато излизахме от града, срещу нас се зададе друга кола със само един кон. Тя беше празна, затова коларят спря встрани да ни даде път, тъй като ние бяхме много натоварени, а когато наближихме и минахме покрай него, видях, че момчето на капрата е Алгис, синът на Олег. Спряхме за момент, погледнахме го и той ни погледна. Не казахме нищо, но разбрахме, че той не е казал на никого къде сме. Просто се е прибрал и не е казал на никого, че ни е видял. Кимнахме му, Сергей дръпна юздите и продължихме пътя си. Прибрахме се вкъщи.

* * *

Стените на стъклената планина сега бяха в безопасност, но дори и така, за жителите й лятото и есента бяха оскъдни: много от езерата долу бяха пресушени при нападението на Чернобог и много лози и овощни градини бяха изсъхнали. Хранехме първо децата и после разпределяхме каквото беше останало.

— Те отново ще се напълнят, когато дойде зимата — каза ми крал Старик, когато заедно обиколихме по-дълбоките проходи, за да видим какви са щетите.

Погребахме мъртвите и лекувахме живите, които подреждахме на спокойно място под белите дървета: кралят внимателно избираше ледени парченца, поставяше ги в раните и ги притискаше с ръце, за да пораснат и да се слеят с телата им. Някои от големите пещери сами се бяха затворили, също както костенурките се прибират в черупките си и трябваше да бъдат отворени отново, а в полята долу трябваше да изрежем изсъхналите лози и дървета и да отгледаме разсад от живите растения.

Поне сега си намирах пътя сама. Или несъзнателно се бях научила как се прави, или самата планина ми беше благодарна, защото когато отивах да търся някоя зала или пещера, съответните врати и проходи безшумно се отваряха пред мен. И сред цялата работа, намерих място за себе си. Елфите не знаеха как да водят сметки: предполагам, че това трябва да се очаква от хора, които не взимаха заеми и бяха свикнали с това да изчезват цели зали и да ги викат като котки.

Но поради настъпилия безпорядък ни беше необходимо нещо по-добро. Наложи се да реквизирам писалки и хартия от поетите им, за да имам на какво да записвам всички ниви и езера, в какво състояние са, колко очакваме да получим от тях, за да изкараме до зимата. Описах запасите и ги разпределих по дни така, че никой да не остане гладен.

Работата през тези дни ми се струваше дълга в началото, но всеки час в тях беше запълнен. Към края те се нижеха толкова бързо, че много се изненадах, когато една сутрин се събудих и видях, че дърветата в планината са покрити със скреж и първият сняг е паднал, което значеше, че царският път отново е отворен. Много ми беше мъчно за майка ми и баща ми, копнеех да мога да им кажа, че съм добре, но все пак дълго стоях там, преди да позвъня на слугите, за да ми помогнат да се приготвя.

Не ми отне много време. Бях научила Флек и Цоп как да подреждат документите ми, и книгите ми бяха в ред — дядо ми нямаше да намери никакви грешки. Събрах багажа си в малък вързоп, само няколко неща, които ми бяха скъпи: три-четири сухи бели цветя, чифт несръчно направени ръкавици, които Ребека ми беше подарила, и роклята, която бях носила на танците в средата на лятото. Тя не беше някаква величествена рокля; празникът беше посветен на оцеляването и се проведе няколко седмици, след като погребахме загиналите, затова нямаше време и сили за нещо великолепно. Тази дреха беше съвсем семпла, но беше направена от хладна сребриста коприна, която се плъзгаше по пръстите като вода и събираше в себе си влизащата през планината светлина. Вплетох в косата си цветя и танцувах в кръг, хванала за ръце приятелите си, новите и старите си приятели, които бяха работили с мен, а накрая кралят дойде и ми се поклони — двамата поведохме две редици през поляната и танцувахме под белите клони, докато те сипеха последните си цветове на земята, преди да падне снегът.

Той, разбира се, беше спазил обещанията си; повече не беше предявил никакви претенции към мен и сега шейната чакаше долу на поляната. Белите дървета отново бяха цъфнали тази сутрин и клоните им бяха натежали от листа и цветове. Все още в кръговете имаше празни места там, където дърветата бяха умрели по време на нападението на Чернобог. Но на мястото на всяко дърво беше погребан един от загиналите рицари със сребърен плод на гърдите и от земята бяха поникнали тънки бели стръкчета, когато ги призовах с молитвата за благодат. Те щяха да продължат да растат тук, след като си отидех. Радвах се, като си представях, че ги оставям живи след себе си.

Но когато слязох по-надолу и можех да виждам под листата, спрях и очите ми се насълзиха: зад шейната беше подредена ослепителна група елфи, яхнали елени с остри рога. Рицарите и благородниците държаха бели ястреби върху обсипани със скъпоценни камъни ръкавици, до краката на елените имаше бели хрътки, а по светлата кожа на дрехите им блестяха сребро и скъпоценни камъни: много от тях бях видяла на портите или докато помагах, когато ги лекуваха под белите дървета. Но не бяха само те, имаше дори и фермери, които изглеждаха възбудени и едновременно с това изплашени, очевидно неспокойни, че ще ходят в огрения от слънцето свят, но идваха да ме изпратят с празничните си дрехи и вързани със сребърни ленти коси. Най-отпред бяха Флек, Цоп и Шофер, а Ребека седеше неспокойна и с широко отворени очи пред майка си и държеше плетените юзди.

Красотата и опасностите на зимната нощ бяха събрани пред очите ми на живо и когато слязох и кралят на Старик ми подаде ръка да се кача в шейната, останах там малко по-дълго, като се държах за ръката му, за да запазя равновесие, и ги огледах всички тях, накрая и него, за да задържа картината в сърцето си, когато вратите на зимното царство се затворят зад гърба ми.

Седнах вътре и премигвах, за да скрия сълзите си, а той седна до мен и шейната потегли по снега. Излязохме от планината и белите дървета се нижеха от двете страни на пътя, който светеше пред нас, а над главите ни висяха сребърни ледени капки. Полетяхме по пътя, студеният вятър брулеше лицата ни, а рогът на ловната дружина зад нас тихо свиреше чистата мелодия, която зимните птички пеят. Хората в Литвас повече нямаше да се страхуват от тази песен. Елфите повече нямаше да идват сред тях, освен като шепот под отрупаните със сняг дървета, който те неясно щяха да си спомнят. Може би един ден щях да имам дъщеря и когато тези тъжни напеви се разнасяха под прозорците в зимната нощ, щях да й разказвам приказки за сияйната стъклена планина, за хората, които живеят там, и за това, как съм се изправила срещу демона заедно с техния крал.

Погледнах го. През последните месеци най-често беше облечен с груби работни дрехи, макар и чисто бели, докато се занимаваше с отварянето на дълбоките пещери и тунели, които се бяха срутили, докато лекуваше раните на планината, също както беше лекувал и раните на хората си. Но днес беше блестящ като всички останали, седеше гордо и сияйно, сложил ръка на дръжката на шейната. Не беше необходимо да се държи за нея; пътуването много бързо свърши. Имах чувството, че току-що бяхме тръгнали, когато ме лъхна свеж, ухаещ на борове вятър, белите дървета се разделиха и спряхме на поляна с едно-единствено бяло дърво, все още младо, но красиво със своите бели листа на дървената порта, зад която стоеше покрита със сняг къща.

Не можех да не се усмихна, когато я видях: толкова много подобрения бяха направили по нея. Очите ми се напълниха със сълзи и замъглено виждах процеждащата се през пролуките на прозорците и вратата златна светлина. Приканващ дим се виеше от три комина — огнища в стаите от двете страни, а зад навеса сега беше построена истинска плевня. Видях голям кокошарник, сандъци за зърно; няколко кози се разхождаха из двора. Зад къщата имаше редици с овощни дървета, а на стълб до вратата висеше фенер, който осветяваше почистените от снега каменни стъпала по целия път от входа до портата.

Шейната спря пред портата, точно до дървото. Старик слезе и ми подаде ръка. Свитата зад нас все още се подреждаше, но Флек, Цоп и Шофер вече бяха слезли; някой друг беше хванал юздите. Те всички ми се поклониха. Поех дълбоко въздух, отидох при всеки от тях и го целунах по бузите; после свалих златната огърлица, която носех, и я сложих на врата на Ребека. Тя я хвана с ръка и я погледна.

— Благодаря ти, Щедра — тихо и колебливо каза тя, а Флек леко потрепна, сякаш несигурна, дали трябва да се тревожи.

Но аз се наведох и я целунах по челото.

— Няма защо, малка снежинке — отговорих аз. После се обърнах, отидох до портата и сложих ръка на нея.

Щом я докоснах, тя се отвори, а една коза, която гризеше тревата под лекия сняг до стълба, се стресна, високо и възмутено изблея, после побягна към плевнята, вероятно недоволна от нахълтването на мистериозен непознат в нейния уютен двор. Вратата на къщата веднага се отвори и майка ми застана на прага, с шал на раменете и надежда на лицето си, сякаш дълго беше чакала там; тя извика и изтича по пътеката към мен, червеният й шал излетя назад и падна в снега, а аз се затичах и се хвърлих в обятията й, като се смеех и плачех, толкова щастлива, без всякакви съжаления. Баща ме беше зад нея, а Ванда, Сергей и Степон се наредиха зад тях. Те всички застанаха около мен: родителите ми, сестра ми и братята ми, а имаше дори и едно овчарско куче с дебела козина, което възбудено скачаше около нас и се опитваше да близне всички наведнъж, после застана на едно място, силно излая два пъти, изскимтя, избяга в краката на Сергей и продължи да наднича оттам.

Обърнах се: те още не бяха изчезнали. Блестящата свита и кралят бяха застанали на двора зад мен: една зимна приказка, която изглеждаше доста нереална на топлата светлина на фенера и беше станала възможна единствено поради студената синя светлина на снега зад него. Майка ми и баща ми затегнаха прегръдките си около мен и го гледаха предпазливо, но аз имах думата му и не се страхувах. Преглътнах и си наложих да вдигна глава и да му се усмихна:

— Ще ми позволиш ли този път да ти благодаря, че ме доведе вкъщи?

Той поклати глава и каза:

— Госпожо, не бих паднал толкова ниско, за да те обвързвам по този начин.

После се обърна и кимна на Флек, Цоп и Шофер, всеки от които влезе в двора, носейки ковчеже, а след тях вървеше Ребека с малка кутия. Те ги сложиха на земята и ги отвориха: двете бяха пълни със сребро, едната със злато, а малката кутия беше пълна с прозрачни скъпоценни камъни. Старик се обърна към родителите ми, които го гледаха смутено.

— Вие имате неомъжена дъщеря във вашата къща, към чиято ръка се домогвам; аз съм господарят на бялата гора и на стъклената планина, откъдето съм дошъл с хората си, събрани тук да бъдат свидетели, когато заявявам пред вас намеренията си с тези дарове за вашата къща, като доказателство за моята стойност, да търся вашето съгласие да я ухажвам.

Майка ми и баща ми ме погледнаха разтревожено. Аз не можех да кажа нито дума. Можех единствено да го гледам възмутено: шест месеца, през които не ми беше казал нито дума; защото сега беше решен да направи всичко, следвайки каквито там безумни правила определят официалното ухажване на една дама от крал на Старик. Допускам, че може и да включват убиване на дракон и търсене на безсмъртие, а може би и една-две войни. Не, благодаря.

— Ако наистина искаше да ме ухажваш, трябваше да го направиш по законите на моето семейство, и щеше да се ожениш за мен по същите закони. Не си губи времето!

Той замълча и ме погледна, а в очите му внезапно просветна искра. Приближи се към мен, протегна ръка и каза настоятелно:

— И щом е така? Каквито и да са те, ще се осмеля да ги следвам, стига да ми дадеш надежда.

— О, така ли? — попитах аз и скръстих ръце, като знаех разбира се, че това е краят. Не съжалявах; и нямаше да съжалявам. Нямаше да съжалявам за никой мъж, който не би направил това, независимо какво друго ми предлагаше; тази мисъл бях таила винаги в сърцето си, това обещание между мен и моя народ, че децата ми ще бъдат деца на Израил, където и да живеят. Дори в някакво потайно кътче на ума си да си бях помислила, един-два пъти, че може би си струва да имаш мъж, който по-скоро би си прерязал гърлото, отколкото да те излъже или измами. Но не и ако не ме цени поне толкова високо, колкото цени гордостта си. Не бих се оценила толкова евтино, за да се омъжа за човек, който ме обича по-малко, отколкото обича другите неща, които притежава, пък дори и това да е цяло зимно царство.

Така и му казах, без да се колебая, и когато свърших, той за момент замълча, а майка ми допълни:

— И път да се връща вкъщи винаги, щом пожелае да види семейството си! — Погледнах я: тя здраво стискаше ръката ми и го гледаше свирепо.

Той се обърна към нея.

— Моят път е отворен само през зимата, но когато е така, ще я водя винаги, щом пожелае: това задоволява ли те?

— Стига зимата изведнъж да не изчезне, когато не искаш да я доведеш! — отговори язвително майка ми. Внезапно ми се прииска да се разплача и да я прегърна, но в същото време бях толкова щастлива, че можех да запея на висок глас и когато той пак ме погледна, взех ръката му в своята.

Оженихме се две седмици по-късно; малка сватба в същата малка къща, но баба ми и дядо ми дойдоха от Висня с равина в каляската на херцога и донесоха със себе си подарък — високо сребърно огледало в златна рамка, което ни изпращаха от Корон. И мъжът ми държеше ръката ми под сватбения балдахин, пи от виното с мен и счупи чашата с крак.

А в брачния договор, пред мен, родителите ми и равина, пред Ванда и Сергей като свидетели, със сребърно мастило се подписа с името си.

Но никога няма да ви го кажа.

Content

Наоми Новик
Сребърна приказка

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25