П. Д. Джеймс

Убийството на прислужницата

Адам Далглиш #1

Първа глава

1

Точно три месеца преди убийството в Мартингейл мисис Макси покани гости на вечеря. Години по-късно, когато процесът вече беше един почти забравен скандал и заглавията във вестниците, с които бяха застлани кухненските шкафове, пожълтяваха, Елинор Макси си спомни, че точно тази пролетна вечер беше поставила началото на трагедията. Спомените ѝ, избирателни и изопачени, приписваха на една съвсем обикновена вечеря атмосфера на лоши предчувствия и неловкост. В тях онази вечеря се беше превърнала в ритуално събиране под един покрив на жертва и заподозрени в предварително замислено убийство. Всъщност не всички заподозрени бяха там. Филикс Хърн например не беше в Мартингейл онзи уикенд. Но въпреки това в нейните спомени той също седеше на масата на мисис Макси и с развеселен, язвителен поглед наблюдаваше встъпителните закачки на участниците.

По онова време, разбира се, компанията беше обикновена и доста скучна. Трима от гостите – доктор Епс, викарият и мис Лидъл, директорка на приюта за момичета „Сейнт Мери“, се бяха хранили заедно твърде често, за да очакват нещо ново или стимулиращо от компанията си. Катерин Бауърс беше необичайно мълчалива, а Стивън Макси и сестра му Дебора Риско очевидно прикриваха трудно раздразнението си, че първият свободен уикенд на Стивън от болницата от месец насам трябваше да съвпадне с някакво гостуване за вечеря. Мисис Макси току-що бе наела една от неомъжените майки на мис Лидъл като домашна прислужница и момичето за първи път сервираше. Но чувството за напрежение по време на вечерята едва ли бе породено от появяването от време на време на Сали Джъп, която оставяше ястията пред мисис Макси и преместваше чиниите сръчно и бързо, което мис Лидъл самодоволно отбелязваше с одобрение.

Възможно е поне един от гостите да е бил напълно щастлив. Бърнард Хинкс, викарият на Чадфлийт, беше ерген и всичко различно от питателната, но безвкусна храна, приготвяна от сестра му, поела домакинството – самата тя никога не се изкушаваше да вечеря извън жилището на свещеника, – беше такова облекчение, че той забравяше за любезностите на светските разговори. Беше кротък мъж с благо лице, който изглеждаше по-възрастен от своите петдесет и четири години, с репутацията на човек несигурен и боязлив освен по въпросите на своето верую. Теологията беше неговият голям, почти единствен интелектуален интерес и енориашите невинаги разбираха проповедите му, но бяха щастливи да приемат това като доказателство за ерудицията на техния викарий. В селото обаче беше прието, че човек може да получи и съвет, и помощ от викария, но ако понякога съветът не беше много ясен, на помощта можеше да се разчита.

За доктор Чарлс Епс вечерята означаваше първокласна храна, две чаровни жени, с които да разговаря, и успокояваща почивка от досадата на професията в провинцията. Той беше вдовец, живял в Чадфлийт трийсет години и опознал повечето от пациентите си достатъчно добре, за да предвиди с точност дали ще живеят, или умрат. Беше убеден, че никой лекар не може да повлияе на съдбата, разбираше колко мъдрост има в това да знаеш кога да умреш, причинявайки най-малко неудобства на другите и страдание на себе си и че много постижения в медицината само удължават живота с няколко мъчителни месеца за прослава на лекаря на пациента. Така че не беше толкова глупав и имаше по-голям опит, отколкото Стивън Макси допускаше, затова малко от пациентите му се озоваваха пред неизбежното, преди да им е дошло времето. Беше присъствал на раждането на двете деца на мисис Макси, беше лекар и приятел на съпруга ѝ, доколкото замаяният мозък на Саймън Макси все още можеше да познава или цени приятелството. Сега седеше на масата на Макси и поглъщаше пилешко суфле с вид на човек, който е заслужил вечерята си и няма намерение да се поддава на настроението на други хора.

– Значи си приела Сали Джъп и бебето ѝ, Елинор? – Доктор Епс никога не се смущаваше да съобщава очевидни неща. – И двамата хубави и млади. Много е приятно да имаш отново бебе в къщата.

– Да се надяваме, че и Марта мисли като теб – отговори сдържано мисис Макси. – Разбира се, че отчаяно се нуждае от помощ, но е много неотстъпчива. Може и да понася промяната по-зле, отколкото ѝ личи.

– Ще я превъзмогне. Моралните скрупули бързо отстъп-ват, когато става въпрос за още две ръце на кухненския умивалник. – С един размах на пухкавата си ръка доктор Епс отхвърли моралните съображения на Марта Бултитафт. – Както и да е, скоро ще прави всичко, каквото това бебе поиска. Джими е привлекателно дете, който и да е баща му.

В този момент мис Лидъл реши, че трябва да се чуе гласът на човека с опит в това отношение.

– Аз мисля, докторе, че не бива да говорим толкова несериозно за проблемите на тези деца. Естествено, трябва да проявяваме християнска благотворителност – тук мис Лидъл кимна към викария, сякаш потвърждаваше присъст-вието на друг експерт и се извиняваше, че е нахлула в неговата територия, – но не мога да се отърва от чувството, че обществото като цяло се държи твърде благосклонно с тези момичета. Моралните стандарти на страната ще продължат да падат, ако тези деца получават повече грижи и внимание, отколкото онези, които са законородени. И това вече става! Има много бедни, почтени майки, но те не получават и половината от суетнята и вниманието, които се изсипват върху някои от тези момичета.

Тя обиколи с поглед масата и с пламнало лице започна отново енергично да се храни. Е, какво от това, ако всички изглеждаха изненадани? Това трябваше да се каже. Тук беше мястото да го каже. Погледна викария сякаш да осигури подкрепата му, но мистър Хинкс, след първоначалния озадачен поглед, сега се беше съсредоточил във вечерята си. Мис Лидъл, сепнала се, че няма съюзник, си помисли раздразнено, че милият викарий доста лакомо се е нахвърлил да яде. Изведнъж чу, че Стивън Макси говори.

– Тези деца, разбира се, по нищо не се различават от другите, освен че им дължим повече. Не смятам, че и майките им са по-различни. В края на краищата колко хора спазват моралния закон, погазен от тези момичета, заради което ги презираме?

– Много, доктор Макси, уверявам ви. – Мис Лидъл, заради естеството на работата си, не беше свикнала млад човек да ѝ се противопоставя. Стивън Макси може и да беше млад преуспяващ лекар, но не и специалист по момичета с престъпно поведение. – Ужасяващо би било, ако поведението, за което трябва да слушам в работата си, е наистина характерно за съвременната младеж.

– Е, като представител на съвременната младеж, от мене да знаете, че често си позволяваме да презираме онези, за които е известно, че това им се е случило. Момичето, което е при нас, ми изглежда напълно нормално и почтено.

– Тя се държи тихо и изискано. Има добро образование. Гимназиално. Никога не би ми минало през ума да я препоръчам на майка ви, ако не превъзхождаше момичетата в Сейнт Мери. Всъщност тя е сирак, отгледана е от една леля. Надявам се обаче, че това няма да разколебае вашето състрадание. Задачата на Сали е да работи много и да се възползва по най-добрия начин от тази възможност. Миналото си е отишло и най-добре ще е да го забравим.

– Сигурно е трудно да бъде забравено, когато имаш такъв жив спомен за него – каза Дебора Риско.

Доктор Епс, подразнен от един разговор, който водеше до лошо настроение или още по-неприятно – до лошо храносмилане, побърза да се намеси. За жалост, резултатът беше продължение на разногласията.

– Тя е добра майка и хубаво момиче. Може би ще срещне човек, за когото ще се омъжи. И това ще бъде най-хубавото. Не мога да кажа, че този сюжет неомъжена-майка-с-дете ми харесва. Двамата изпадат в прекомерна зависимост един от друг и понякога рухват психологически. Понякога си мисля – знам, че е ужасно еретично, мис Лидъл, – че най-добре би било тези бебета да се осиновяват от добри родители, щом се родят.

– Детето е отговорност на майката – заяви мис Лидъл. – Неин дълг е да го пази и да се грижи за него.

– В продължение на шестнайсет години и без помощ от бащата?

– Естествено, винаги когато е възможно, получаваме от съда решение за бащинство. Но за съжаление, Сали е неумолима и не ни казва името на бащата, така че не можем да ѝ помогнем.

– Тези дни с няколко шилинга много далеч не можеш да стигнеш. – Стивън Макси изглеждаше решен до болка да поддържа темата на разговора. – А Сали, предполагам, че дори държавна помощ за деца не получава.

– Това е християнска страна, милият ми брат, и за грехове се наказва със смърт, а не се дават по осем шилинга от парите на данъкоплатците.

Дебора беше измърморила под носа си, но мис Лидъл я беше чула и си помисли, че намерението ѝ е било да бъде чута. Мисис Макси очевидно почувства, че е дошъл моментът да се намеси. Най-малко двама от нейните гости смятаха, че трябваше да го направи по-рано. Не беше в стила на мисис Макси да остави нещо да излезе извън контрол.

– Тъй като искам да повикам Сали, може би ще бъде по-добре да сменим темата. Ужасно съм досадна, но трябва пак да попитам за църковния празник. Знам как ви изглежда – като че ли съм ви поканила тук под фалшив претекст, но наистина трябва да помислим за възможни дати. По тази тема всичките ѝ гости можеха спокойно да проявят своята словоохотливост. Докато Сали дойде, разговорът беше станал толкова безинтересен, миролюбив и спокоен, за какъвто можеше да мечтае дори Катерин Бауърс.

Мис Лидъл наблюдаваше Сали Джъп, докато тя обикаляше около масата. Сякаш разговорът по време на вечерята я беше подтикнал да се вгледа в момичето за първи път. Сали беше много слаба. Гъстата червеникаво-златиста коса, събрана под шапчицата ѝ, изглеждаше много тежък товар за нежната ѝ шия. Ръцете ѝ бяха като на дете – дълги, с остри лакти, които изпъваха зачервената ѝ кожа. Широката ѝ уста сега не се смееше, зелените ѝ очи бяха сериозно съсредоточени във възложената ѝ задача. Мис Лидъл внезапно почувства тръпка на обич. Сали наистина се справяше много добре, наистина! Тя вдигна очи да улови погледа на момичето, да му се усмихне одобрително и окуражително. Внезапно очите им се срещнаха. Цели две секунди те се гледаха. След това мис Лидъл се изчерви и сведе очи. Сигурно беше сгрешила! Сали никога не би се осмелила да я гледа така. Объркана и ужасена, тя се опита да анализира изключителното въздействие на този мимолетен контакт. Още преди чертите на лицето ѝ да застинат в маска, изразяваща похвала за момичето, тя прочете в очите му не характерната слугинска преданост на Сали Джъп от приюта Сейнт Мери, а забавно презрение, намек за конспирация и неодобрение, което беше толкова силно, че направо плашеше. После зелените очи отново се сведоха надолу и мистериозната Сали стана пак смирената, унилата Сали на мис Лидъл, любимото и най-облагодетелствано момиче с престъпно поведение. Но моментът остана. На мис Лидъл ѝ призля от страх. Тя беше препоръчала Сали, без да се двоуми. На пръв поглед всичко беше наред. Момичето беше превъзходно. Всъщност твърде висока категория за работата в Мартингейл. Решението беше взето. Късно беше да се съмнява сега дали е било правилно. Най-лошото, което можеше да се случи, беше позорно връщане на Сали в „Сейнт Мери“. За първи път мис Лидъл си даде сметка, че въвеждането на нейната любимка в Мартингейл може да предизвика усложнения. Но нали никой не очакваше от нея да предвиди тежестта на тези усложнения, нито че ще свършат с насилствена смърт.

Катерин Бауърс, която щеше да остане в Мартингейл за уикенда, беше говорила малко по време на вечерята. Тъй като по природа беше честна, тя се почувства ужасена, че симпатизира на мис Лидъл. Разбира се, че от страна на Стивън беше много великодушно и смело да говори толкова разпалено в защита на Сали и други като нея, но се подразни, както ставаше, когато приятелките ѝ, които не бяха медицински сестри, говореха за благородството на нейната професия. Хубаво беше да имаш романтични представи, но това беше малка компенсация за онези, които работят сред подлоги и престъпници. Затова тя се изкушаваше да каже нещо, но присъствието на Дебора на масата срещу нея я караше да замълчи. Вечерята като всички неуспешно преминали събития изглеждаше три пъти по-дълга от една обикновена вечеря. Катерин си помисли, че едно семейство никога не се застоява толкова дълго да си изпие кафето, а мъжете никога не се бавят толкова много. Но накрая всичко свърши. Мис Лидъл се бе върнала в „Сейнт Мери“, намеквайки, че ще бъде по-спокойна, ако не оставя мис Полак дълго време да се грижи сама за всичко. Мистър Хинкс измърмори нещо за последен прочит на утрешната проповед и се изпари като неясен призрак в пролетния въздух. Семейство Макси и доктор Епс седяха щастливо в гостната, наслаждаваха се на огъня с дърва и разговаряха за музика. Катерин не би избрала тази тема за разговор. Дори телевизията беше за предпочитане, но единственият телевизор в Мартингейл беше в гостната на Марта. Ако се наложеше да се говори още, Катерин се надяваше, че разговорът ще бъде сведен до медицина. Може би доктор Епс щеше да каже най-спокойно: „Вие, разбира се, сте медицинска сестра, мис Бауърс, колко хубаво е за Стивън, че тук има някой, който споделя неговите интереси“. Тогава тримата ще се разприказват, а Дебора ще трябва да седи в гробно мълчание и ще разбере, че на мъжете им омръзват хубавите безполезни жени, колкото и добре да са облечени, че Стивън има нужда от някой, който разбира работата му, някой, който може да говори с приятелите му смислено и професионално. Това беше една приятна мечта и като повечето мечти нямаше нищо общо с действителността. Катерин седеше, протегнала ръце към огъня с припламващите дърва и се опита да се държи непринудено, докато другите говореха за един композитор, който необяснимо защо се казваше Питър Уорлок[1]. Тя никога не го беше чувала, освен в някакъв неясен исторически смисъл. Дебора, естествено, заяви, че не го разбира, но както обикновено, успя да представи невежеството си като нещо забавно. Усилията ѝ да включи Катерин в разговора, разпитвайки за мисис Бауърс, беше доказателство за Катерин, че това е снизходителност, а не любезност. Изпита облекчение, когато новата прислужница дойде да предаде съобщение на доктор Епс. Една от пациентките му в отдалечена ферма беше започнала да ражда. Докторът се надигна неохотно от стола си, отърси се като мокро куче и поднесе извиненията си. Катерин опита за последен път.

– Интересен случай ли има, докторе? – попита бодро тя.

– Слава богу, не, мис Бауърс. – Доктор Епс се оглеждаше разсеяно наоколо, търсейки чантата си. – Вече има три деца. Симпатична жена е, а и предпочита аз да съм там. Господ знае защо! Би могла да се справи и сама, без окото ѝ да мигне. Е, довиждане, Елинор, и благодаря за прекрасната вечеря. Смятах да се кача при Саймън, преди да тръгна, но ще дойда утре, ако може. Ще ти трябва нова рецепта за сънотворното, предполагам. Ще я донеса. – Той кимна добродушно на компанията и потегли с мисис Макси през коридора.

След малко чуха как колата му изрева надолу по алеята. Той беше сърцат шофьор и харесваше малки бързи коли, от които се измъкваше трудно и в които изглеждаше като развилняла се стара зла мечка.

– Ами, това е – каза Дебора, когато моторът на колата заглъхна. – Сега, какво ще кажете да отидем долу в конюшнята да видим Бокок и конете? Стига Катерин да иска да се разходи.

На Катерин много ѝ се ходеше на разходка, но не с Дебора. Наистина, мислеше си тя, просто е невероятно как Дебора не може или не желае да види, че тя и Стивън искат да бъдат сами двамата. Но щом Стивън не показва ясно това, тя едва ли може нещо да направи. Колкото по-скоро той се ожени далеч от всичките си роднини жени, толкова по-добре за него. Кръвта му ще изпият, мислеше Катерин, която бе срещала този женски тип в своите разходки из модерната художествена литература. Дебора, неподозираща тези вампирски намерения, щастливо ги изведе през отворения прозорец на моравата.

Конюшнята, която някога беше конюшня на Макси, а сега – собственост на мистър Самюъл Бокок, беше само на около двеста метра от къщата и другата страна на моравата. Старият Бокок беше там, лъскаше хамут на светлината на ветроупорен фенер и свирукаше през зъби. Той беше дребен загорял мъж с лице като на джудже, с присвито око и широка уста, а удоволствието, което изпита, като видя Стивън, беше очевидно. Всички отидоха да видят трите коня, с които Бокок се опитваше да започне малкия си бизнес. „Колко нелепо беше – помисли си Катерин, – когато Дебора вдигна такава врява, че си търкат муцуните в лицата им с такава гальовна нежност, сякаш са хора. Разстроен майчински инстинкт“, помисли си тя ядосано. „Няма да е зле да изразходва част от тази енергия за детското отделение. Не че ще бъде много полезна.“ Искаше да се върнат в къщата. Конюшнята беше безупречно чиста, но силната миризма на коне, които са препускали, не можеше да се прикрие и по някаква причина Катерин се подразни от това. В един момент жилестата загоряла ръка на Стивън се оказа много близо до нейната върху шията на животното. Поривът да докосне тази ръка, да я погали, дори да я вдигне до устните си стана за миг толкова силен, че трябваше да затвори очи. И тогава, в мрака, изникнаха други запомнени картини, неприлично приятни, на същата тази ръка, полуобвила гърдата ѝ, още по-загоряла на фона на бялата ѝ кожа, движеща се бавно и нежно, предвестник на щастието. Тя залитна, излизайки навън в пролетния полумрак, и чу зад себе си бавната, колеблива реч на Бокок и резките гласове на двамата Макси, които отговаряха заедно. В този момент тя разбра, че отново е настъпил един от онези опустошителни моменти на паника, които я завладяваха периодично, откакто бе обикнала Стивън. Те идваха непредизвестени и всичкият ѝ здрав разум и воля бяха безпомощни пред тях. Това бяха моменти, когато всичко изглеждаше нереално и тя можеше почти физически да почувства как надеждите ѝ потъват. Цялата ѝ мъка и несигурност се съсредоточаваха в Дебора. Дебора беше врагът. Дебора, която е била омъжена, която е имала поне шанса да бъде щастлива. Дебора, която беше красива, егоистична и ненужна. Като слушаше гласовете зад себе си в нарастващата тъмнина, на Катерин ѝ призля от омраза.

Докато се върнаха в Мартингейл, тя се беше съвзела и черната пелена пред очите ѝ се бе вдигнала. Беше се възстановила до нормалното си състояние на доверие и сигурност. Легна си рано и поддала се на настроението си в момента, почти повярва, че той може да дойде при нея. Каза си, че това би било невъзможно в къщата на баща му, проява на безразсъдство от негова страна, нетърпима злоупотреба с гостоприемството от нейна страна. Но чакаше в тъмнината. Скоро чу стъпки по стълбите – неговите и на Дебора. Братът и сестрата се смееха тихичко. Дори не се спряха пред нейната врата.

2

На горния етаж в ниската, боядисана в бяло стая, коя-то беше негова от детските години, Стивън се протегна на леглото си.

– Уморен съм – каза той.

– Аз също. – Дебора се прозя и седна на леглото до него. – Вечерята беше доста мрачна. Мама не трябваше да кани гости.

– Всички са такива лицемери.

– Няма как да не са. Възпитани са по този начин. Освен това мисля, че онзи Епи и мистър Хинкс не са много наред.

– Мисля, че се държах като глупак – каза Стивън.

– Ти доста се разгорещи, малко като сър Галахад, който се втурва в защита на набедената девица, макар че тя сигурно е сторила повече грехове, отколкото други са сторили на нея.

– Ти не я харесваш, нали? – попита Стивън.

– О, скъпи, не съм мислила за това. Тя просто работи тук. Знам, че това е много назадничаво за твоите напредничави идеи, но то само звучи така. Просто тя не ме интересува по никакъв начин, нито пък тя се интересува от мене.

– Съжалявам за нея. – В гласа на Стивън се долавяше раздразнение.

– Това стана ясно по време на вечерята – каза Дебора сдържано.

– Ядоса ме тяхното проклето самодоволство. И онази жена – Лидъл. Нелепо е една стара мома да се разпорежда в приют, какъвто е „Сейнт Мери“.

– Не виждам защо не. Може и да е малко ограничена, но е мила и съвестна. Освен това мисля, че „Сейнт Мери“ вече е натрупал прекалено много сексуален опит.

– За бога, не се шегувай, Дебора!

– А какво да правя? Виждаме се само веднъж на две седмици. Трудно е да гледаш как на задължителните вечери на мама, Катерин и мис Лидъл се кикотят, защото мислят, че си загубил ума си по красиво девойче. Този вид вулгарност е нещо, което Лидъл особено цени. До утре цялото село ще научи кой какво е казал.

– Ако си мислят така, трябва да са луди. Аз почти не съм се виждал с момичето. Не съм говорил още с нея. Нелепо е да се мисли така!

– Точно това искам да кажа. За бога, скъпи, дръж си рицарските инстинкти под контрол, когато си вкъщи. Мислех си, че е достатъчно да проявяваш социалната си отговорност в болницата и да не правиш това вкъщи. Така не е удобно да се живее с тебе, особено за тези от нас, на които им липсва социално чувство.

– Днес съм малко напрегнат – каза Стивън. – Не съм сигурен какво да направя.

За Дебора беше лесно да разбере веднага какво той иска да каже.

– Тя е много мрачна, нали? Защо не сложиш край на цялата история елегантно? Разбирам, че има история, коя-то трябва да приключи.

– Много добре знаеш, че има – или имаше. Но как?

– Това за мене никога не е било трудно. Изкуството е да накараш другия да повярва, че той е скъсал. След няколко седмици даже аз започвам да вярвам, че така е станало.

– А ако мъжете не искат да играят тази игра?

– Тогава мъжете умират и червеите ги изяждат, но не от любов.

Стивън би искал да попита кога и дали Филикс Хърн може да бъде убеден, че той е скъсал. Помисли си, че по този и други въпроси Дебора проявява безжалостност, каквато на него му липсваше.

– Сигурно се държа като страхливец в такива случаи – каза той. – Никога не ми е лесно да се отърва от някои хора, дори ако са пълни досадници.

– Не ти е лесно – отговори сестра му. – Такъв си. Много слаб и много податлив. Трябва да се ожениш. Мама много ще се зарадва. За жена с пари, ако можеш да я намериш. Не прекалено богата, разбира се. Просто красиво богата.

– Без съмнение. Но за кого?

– Наистина, за кого?

Изведнъж Дебора, изглежда, загуби интерес към въпроса. Надигна се от леглото и отиде да се облегне на перваза на прозореца. Стивън наблюдаваше профила ѝ, толкова подобен на неговия и в същото време тайнствено различен, очертан на фона на черната нощ навън. Вените и артериите на умиращия ден се проточваха по хоризонта. От градината долу се носеше богатото сладостно ухание на английската пролетна нощ. Легнал в хладния мрак, той зат-вори очи и се отпусна сред спокойствието на Мартингейл. В такива моменти разбираше прекрасно защо майка му и Дебора заговорничат и кроят планове да запазят наследството му. Той беше първият в рода Макси, учил медицина. Беше правил каквото иска и семейството му приемаше това. Би могъл да избере нещо по-малко, но не можеше да си представи какво. С времето, ако оцелееше въпреки тежката работа, рисковете и зверската конкуренция, би могъл да стане консултант. Би могъл дори да успее толкова, че да поддържа сам Мартингейл. Междувременно те ще се борят с всички сили, ще пестят от домакинството, без да нарушават неговото удобство, ще ограничат даренията, които правят, ще работят повече в градината, за да спестят трите шилинга на час на стария Първис, и няма да назначават необучени момичета за помощници на Марта. Нищо от това няма да му причини неудобства, само ще гарантира, че Стивън Макси ще наследи баща си, така както Саймън Макси беше наследил своя. Само ако можеше да се наслаждава на Мартингейл, на неговата красота и спокойствие, но без да носи толкова отговорност и вина.

Чу се звук от бавни, внимателни стъпки по стълбите, последвани от почукване на вратата. Беше Марта с вечерния чай. В детството му старата бавачка беше решила, че чаша с нещо топло за пиене ще прогони ужасяващите и необясними кошмари, от които за кратко той и Дебора страдаха. С времето кошмарите отстъпиха място на по-осезаемите страхове на юношеството, но топлите напитки станаха семеен навик. Марта като сестра си преди нея беше убедена, че те са единственият ефикасен талисман срещу истинските и въображаемите опасности на нощта. Сега тя остави малкия поднос внимателно. Там беше и синята чаена чаша „Уеджуд“, от която пиеше Дебора, и старата чаша от коронацията на Джордж V, която дядо Макси беше купил за Стивън.

– Донесох също и вашето топло мляко, мис Дебора – каза Марта. – Помислих си, че ще ви намеря тук. – Говореше тихо, сякаш двете заговорничеха. Стивън се замисли дали тя се досеща, че са обсъждали Катерин. Беше както едно време: старата услужлива бавачка, която донася топлото мляко за през нощта и е готова да остане и да си приказва. Но все пак не беше същото. Предаността на Марта беше по-словоохотлива, по-пресметлива и по-неприемлива. Беше имитация на чувство, което първоначално е било просто и необходимо за него като въздуха, който диша. Припомняйки си това, той си помисли също, че Марта има нужда някой да я похвали от време на време.

– Вечерята беше прекрасна, Марта – каза той.

Дебора беше отстъпила от прозореца и беше обхванала с тънките си пръсти с червен лак на ноктите чашата, която изпускаше пара.

– Жалко, че разговорът не беше на нивото на храната. Изслушахме лекция от мис Лидъл за социалните последици от извънбрачното забременяване. Ти какво мислиш за Сали, Марта?

Стивън знаеше, че това не е най-добрият въпрос. Дебора никога не би го задала.

– Изглежда доста мълчалива – призна Марта, – но разбира се, това са още първите ѝ дни. Мис Лидъл много я похвали.

– Според мис Лидъл – каза Дебора, – Сали е пример за всички добродетели, освен една, но това е пропуск на природата, която в тъмното не успява да разпознае, че това момиче е завършило гимназия.

Стивън беше силно изненадан от горчивината в гласа на сестра си.

– Не знам дали цялото това образование е хубаво нещо за една прислужница, мис Дебора. – Марта успя да даде да се разбере, че тя самата беше успяла прекрасно в живота и без образование. – Надявам се само, че знае какъв късмет има. Господарката дори ѝ даде нашето детско креватче, на което и двамата сте спали.

– Е, вече не спим на него. – Стивън се опита да скрие раздразнението в гласа си. Достатъчно бяха говорили за Сали Джъп! Само че никой не можеше да прекъсне Марта. Все едно че тя лично беше осквернена, а не само семейното креватче.

– Ние винаги сме се грижили за това креватче, д-р Стивън. Пазеше се за внуците.

– По дяволите! – извика Дебора. Тя избърса разлятото мляко от пръстите си и остави чашата на подноса. – Човек не бива да брои внуците си, преди да са се излюпили – нито да мисли за това. Брат ми вероятно ще се събере с чевръста и едрогърда медицинска сестра, която ще предпочете да си купи ново, удобно креватче от Оксфорд Стрийт. Благодаря за топлата чаша, мила Марта. – Независимо от усмивката това беше покана да напусне.

Последните пожелания за лека нощ бяха казани и същите внимателни стъпки заслизаха по стълбите. Когато заглъхнаха, Стивън каза:

– Горката стара Марта. Толкова сме свикнали с нея, че почти не я забелязваме, а тази слугинска работа вече ѝ идва много. Трябва да помислим как може да получава пенсия.

– Пенсия откъде? – Дебора отиде пак при прозореца.

– Поне сега има кой да ѝ помага – Стивън се опита да спечели време.

– Стига да се окаже, че от Сали има повече полза, отколкото неприятности. Мис Лидъл смята, че бебето ѝ е изключително добро. Но всяко бебе, ако не плаче две нощи от всеки три, го обявяват за изключително добро. Освен това има и пране. Сали едва ли може да помага много на Марта, ако прекарва половината сутрин в пране на пелени.

– Очевидно и други майки перат пелени – каза Стивън, – и пак намират време за друга работа. На мене това момиче ми харесва и тя може да помага на Марта, ако ѝ се даде такава възможност.

– Поне в твое лице тя има сърцат поддръжник, Стивън. Жалко, че когато неприятностите започнат, ти ще бъдеш на безопасно място в болницата.

– Какви неприятности, за бога? Какво ви става на всички? Защо сте решили, че това момиче ще създава неприятности?

Дебора се насочи към вратата.

– Защото тя вече създава неприятности, нали така. Лека нощ.

Втора глава

1

Въпреки неудачното начало първите седмици от пребиваването на Сали Джъп в Мартингейл минаха успешно. Дали тя самата мислеше така, не се знаеше. Никой не я попита за мнението ѝ. Тя беше обявена от цялото село за момиче с голям късмет. Както често се случва с хората, облагодетелствани като нея, тя беше по-малко благодарна, отколкото би трябвало. Прикриваше чувствата си зад маска на смиреност, почтителност и желание да се учи, която повечето хора с готовност приемаха за искреност. Това обаче не подведе Марта Бултитафт и вероятно не би подвело и семейство Макси, ако си бяха направили труда да помислят по този въпрос. Но те бяха прекалено заети със собствените си проблеми всеки за себе си и твърде облекчени от осезаемото намаляване на тяхното бреме в домакинството, за да се обезпокоят предварително.

Марта трябваше да признае, че бебето отначало не създаваше проблеми. Тя отдаваше това на отличната подготовка на мис Лидъл, тъй като не можеше да допусне, че лошите момичета могат да бъдат добри майки. Джеймс беше спокойно дете и през първите два месеца в Мартингейл изглеждаше доволен, че се спазват часовете за храненето му, без да се налага да обявява глада си твърде шумно – спеше между всеки две хранения, блажено заситен с мляко. Това не можеше да продължи дълго. И със започването на така нареченото от Сали „смесено хранене“ Марта добави няколко сериозни оплаквания в своя списък. Изглеждаше, че Сали с нейните задачи на майка никога не излизаше от кухнята. А Джими бързо навлизаше в онзи стадий от детството, в който храненето не е толкова приятна необходимост, колкото възможност за упражняване на власт. Внимателно настанен на високия стол, той извиваше с възторг здравия си гръбнак в пристъп на съпротива, плювайки балони от мляко и каша през стиснатите си устни в знак на несъгласие, което внезапно преминаваше в чаровна покорна невинност. Сали шумно му се смееше, притискаше го към себе си с любов и умиление и с презрение пренебрегваше осъдителното мърморене на Марта. Седнал на стола с гъстата си къдрава коса, със стърчащия си малък нос, почти скрит между червени бузки, твърди като ябълки, той сякаш владееше кухнята на Марта като един миниатюрен властен цезар на трон. Сали прекарваше все повече време с детето си и Марта често виждаше сутрин русата ѝ глава наведена над количката, откъдето внезапно изникваше пухкаво краче или ръчичка, което ясно говореше, че дългото време, прекарвано в сън, е вече в миналото. Без съмнение, нуждите му нарастваха. Засега Сали успяваше да се справя с работата, която ѝ възлагаха, и да съвместява изискванията на сина си с тези на Марта. Ако напрежението започваше да става видимо, това се долавяше само от Стивън с чувство на някакво угризение при връщането му вкъщи на всеки две седмици. Мисис Макси се интересуваше от Сали периодично, питаше я дали работата ѝ не е прекалено много и се радваше, че получава отговор, който я задоволява. Дебора не забелязваше или ако забелязваше, не казваше нищо. Във всеки случай беше трудно да се разбере дали Сали е преуморена. Естествено бледото ѝ лице под гъстата разрошена коса и тънките ръце ѝ придаваха крехкост и уязвимост, нещо, което Марта намираше за много подвеждащо. „Твърда като орех и хитра като вагон маймуни“, беше мнението на Марта.

Пролетта разцъфна бавно в лято. Листата пробиха пъпките и клоните на буковите дървета се облякоха в яркозелено, а над алеята легна шарена сянка. Викарият отпразнува Великден с радост сред обичайните взаимни обвинения между енориашите по повод църковната украса. Мис Полак в приюта „Сейнт Мери“ получи безсъние, за което доктор Епс ѝ предписа специални хапчета, а две от възпитаничките на приюта сключиха брак с неугледните, но очевидно разкайващи се бащи на техните бебета. Мис Лидъл прие две други грешници на тяхно място. Сам Бокок рекламира конюшнята си в Чадфлийт Ню Таун и се изненада от броя на младежите и девойките, които с нови, не по мярка бричове и яркожълти ръкавици, бяха готови да платят по 7 шилинга и 6 пенса на час, за да минат бавно на кон през селото под негово наблюдение. Саймън Макси лежеше в своето тясно легло и нито се подобряваше, нито се влошаваше. Вечерите станаха по-дълги и розите цъфнаха. Градината на Мартингейл ухаеше на тях. Докато береше рози и ги подреждаше в къщата, Дебора имаше чувството, че градината и Мартингейл чакат нещо. Къщата винаги беше най-красива през лятото, но тази година тя усети атмосфера на очакване, на лошо предчувствие едва ли не, което беше чуждо на обичайното хладно спокойствие на имението. Понесла розите към къщата, Дебора се отърси от тази болна фантазия с горчивата мисъл, че най-заплашителното събитие, надвиснало над Мартингейл, е ежегодният църковен празник. Когато думите „в очакване на една смърт“ изведнъж ѝ хрумнаха, тя твърдо си каза, че баща ѝ не е по-зле, дори може да се смята, че е малко по-добре, а къщата няма как да знае. Тя си даде сметка, че в увлечението ѝ по Мартингейл няма много разум. Понякога се опитваше да овладее това свое увлечение, като говори за времето, „когато ще трябва да продаваме“, сякаш самият звук на думите можеше да бъде и предупреждение, и талисман.

Църковният празник Сейнт Чед ставаше в имение-то Мартингейл всеки юли от времето на прадядото на Стивън. Организираше се от комитет за празника, който се състоеше от викария, мисис Макси, доктор Епс и мис Лидъл. Техните административни задължения никога на бяха трудни, тъй като празникът както и църквата, която той подпомагаше, продължаваше да съществува без промяна от година на година, символ на неизменността насред хаоса. Но комитетът приемаше отговорностите си сериозно и се събираше в имението често през юни и началото на юли, за да взима решения, същите като взетите предишната година, изговорени със същите думи в същата приятна обстановка. Единственият член на комитета, който понякога се чувстваше истински неловко по повод на празника, беше викарият. По своя благ начин той предпочиташе да види най-доброто у всеки и вменяваше достойни подбуди, когато можеше. Включваше и себе си в това опрощение, тъй като отдавна като служител на Бога беше открил, че благотворителността е политика, както и добродетел. Но веднъж годишно мистър Хинкс се изправяше пред някои нелицеприятни факти за своята църква. Тревожеше се, че се е затворила в кръг от избраници и това влияеше зле на размирните покрайнини на Чадфлийт Ню Таун, подозираше, че тя е по-скоро социална, а не духовна сила в живота на селото. Веднъж беше предложил празникът да започне с молитва и църковен химн, но единственият член на комитета, който подкрепи това предложение, беше мисис Макси, чието основно възражение беше, че празникът всеки път изглежда безкраен.

Тази година мисис Макси чувстваше, че Сали ще ѝ помага с готовност. Имаше много помощници за самото протичане на празненството, нищо че някои от тях искаха да се забавляват колкото може повече и да работят колкото може по-малко, но отговорностите и задълженията не свършваха с успешната организация на деня. Повечето от членовете на комитета очакваха да бъдат поканени на вечеря в Мартингейл, а Катерин Бауърс беше писала, че тази събота, денят на празника, е един от свободните ѝ дни и се пита ще бъде ли в голяма тежест, ако се самопокани на един от „Вашите съвършени уикенди далеч от шума и мръсотията на този ужасен град“. Това не беше първото такова писмо. Катерин винаги беше по-нетърпелива да види децата, отколкото децата искаха да видят нея. При някои обстоятелства би било добре. Тя щеше да бъде неподходящ партньор за Стивън във всяко отношение, макар че горката Кати искаше да види единствената си рожба успешно омъжена. Самата тя се беше омъжила, както казваха, несполучливо в социално отношение. Крисчън Бауърс беше художник с повече талант, отколкото пари, без претенции за нищо друго, освен че е гений. Мисис Макси го беше виждала веднъж и не го беше харесала, но за разлика от неговата съпруга тя му повярва, че е художник. Беше купила едно от ранните му платна за Мартингейл, едно полегнало голо тяло, което сега беше окачено в нейната стая и ѝ доставяше радост и удоволствие, за които никакво гостоприемство, оказвано от време на време, не можеше да бъде достатъчна отплата. За мисис Макси това беше нагледен урок как една глупава прищявка може да се превърне в необмислен брак. Но понеже удоволствието беше все още истинско и ново и защото някога беше ходила на училище заедно с Кати Бауърс и приемаше, че е важно старите и сантиментални приятелства да се поддържат, тя смяташе, че Катерин трябва да бъде приета като нейна лична гостенка, ако не и на децата ѝ.

Имаше обаче други неща, които малко я тревожеха. Мисис Макси не обръщаше голямо внимание на онова, което другите хора понякога наричат „атмосфера“. Запазваше спокойствие, като с помощта на неумолимия си здрав разум се справяше с тези трудности, които бяха твърде очевидни да бъдат пренебрегнати, и пренебрегваше другите.

Но в Мартингейл се случваха неща, които трудно можеше да подмине. Някои от тях бяха очаквани, естествено. Мисис Макси въпреки цялата си нечувствителност не можеше да не усети, че Марта и Сали не са равностойни в кухнята и че на Марта ще ѝ бъде трудно отначало. Но не беше очаквала, че с всяка изминала седмица ще ѝ става все по-трудно. След поредица от необучени и необразовани прислужнички, които идваха в Мартингейл, защото слугуването им предлагаше единствен шанс за работа, Сали изглеждаше като образец на интелигентност, способност и изисканост. На нея можеше да ѝ се възлагат задачи с пълната увереност, че ще бъдат изпълнени, докато при другите преди нея дори постоянните, търпеливи пов-таряния довеждаха само до убеждението, че е по-лесно сам да си свършиш работата.

Едно почти предвоенно чувство на лениво спокойствие щеше отново да завладее Мартингейл, ако не беше по-тежкото обслужване, от което сега се нуждаеше Саймън Макси. Доктор Епс вече предупреждаваше, че положението няма да продължи така още дълго. Скоро щеше да се наложи да наемат сестра или да преместят пациента в болница. Мисис Макси отхвърли и двете възможности. Първата щеше да бъде скъпа, неудобна и вероятно щеше да продължи неопределено дълго време. Втората означаваше, че Саймън Макси ще умре в ръцете на непознати, вместо в собствения си дом. Семейството не можеше да си позволи частна болница. Значи оставаше да е на легло в местната болница за хронични случаи, пренаселена и с малко персонал. Преди последния стадий на болестта си Саймън Макси ѝ беше прошепнал: „Нали няма да ме оставиш на тях“. Тя беше отговорила: „Разбира се, че няма“. Тогава той беше заспал, сигурен, че даденото обещание не е само на думи. Беше жалко, че Марта имаше толкова къса памет за голямото си натоварване, преди Сали да се появи. Новият режим на работа ѝ беше дал време и енергия да критикува онова, което отначало беше приела с изненадваща лекота. Но досега не беше заявила нищо открито. Имаше завоалирани намеци, но и определени оплаквания. Нямаше съмнение, че напрежението в кухнята нараства, мислеше мисис Макси, и вероятно след празненството ще трябва някой да оправи нещата. Но тя не бързаше; празненството беше след една седмица и голямата ѝ грижа беше то да мине добре.

2

В четвъртъка преди празненството Дебора прекара сутринта по магазините в Лондон, обядва с Филикс Хърн в неговия клуб, а следобеда двамата отидоха да гледат филм на Хичкок в киното на Бейкър Стрийт. Тази приятна програма завърши в един ресторант в Мейфеър, където все още сервираха истински следобеден чай. Преяла със сандвичи с краставички и домашно приготвени шоколадови еклери, Дебора мислеше, че следобедът е бил много успешен, макар и не много изискан за вкуса на Филикс. Но той се беше държал добре. Това, че не бяха любовници, имаше своите предимства. Ако имаха любовна връзка, щеше да изглежда необходимо да прекарат следобеда заедно в неговата къща в Гринуич, тъй като имаше възможност за това. Една приятелска връзка налага толкова строги и задължаващи правила, колкото и бракът. И макар че ако бяха правили любов, щеше да е несъмнено приятно, неангажиращото приятелство, което ѝ доставяше радост, ѝ харесваше повече.

Тя не искаше да се влюбва отново. Месеци на съсипваща мъка и отчаяние я бяха излекували от това безумство. Омъжи се млада, а Едуард Риско умря от полиомиелит година по-късно. Но един брак, изграден на приятелство, съвпадащи вкусове и задоволителна размяна на сексуално удоволствие ѝ изглеждаха разумна основа за живот, който може да протича без много разстройващи емоции. Тя подозираше, че Филикс е достатъчно влюбен в нея, за да бъде интересен, без да става досаден, а тя само от време на време се изкушаваше да мисли сериозно за очакваното предложение за брак. Въпреки това започваше да изглежда малко странно, че предложението не идва. Причината не беше в това, че той не харесва жени. Сигурно повечето от техните приятели го приемаха за заклет ерген, ексцентричен, леко педантичен и неизменно забавен. Те можеха да бъдат и по-резки, но неизбежният факт на неговото участие във войната си казваше своето. Мъж с военни ордени и от Франция, и от Англия за участие в Съпротивата не може да е лишен от мъжество или да е глупак. Той беше от хората, чиято голяма смелост – тази най-уважавана и най-обаятелна добродетел – е била подложена на изпитание в килиите на Гестапо и вече никога не може да бъде оспорена. Вече не беше толкова модно да се мисли за тези неща, но те все още не бяха съвсем забравени. Какво бяха сторили на Филикс Хърн онези месеци, прекарани във Франция, никой не знаеше, но неговата ексцентричност се приемаше от всички и той вероятно се забавляваше с нея. Дебора го харесваше, защото той беше интелигентен, забавен и интересен интригант. Вълнуваше се като жена от дребните неща в живота и проявяваше загриженост и за най-малките подробности в човешките взаимоотношения. За него нищо не беше прекалено обикновено и сега той седеше и слушаше, приятно заинтригуван от разказа на Дебора за Мартингейл.

– Така че истинско блаженство е да имаш отново някакво свободно време сам. Но аз наистина не вярвам, че това ще продължи. Марта ще я изгони според мен много скоро и наистина не я обвинявам. Тя не харесва Сали, както и аз не я харесвам.

– Защо? Стивън ли преследва?

– Не бъди вулгарен, Филикс. Можеш да предположиш нещо много по-умно от това. Всъщност тя, изглежда, му е направила впечатление и аз мисля, че това е нарочно. Иска му съвети за бебето, когато той си идва вкъщи, въпреки че аз се опитвам да ѝ обясня, че той е хирург, а не педиатър. И горката стара Марта не може да каже една думичка против нея, без той да се втурне в нейна защита. Ще видиш, когато дойдеш в събота.

– Кой друг ще бъде там освен тази интригуваща Сали Джъп?

– Стивън, разбира се. И Катерин Бауърс. Ти се запоз-на с нея последния път, когато беше в Мартингейл.

– Точно така. С много кръгли очи, но с приятна фигура и по-интелигентна, отколкото ти или Стивън бяхте готови да ѝ признаете.

– Ако те е впечатлила толкова много – отвърна Дебора с лекота, – можеш лесно да изкажеш възхищението си този уикенд и да осигуриш на Стивън глътка въздух. Той беше доста увлечен по нея някога и сега тя се държи като залепена за него и го отегчава до смърт.

– Колко невероятно безмилостни са хубавите жени към по-невзрачните!

– Като казваш „той беше доста увлечен по нея“ ми съобщаваш, че Стивън я е съблазнил. Е, това обикновено води до усложнения и той трябва сам да намери изход, както истинските мъже правят открай време. Но ще дойда. Обичам Мартингейл и оценявам добрата кухня. Освен това имам чувството, че уикендът ще бъде интересен. Къща, пълна с хора, които не се харесват един друг, е като заредена с взрив.

– О, не е чак толкова лошо!

– Не съвсем. Стивън не ме харесва. Дори не си прави труда да прикрие това. Ти не харесваш Катерин Бауърс, тя не харесва тебе и вероятно ще пренесе това чувство върху мене. Ти и Марта не харесвате Сали Джъп, а тя, горкото момиче, вероятно мрази всички вас. И онова патетично същество, мис Лидъл, ще бъде там, а майката ти не я харесва. Ще бъде истинска оргия от потиснати емоции.

– Не е нужно да идваш. Всъщност мисля, че е по-добре да не идваш.

– Дебора, но майка ти вече ме покани и аз приех. Написах ѝ миналата седмица – любезно ѝ благодарих и официално приех, а сега ще си отбележа в черното тефтерче, за да се знае, че е окончателно. – Той наклони русата си гладко сресана глава над тефтерчето. Беше извърнал лице от нея. Имаше много бледа кожа, от която пътят на косата му беше почти неразграничим. Дебора забеляза колко редки са веждите на безцветното му лице както и малките бръчици и гънки около очите. Помисли си, че е имал красиви ръце преди Гестапо да се заиграе с тях. Ноктите никога не пораснаха. Тя се опита да си представи как тези ръце опипват частите на оръжието, стиснали въжетата на парашута, свити в юмрук в знак на издръжливост или предизвикателство. Но от това нямаше полза. Изглеждаше, че няма нищо общо между онзи Филикс, който очевидно някога бе имал кауза, заради която си струва да страдаш, и повърхностния, изтънчен и язвителен Филикс Хърн от издателство „Хърн и Айлингуърт“ точно така, както нямаше нищо общо между момичето, което се беше омъжило за Едуард Риско, и жената, която тя беше днес. Изведнъж Дебора почувства отново познатата слабост от носталгия и съжаление. Изпаднала в това настроение, тя наблюдаваше Филикс как пише под съботния ден със своя претенциозен и дребен почерк, сякаш си уговаряше среща със смъртта.

3

След чая Дебора реши да посети Стивън, отчасти за да избегне тълпите по улиците, но главно защото рядко идваше в Лондон, без да се отбие в болницата „Сейнт Люк“. Тя покани Филикс, но той се извини с довода, че от миризмата на дезинфектанти му прилошава и я изпрати с такси с тържествени благодарности за компанията. Беше болезнено стриктен по тези въпроси. Дебора се бореше с неласкателното подозрение, че му е омръзнала нейната компания и се чувства облекчен от това да я види как си отива удобно настанена и с приятно очакване на срещата със Стивън. Разочарованието ѝ беше голямо, когато разбра, че той не е в болницата. Това беше необичайно. Коли, портиерът, обясни, че мистър Макси е получил телефонно обаждане и е излязъл да се срещне с някого, но е казал, че няма да се бави. Заместваше го мистър Донуел. Мистър Макси сигурно щеше да се появи скоро. Вече го нямаше цял час. Може би мисис Риско ще се качи горе в стаята на лекарите? Дебора остана няколко минути на приказки с Коли, когото харесваше, и след това с асансьора се качи на четвъртия етаж. Мистър Донуел, срамежлив стажант лекар с пъпки, измърмори нещо за поздрав и бързо се измъкна към отделението, като остави Дебора в компанията на четири изтъркани кресла, неподредена купчина медицински списания и нераздиганите остатъци от чая на стажантите. Изглежда, отново бяха яли сухи пасти и както обикновено някой беше използвал чинийката за пепелник. Дебора се захвана да разтребва чиниите, но давайки си сметка, че това е безсмислена дейност, тъй като не знаеше какво да прави с тях, взе едно списание и отиде на прозореца, където можеше, докато чака Стивън, да хвърля поглед върху по-интригуващите и разбираеми статии. От прозореца се виждаше главният вход на болницата, по-надолу по улицата. В далечината можа да различи искрящата извивка на реката и кулите на Уестминстър. Непрестанното бръмчене на колите беше заглушено като ненатрапчив фон на откъслечните шумове, които идваха от болницата – дрънченето на вратите на асансьора, звънът на телефоните, преминаването на бързи стъпки по коридора. Качваха една възрастна жена в линейка. От височината на четвъртия етаж фигурите на улицата изглеждаха странно скъсени. Вратата на линейката беше затворена без звук и линейката потегли безшумно. Изведнъж тя ги видя. Забеляза първо Стивън, разрошената червеникаво-златиста коса почти до самото му рамо не можеше да се сбърка. Спряха на ъгъла на сградата. Изглежда говореха. Черната глава се наведе към златистата. След малко видя как си стискат ръцете за довиждане. После Сали се обър-на и слънцето я огря. Тя тръгна бързо, без да погледне назад. Дебора не пропусна нищо. Сали беше облечена със сивия си костюм. Беше конфекция, купен от магазина, но ѝ стоеше добре и създаваше подчертан контраст с бляскавия водопад от коса, освободен от ограниченията на шапки и игли.

Умна е, мислеше си Дебора. Умна е, щом знае, че трябва да се облечеш семпло, ако искаш косата ти да е свободно пусната и да се вее така. Умна е, щом избягва зеления цвят, към който червенокосите имат предпочитания. Умна е, щом казва довиждане пред болницата и отхвърля покана за вечеря в болницата, което неизбежно създава неудобства и съжаления след това. По-късно Дебора се изненада, че е забелязала как е била облечена Сали. Все едно че я беше видяла за пръв път през очите на Стивън и виждайки я така, се уплаши. Струваше ѝ се, че мина дълго време, докато чуе бръмченето на асансьора и неговите бързи стъпки по коридора. Той беше застанал до нея. Тя не помръдна от прозореца, така че той разбра веднага, че тя го е видяла. Чувстваше, че няма да може да го понесе, ако не го чуе от него – така беше по-лесно. Не знаеше какво да очаква, но когато той заговори, беше изненадана.

– Виждала ли си тези преди? – попита той. На протегната му длан имаше проста торбичка от мъжка носна кърпа, вързана на възел. Той отвърза един от възлите, изтърси леко торбичката и от нея изпадаха три или четири малки хапчета. Техният сиво-кафяв цвят не можеше да се сбърка.

– Това не са ли хапчетата на татко? – Изглеждаше така, като че ли той я обвиняваше в нещо. – Откъде си ги взел?

– Сали ги е намерила и ми ги донесе. Сигурно си ни видяла през прозореца.

– На кого е оставила бебето? – Тя изрече този безсмислен и глупав въпрос, преди да помисли.

– Бебето? О, Джими, не знам. Предполагам, че го е оставила на някого в селото или при майка или при Марта. Дойде да ми ги донесе, обади се от Ливърпул Стрийт и поиска да се срещнем. Намерила ги е в леглото на татко.

– Как така в леглото му?

– Между дюшека и калъфа му, отстрани. Долният чаршаф е бил измачкан и тя го е оправяла, изопвала мушамата, когато забелязала малка издутина в ъгъла на дюшека под подпъхнатата завивка. Намерила е това. Татко сигурно ги е събирал няколко седмици или може би месеци. Досещам се защо.

– Той знае ли, че тя ги е намерила?

– Сали мисли, че не знае. Лежал е на една страна с лице извърнато от нея, докато тя е оправяла долния чаршаф. Просто пъхнала носната кърпа с хапчетата в джоба си, все едно нищо не се е случило. Разбира се, че може да са престояли там дълго време – той е бил на това съно-творно вече година и половина – или може да е забравил за тях. Може би не са му стигали силите вече, за да се добере до тях. Не може да се каже какво става в ума му. Лошото е, че ние не сме си направили труда дори да опитаме да разберем. Освен Сали.

– Стивън, но това не е вярно. Ние наистина се опитваме. Седим до него и го обслужваме и се опитваме да го накараме да почувства, че сме там. Но той просто лежи, не се движи, не говори и дори не личи дали забелязва хората вече. Не е вече той. Няма никакъв контакт или връзка между нас. Опитвала съм се, кълна се, но няма полза. Той няма как да е искал да вземе тези хапчета. Не мога да си представя как дори е успял да ги събере или да запланува всичко това.

– Когато е твой ред да му дадеш хапчетата, наблюдаваш ли го, докато ги глътне?

– Не, не точно. Нали знаеш колко мразеше да му помагаме за всичко.

– Сега мисля, че вече му е все едно. Но все още продъл-жаваме да му даваме хапчетата, наливаме вода в чашата и я допираме до устните му, ако покаже, че я иска. Трябва да ги е скрил преди месеци. Не мога да повярвам, че сега би могъл да направи това. И Марта да не научи. Тя е тази, която все го повдига и чисти под него.

– Ами очевидно е успял да подведе Марта. Но Господи, Дебора, аз трябваше да се досетя, трябваше да се досетя, трябваше да знам. А се мисля за лекар. Сега се чувствам като дърводелец, който го бива само да реже пациентите, а не да се тревожи за тях като за хора. Поне Сали се е отнесла към него като към човешко същество.

Дебора за миг се изкуши да изтъкне, че тя, майка ѝ и Марта са успявали поне да осигурят на Саймън Макси удобство, чистота и храна и не им е струвало малко и затова е трудно да се разбере какво толкова е направила Сали. Но ако Стивън иска да се отдаде на угризения, нищо няма да се спечели, ако се опитва да го спре. Обикновено след това той се чувстваше добре, дори и ако тогава на другите им ставаше по-зле. Тя го гледаше мълчаливо как рови в чекмеджето на бюрото, намира малко шишенце от аспирин, внимателно преброява хапчетата – бяха 10 на брой – и слага етикетче с името и дозата на хапчетата върху шишенцето. Това бяха почти машинални движения на човек, обучен да борави с лекарства, надписани както трябва. Главата на Дебора беше пълна с въпроси, които не смееше да задава. „Защо Сали дойде при тебе? Защо не дойде при майка ми? Наистина ли тя е намерила хапчетата, или това е било удобен претекст да остане насаме с тебе. Но тя сигурно ги е намерила. Никой не може да измисли такава история. Горкият татко. Какво разправя Сали? Мразя я, защото тя има дете, а пък аз – нямам. Ето, казах го, но признанието не прави нещата по-леки. Тази торбичка от носна кърпа. Сигурно часове наред я е завързвал на възел. Изглеждаше като че ли дете я е правило. Горкият татко! Беше толкова висок, когато бях малка. Наистина ли ме е било страх от него? О, Господи, моля те, помогни ми да изпитам жал. Искам да го съжаля. Какво мисли Сали сега? Какво ѝ е казал Стивън?“

Той отстъпи от бюрото и подаде шишенцето.

– Мисля, че е по-добре да занесеш това у дома. Сложи го в шкафчето за лекарства в неговата стая. Не казвай още нищо на майка или на д-р Епс. Мисля, че ще бъде по-разумно, ако спрем тези хапчета. Ще ти дам рецепта, изпълнена в аптеката на болницата, преди да си тръгнеш, за същото лекарство, само че в разтвор. Давай му по една супена лъжица вечер с вода. Искам да го правиш само ти. Просто кажи на Марта, че аз съм спрял хапчетата. Кога ще го види д-р Епс?

– Ще дойде да види мама с мис Лидъл след вечеря. Предполагам, че тогава ще се качи горе. Но не очаквам да пита за хапчетата. Той ги взима от толкова дълго. Ние само му казваме кога са на свършване и той ни дава нова рецепта.

– Знаеш ли колко хапчета има сега в къщата?

– Има едно ново шишенце, неотваряно. Щяхме да го започнем довечера.

– Тогава го остави в шкафчето за лекарства и му давай сиропа. Аз ще говоря с Епи за това, когато го видя в събота. Ще дойда утре късно вечерта. Сега ела с мен в аптеката на болницата и веднага си тръгни за вкъщи. Ще се обадя на Марта по телефона да ти запази вечерята.

– Да, Стивън. – Дебора не съжаляваше, че изпуска вечерята. Цялото удоволствие от деня се беше изпарило. Време беше да си върви вкъщи.

– И предпочитам да не казваш нищо на Сали за това.

– Нямам ни най-малкото намерение да го правя. На-дявам се само, че тя може също да бъде дискретна. Не искаме тази история да се разнася из цялото село.

– Не е честно да говориш така и ти самата не го вярваш. Няма по-сигурен човек от Сали. Тя постъпи много разумно в случая. И много приятно.

– Разбира се, че е така.

– Беше искрено притеснена. Много е привързана към татко.

– Изглежда, изпитва същото чувство и към тебе.

– Какво, за бога, искаш да кажеш?

– Чудя се защо не е казала на мама за хапчетата. Или на мене.

– Не си направила нищо, за да я окуражиш да ти се довери, нали?

– Какво, за бога, очакваш да направя? Ръката ли да ѝ държа? Докато си върши работата, не представлява интерес за мене. Не я харесвам и не очаквам тя да ме харесва.

– Не е вярно, че не я харесваш – мразиш я.

– Оплаквала ли се е как се отнасяме с нея?

– Разбира се, че не. Дръж се разумно, Деб. Каквато си.

„Каква съм?“, помисли си Дебора. „Откъде знаеш каква съм?“Но в последните думи на Стивън долови молба за помирение и като протегна ръка към него, каза:

– Извинявай. Не знам какво ми става напоследък. Сигурна съм, че Сали е постъпила както е смятала, че е най-добре. Не си струва да се караме за това. Искаш ли да те дочакам утре вечер? Филикс ще дойде чак в събота сутринта, но Катерин я чакаме за вечеря.

– Не се притеснявай. Може да взема последния автобус. Но преди закуска ще дойда с теб да яздим, ако ме извикаш.

Значението на това официално предложение за мир вместо закачливото обичайно помирение не убегна на Дебора. Над пропастта между тях имаше само един паянтов мост. Тя усещаше, че и Стивън също тревожно си дава сметка за пропукващия се лед под краката им. Никога от смъртта на Едуард Риско не се бе чувствала толкова отчуждена от Стивън. Никога не бе имала такава нужда от него.

4

Беше станало почти седем и половина, когато Марта чу шума, за който се беше ослушвала – скърцането на колелата на детска количка по алеята. Джими хленчеше тихо и очевидно успокояващото движение на количката и тихите обещания на майка му го възпираха да се разплаче на глас. След малко главата на Сали премина пред кухненския прозорец, количката остана в задния вход и почти веднага майката и детето влязоха през вратата на кухнята. Момичето имаше вид на човек, който потиска силни чувства. Изглеждаше изнервена и в същото време доволна от себе си. Марта не смяташе, че следобедната разходка с Джими в количката в гората може да обясни тази потайност и триумфиращо задоволство.

– Закъсня – каза тя. – Мисля, че детето умира от глад, горкото.

– Е, няма да чака още дълго, нали моето дете? Сигурно няма никакво сварено мляко?

– Не съм тук, за да ти прислужвам, Сали. Ако искаш мляко, трябва да си го свариш сама. Много добре знаеш в колко часа детето трябва да бъде нахранено.

Не си казаха нищо повече, докато Сали вареше млякото, а после се опитваше, доста неуспешно, бързо да го охлади. През това време Джими висеше на едната ѝ ръка. Чак когато стана готова да се качи с детето горе, Марта проговори.

– Сали – каза тя, – взимала ли си нещо от леглото на господаря, когато го оправи тази сутрин? Каквото и да е негово? Кажи истината веднага.

– От тона ти ми става ясно – знаеш, че съм взела. Значи ли това, че си знаела как той крие тези хапчета и не си казала нищо за това?

– Разбира се, че знаех. Грижа се за него от пет години, нали така? Кой друг да знае той какво прави и чувства? Ти сигурно си помислила, че той може да ги глътне. Няма защо да се тревожиш за това. Какво ти влиза в работата? Ако трябва да лежиш така година след година, може би е хубаво да знаеш, че имаш нещо, няколко малки хапчета например, които ще сложат най-сетне край на болката и умората. Нещо, за което никой не подозира, докато една глупава малка кучка, която за нищо друго не я бива, идва и ги изравя. Много си умна, нали? Но той нямаше да ги вземе! Той е джентълмен. Ти и това не можеш да разбереш. Но можеш да ми върнеш тези хапчета. И ако кажеш думичка на някого за това или сложиш ръка върху нещо, което му принадлежи, ще изхвърля тебе и твоя сополанко. Ще намеря начин, не се бой!

Тя размаха ръка към Сали. Никога не беше повишавала тон, но нейното властно спокойствие беше по-страшно и в гласа на момичето, когато отговори, имаше нотки на истерия.

– Страхувам се, че не ти провървя. Хапчетата не са у мене. Занесох ги на Стивън днес следобед. Да, на Стивън! И сега като чувам твоите глупости, се радвам, че го направих. Искам да видя лицето на Стивън, като му кажа, че през цялото време си знаела! Милата предана стара Марта! Толкова привързана към семейството. Пет пари не даваш за никого от тях, стара лицемерка, освен за безценния си господар! Жалко, че не можеш да се видиш! Миеш го, галиш му лицето, гукаш му – като че ли е твоето бебе. Щеше да е смешно, ако не беше толкова жалко. Неприлично е! Добре че не е с ума си! Всеки нормален мъж ще се разболее, ако ти падне в ръцете!

Тя намести детето на хълбока си и Марта чу как зат-вори вратата зад себе си.

Залитна към умивалника и се хвана с две ръце за него. Получи пристъп на физическо отвращение и повърна, но тялото ѝ не почувства облекчение. Сложи ръка на челото си в израз на отчаяние. Погледна си ръцете и видя, че са мокри от пот. Докато се опитваше да се съвземе, пискливият детски глас пронизваше мозъка ѝ. „Всеки нормален мъж ще се разболее, ако ти падне в ръцете... ще се разболее, ако ти падне в ръцете... ако ти падне в ръцете.“ Когато тялото ѝ спря да се тресе, прилошаването отстъпи място на омразата. Умът ѝ уталожи мъката със сладостни картини на разплата. Отдаде се на фантазии за Сали, изпаднала в немилост, Сали и детето ѝ, прогонени от Мартингейл, излязлата наяве истина за Сали – лъжлива, проклета и зла. И тъй като всичко е възможно – Сали, мъртва.

Трета глава

1

Лошото лятно време, което през последните няколко седмици премина през всички климатични аномалии, познати в страната, с изключение на снеговалежи, най-сетне се уталожи в топло и сиво време, нормално за годината. Имаше надежда църковният празник да се проведе, ако не в топло и слънчево, то поне в сухо време. Дебора, нахлузвайки панталоните си за сутрешната езда със Стивън, виждаше през прозореца палатките – червена и бяла, и разпръснати по моравата скелетите на десетина сергии, които чакаха да бъдат разкрасени с разтегателна хартия и знаменца. По-нататък в полето вече беше оградена площадка за детските спортове и танци. Високоговорител беше монтиран върху стара кола, паркирана под един бряст в края на поляната, и няколко жици, навити по пътеката и окачени по околните дървета, разкриваха усилията на местните радиоентусиасти да осигурят озвучаване с музика и съобщения. След здрав нощен сън Дебора можа да огледа цялата подготовка със самообладание. От опит знаеше, че на другия ден след края на празненството, очите ѝ ще срещнат много различна гледка. Колкото и внимателни да бяха хората – много от тях започваха да се забавляват едва когато се окажеха сред познатия боклук от угарки, цигарени хартии и обелки от плодове – минаваше поне една седмица в работа, за да може градината да възвърне красотата си. Редиците флагчета, проточили се от край до край по алеите, вече придаваха на мястото непривично лекомислен вид и враните изглеждаха слисани и изразяваха възмущение с необичайно силно грачене.

Любимата представа на Катерин, свързана с празника, беше как прекарва следобеда като помага на Стивън с конете, станали център на интереса, преклонението и разговорите на група жители на Чадфлийт. Катерин имаше живописна, макар и старомодна представа за мястото и положението на семейство Макси в тяхната общност. Тази представа се засенчваше от решителността, с която мисис Макси изискваше и от гостите си да помагат там, където от тях има най-голяма нужда. За Катерин стана ясно, че трябва да бъде заедно с Дебора на щанда на белия слон. Когато първоначалното ѝ разочарование премина, тя се изненада колко приятно ѝ стана. Сутринта премина в разпределяне, оглеждане и оценяване на купчината разнообразни предмети, предоставени от посетителите за разпродажба. От дългия си опит Дебора знаеше учудващо много кой е източникът на повечето предмети, колко ценен е всеки от тях и кой е най-вероятно да го купи. Сър Рейнолд Прайс беше донесъл голямо мъхесто палто с подвижна непромокаема подплата, което веднага беше заделено специално за д-р Епс. Той имаше нужда точно от това, когато през зимата ходеше на посещения в откритата си кола, пък и кой ли забелязва как си облечен, когато шофираш. Имаше една стара филцова шапка, която принадлежеше на самия доктор и от която неговата прислужница се опитваше да се отърве всяка година, но побеснелият ѝ собственик я купуваше обратно. Беше оценена за шест пенса и изложена на видно място. Имаше ръчно плетени пуловери в стряскащи модели и цветове, малки предмети от бронз и порцелан, свалени от полиците на камините в селото, купчини книги и списания и една очарователна колекция от репродукции в тежки рамки и подходящо надписани с тънки като паяжина букви върху табелки от мед. Казваха се „Първо любовно писмо“, „Любимката на татко“, двойка натруфени картини „Свадата“ и „Помиряването“ и няколко на войници, които или целуваха жените си за сбогом, или се отдаваха на по-непорочни удоволствия на завръщане. Дебора вещаеше, че клиентите ще ги харесат много, и отбелязваше, че само рамките са по половин крона.

В един часЎ подготовката беше завършена и всички от къщата седнаха да обядват набързо, а Сали сервираше. Катерин си спомни, че сутринта е имало разправия с Марта, защото момичето се е успало. Очевидно тя се беше разбързала, за да навакса проспаното време, защото изглеждаше зачервена и според Катерин прикриваше вълнението и възбудата си зад смирена сръчност. Но обядът премина доста добре, тъй като компанията за момента беше обединена в общо занимание и споделена дейност. Към два часЎ пристигнаха епископът и съпругата му, членовете на комитета прекрачиха през отворените френски прозорци на гостната и с видимо съзнание за значимост се настаниха по столовете, наредени в кръг на тревата. И празникът беше официално открит. Макар че беше възрастен и се беше оттеглил от служба, епископът не беше загубил форма и кратката му реч беше пример за яснота и изящество. Докато приятният глас на стария човек я застигаше през поляната, Катерин се замисли за първи път за църквата с интерес и нежност. Там беше древният нормански купел, край който тя и Стивън щяха да стоят на кръщаването на техните деца. В тези алеи беше запазена паметта за неговите предци. Тук бяха коленичилите фигури на живелите през шестнайсети век Стивън Макси и Дебора, неговата жена, които се гледаха очи в очи, застинали с ръце, събрани в молитва. Тук бяха бюстовете на членовете на семейството от осемнайсети век и табелките с прости думи, съобщаващи имената на синове, убити при Галѝполи и Марн. Катерин беше мислила често, че погребалните обреди на семейството бяха станали с времето по-малко екстравагантни, след като църквата на Сейнт Чед и Дева Мария в Чадфлийт беше спряла да бъде публично място за богослужения и беше се превърнала в хранилище на костите на членовете на рода Макси. Но днес в настроение на доверие и възторг тя можеше да мисли за цялата фамилия, за живите и за мъртвите, без критичност и даже бароковите декорации на олтара не ѝ изглеждаха не на място.

Дебора се настани заедно с Катерин зад техния щанд с дарени вещи и купувачите отегчено започнаха да се приближават, за да търсят да харесат нещо. Със сигурност този щанд беше едно от най-посещаваните места и бизнесът потръгна. Доктор Епс дойде рано за шапката си и лесно го убедиха да купи палтото за една лира. Дрехите и обувките бързо бяха харесани от същите хора, за които Дебора беше предсказала, че ще ги искат, а Катерин беше заета да връща пари и да зарежда щанда от голямата кутия със запаси от стока, която държаха под масата. На входа на алеята продължаваха да пристигат хора на малки групи през целия следобед. Лицата на децата бяха застинали в неестествени усмивки, за да привлекат фотографа, обещал наградата „Най-щастливо дете“ дошло през този следобед в парка. Високоговорителят надмина всички най-смели надежди и изливаше потпури от маршове на Суса и валсове на Щраус, съобщения къде и кога ще има чай и състезания и от време на време предупреждения да се ползват кофите за боклук и да се пази градината чиста. Мис Лидъл и мис Полак с помощта на най-безличните, най-старите и най-надеждните момичета прихождаха от приюта „Сейнт Мери“ до празненството и обратно, преизпълнени с добросъвестност и усърдие. Техният щанд беше много по-скъп от всички други и изложените ръчно изработени долни дрехи бяха белязани от несполучлив компромис между леконравие и благоприличие. Викарият с мокра от напрежение мека бяла коса се усмихваше щастливо на енориашите си, които този път бяха в мир със света и със себе си. Сър Рейнолд пристигна късно, словоохотлив, снизходителен и щедър. От поляната, където сервираха чая, се чуваха гласове, отправящи сериозни предупреждения, а през това време мисис Коуп и мисис Нелсън с помощта на момчетата от неделното училище се бяха захванали с масите за бридж, столовете от общината и най-различни покривки за маса, които щяха накрая да се върнат обратно на притежателите си. Филикс Хърн, изглежда, се забавляваше като човек на свободна практика. Той се появи веднъж или два пъти да помогне на Дебора и на Катерин, но заяви, че си прекарвал много по-добре в компанията на мис Лидъл и мис Полак. Веднъж се появи и Стивън да се осведоми как върви бизнесът. За човек, който обикновено говори за празнеството като за „Проклятието над семейство Макси“ изглеждаше доволно щастлив. Малко след четири часa Дебора отиде в къщата да провери дали баща ѝ има нужда от нещо и Катерин пое щанда сама. Дебора се върна след около половин час и предложи да пият чай. Сервираха чай в по-голямата от двете шатри и тези, които закъснееха, предупреди Дебора, трябваше да го пият изстинал и с непривлекателни сладкиши. На Филикс Хърн, който беше дошъл при тях да си приказват и да се произнася за останалата на щанда стока, беше наредено да ги замести и Дебора и Катерин влязоха в къщата да се измият. Често се случваше някой да мине по коридора, мислейки, че е по-напряко или защото мястото не му беше познато и смяташе, че входната такса включва обиколка на къщата. Дебора, изглежда, не обръщаше внимание.

– Виж Боб Гитингс, началник на местната полиция, отговаря за реда, проверява нещата в гостната – обясни тя, – а трапезарията е заключена. Винаги е така. Никога никой не е откраднал нещо. Ще влезем през южната врата и ще използваме малката баня. Така ще е по-бързо. – И все пак и на двете им стана неприятно, когато един мъж мина бързо покрай тях, докато бяха на задното стълбище, и побърза да се извини. Те спряха и Дебора извика след него.

– Търсите ли някого? Това е частен дом. – Той се обър-на и ги погледна, беше нервен слаб мъж с посивяла коса, сресана назад, с високо чело и тънки устни, разтеглени в извинителна усмивка.

– О, извинявайте. Не знаех. Моля да ме извините. Търсех банята. – Гласът му не беше приятен.

– Ако имате предвид тоалетна – каза Дебора веднага, – тя е в градината. Има съвсем ясен надпис. – Той почервеня и измърмори нещо в отговор. После изчезна. Дебора вдигна рамене. – Какъв уплашен заек! Мисля, че не правеше нищо лошо, но не искам да влизат в къщата. – Катерин си каза, че когато тя стане господарка на Мартингейл, ще се разпореди тези хора да могат да влизат.

Шатрата, в която сервираха чая, беше препълнена и смесеният шум от дрънченето на чаши и чинии, от бърборенето на хората и съскането на водата в чайниците се чуваше на фона на музиката от високоговорителя, приглушена от брезента. Масите бяха украсени от децата от неделното училище, като част от състезанието за най-добре аранжирани полски цветя. На всяка маса имаше буркан с конфитюр, надписан с етикет и набран букет от мак, плюскавиче, киселец и шипка, полуживи след часове стискане в горещи детски ръце, който пазеше нежна и свенлива хубост, въпреки че уханието на цветята се беше загубило сред силната миризма на стъпкана трева, горещ брезент и храна. Шумът беше толкова голям, че когато гласовете внезапно спряха, на Катерин ѝ се стори, че е настъпила пълна тишина. Едва по-късно тя си даде сметка, че не всички са спрели да говорят, не всички глави бяха обърнати към Сали, която беше влязла в шатрата през другия вход, Сали, облечена в бяла рокля с дълбоко деколте лодка и пола с развети плисета, същата като тази, която носеше Дебора. Сали със зелен широк колан, който беше досущ като този, който Дебора носеше, и със зелени обеци, които блещукаха над поруменелите ѝ бузи. Катрин почувства как собствените ѝ бузи пламват и не можа да не хвърли бърз въпросителен поглед към Дебора. Тя не беше единствената. От масите към нея се обръщаха все повече и повече хора. От дъното на шатрата, където някои от момичетата на мис Лидъл се наслаждаваха на чая си под надзора на мис Полак, се чу бързо сподавен кикот. Някой каза тихо, но не достатъчно тихо: „Пустата му Сали!“. Само Дебора изглеждаше незаинтересувана. Без да погледне Сали за втори път, тя отиде до масата за сервиране и помоли за две чаши чай, една чиния с хляб и масло и една с кейк. Мисис Парди лисна чая в чашите припряна от притеснение и Катерин последва Дебора до една от свободните маси с чинията с кейк в ръка и нещастна, съзнавайки, че тя е тази, която изглежда като глупак.

– Как смее! – измърмори тя, навеждайки пламналото си лице над чашата. – Това е умишлена обида. – Дебора вдигна леко рамене.

– О, не знам. Какво значение има? Очевидно на това малко дяволче ѝ е приятно от това, а мене не ме засяга.

– Откъде е взела тази рокля?

– От същото място, от което и аз, предполагам. Името е изписано отвътре на роклята. Не е специален модел или нещо такова. Всеки може да я купи, ако си направи труда да я намери. Сали сигурно е решила, че си струва.

– Не е могла да знае, че ти ще облечеш твоята днес.

– Предполагам, че е могла да я облече и по всеки друг повод, нали. Трябва ли да продължаваш да говориш за това?

– Не мога да разбера защо го приемаш толкова спокойно. Аз не бих.

– Какво очакваш от мен да направя? Да отида и да я сваля от гърба ѝ? Безплатното забавление в това село трябва да има мярка.

– Какво ли ще каже Стивън? – попита Катерин. Дебора я погледна с изненада.

– Съмнявам се, че въобще ще забележи, освен ако не си е помислил, че роклята ѝ отива много. Тази рокля е повече нейна, отколкото моя. Харесваш ли тези кексчета, или предпочиташ да си вземеш сандвичи?

Катерин, останала без възможност да продължи разговора, продължи да пие чая си.

2

Следобедът отминаваше. След сцената в шатрата за чай, за Катерин удоволствието от празненството приключи. Разпродажбата на останалите предмети се беше превърнала в досадно задължение. Приключиха преди пет часа, както беше предвидила Дебора, и Катерин можа да помогне с ездата на понита. Тя стигна до конюшнята и видя Стивън, който настаняваше пищящия от удоволствие Джими на седлото пред майка му. Слънцето, омекнало сега в края на деня, просветваше през косата на детето и я превръщаше в огън. Блестящата коса на Сали се развя напред, когато тя се наведе да прошепне нещо на Стивън. Катерин го чу да се смее, докато ѝ отговаря. Никога нямаше да забрави този миг. Обърна се и тръгна към къщата. Опита се да си възвърне самочувствието и радостта, с които беше започнала деня. Но не успя. След като повървя безцелно и не можа да намери нищо, с което да ангажира ума си, реши да се върне в стаята си и да полегне преди вечерята. Не видя мисис Макси или Марта някъде из къщата. Вероятно бяха заети или със Саймън Макси, или с подготовката на студената вечеря, с която щеше да приключи денят. През прозореца видя доктор Епс, който дремеше до палатката за „Хвърляне на стрелички“ и „Лов на съкровища“. Победителите в състезанията скоро щяха да бъдат обявени, наградени и приветствани и в малък, но постоянен поток хората вече излизаха от парка към спирката на автобусите.

Освен тогава при конюшнята Катерин не видя повече Сали. Когато се изми и преоблече и тръгна към столовата, срещна Марта на стълбите и от нея разбра, че Сали и Джими още не са се върнали. На масата в трапезарията бяха наредени студени закуски с месо, салати и пресни плодове и всички гости се бяха събрали. Доктор Епс словоохотлив и весел както винаги, се беше заел с бутилките със сайдер. Филикс Хърн вадеше чашите. Мис Лидъл помагаше на Дебора да наредят масата. Нейните пискливи възклицания на учудване, когато не намираше каквото търси, и неразбираемото бърборене за кърпите за хранене показваше, че напрежението ѝ е по-високо от обикновено. Мисис Макси стоеше с гръб към останалите, загледана в комина над камината. Когато се обърна, Катерин се стресна от бръчките и умората, изписани на лицето ѝ.

– Стивън не е ли с теб? – попита тя.

– Не съм го виждала, откакто беше при конете. Аз си бях в стаята.

– Сигурно е тръгнал с Бокок да му помогне да прибере конете или се преоблича. Мисля, че няма да го чакаме.

– Къде е Сали? – попита Дебора.

– Очевидно я няма. Марта ми каза, че Джими е в креватчето си. Значи, трябва да се е върнала и пак да е излязла. – Мисис Макси говореше спокойно. Ако това беше домашна криза, тя очевидно я смяташе за сравнително лека и намираше, че не си струва да я коментира пред гостите. Филикс Хърн я погледна и усети познатия полъх на очакване и лошо предчувствие за нещо, което го изненада. Това беше крайна реакция за толкова обикновен случай. Погледна към Катерин Бауърс и остана с впечатлението, че тя изпитва същото като него. На всички им беше дошло в повече. Освен безсмисленото и влудяващо бърборене на мис Лидъл, другите не намираха какво да кажат. Настъпил беше моментът на изчерпване и умора след възбудата от дълго подготвяното празненство. Събитието бе приключило, но все още владееше умовете им и те не можеха да се отпуснат. Яркото слънце на деня беше оставило тежест във въздуха. Нямаше вятър сега и жегата беше най-голяма.

Когато Сали се появи на вратата, те обърнаха глави към нея, сякаш подтикнати от споделена тревога. Тя се облегна на надиплената ламперия и белите плисета на роклята ѝ се разтвориха на тъмния ѝ фон като крило на гълъб. И в странната светлина на следобеда дървото пламна с цвета на косата ѝ. Стивън беше до нея.

Мисис Макси усети, че е настъпил странен момент, в който всеки сам за себе си мисли за Сали и всички заедно като че ли тихо се настройват да посрещнат общо предизвикателство. В усилието си да върне нормалното състояние на нещата, тя каза небрежно:

– Радвам се, че си вече тук, Стивън. Сали, ти по-добре си сложи престилката и помогни на Марта.

Самодоволната усмивка на момичето избухна в смях. Отне ѝ само секунда да се вземе в ръце и да отговори с глас, почти раболепен със своята подигравателна почтителност.

– Ще е редно ли това за момичето, на което вашият син е поискал ръката?

3

Саймън Макси изкара една нощ, която не бе нито по-лоша, нито по-добра от всяка друга нощ. Съмнително беше дали някой друг под неговия покрив можеше да се похвали със същия късмет. Съпругата му го наглеждаше от дивана в съблекалнята му и слушаше как отминават часовете, докато светещата стрелка на часовника подскачаше напред към неизбежния ден. Тя си припомни сцената в гостната толкова пъти, че вече не беше останала и секунда от нея, която да не се откроява ясно в ума ѝ, нямаше нюанс на глас или емоция, който да ѝ убягва. Можеше да преповтори всяка дума от истеричните нападки на мис Лидъл и пороя от злобни и несмислени обиди, които троснатите думи на Сали бяха предизвикали у нея.

– Недей да разправяш, какво си направила за мен. Никога не си се интересувала от мене ти, стара лицемерко, гладна за секс! Да се благодариш, че знам да си държа езика зад зъбите. Има такива неща, които мога да разкажа пред хората.

След това тя си беше отишла и гостите останаха да се насладят на обяда си с апетита, който им беше останал или който можеха да симулират. Мис Лидъл не направи никакво усилие за това. Когато мисис Макси забеляза сълза на бузата ѝ, тя се трогна от мисълта, че мис Лидъл страда искрено за това как се е грижила за Сали с всички сили и е вярвала, че и Сали се радва честно на своя напредък и щастие. Доктор Епс беше излапал яденето си в непривично мълчание, сигурен знак, че челюстите му работеха едновременно с ума. Стивън не последва Сали, а зае мястото до сестра си. В отговор на тихите думи на майка си „Това вярно ли е, Стивън?“, той беше отговорил просто „Разбира се!“. Той не спомена нищо повече и заедно със сестра си ядоха малко, не отрониха нито дума, но застанаха в единен фронт срещу покрусата на мис Лидъл и иронията в погледа на Филикс Хърн. Мисис Макси си помисли, че той е единственият от компанията, който беше вечерял с удоволствие. Дори се почуди, дали скандалната сцена не беше засилила апетита му. Знаеше, че той никога не бе харесвал Стивън, и този годеж, ако останеше в сила, щеше да му достави удоволствие и щеше да увеличи шансовете му за връзка с Дебора. Никой не можеше да допусне, че Дебора ще остане в Мартингейл, щом Стивън се ожени. Мисис Макси установи, че си спомня много живо и с голямо неудобство наведеното лице на Катерин, необичайно зачервено от мъка и обида, и спокойния начин, по който Филикс Хърн я беше заприказвал, правейки добър опит да я прикрие. Той можеше да бъде много забавен, ако решеше да положи усилие, и вечерта се беше постарал докрай. Изненадващо, той беше успял да предизвика смях в края на вечерта. Наистина ли бяха минали само седем часа оттогава?

Часовникът отброяваше минутите необичайно силно. Късно вечерта беше валяло, но сега дъждът беше спрял. В пет часа ѝ се стори че съпругът ѝ се е размърдал, но той все така лежеше скован в ступор, който те наричаха сън. Стивън беше сменил сънотворното му. Сега му даваха сироп вместо предишните хапчета, но резултатът беше същият. Тя се върна в леглото, но не за да спи. В шест часа стана и си сложи халата, после напълни с вода чайника и го включи за сутрешния чай. Денят с неговите проблеми беше най-сетне дошъл.

За нея беше успокоение, че някой почука на вратата и Катерин се вмъкна все още по пижама и халат. За миг мисис Макси изпита страх, че Катерин е дошла да каже, че събитията от миналата вечер трябва да бъдат обсъдени и оценени, неодобрени и повторно преживени. Тя беше прекарала по-голямата част от нощта в кроене на планове, които не можеше да сподели нито пък искаше да сподели с Катерин. Но изпита необяснима радост, че вижда друг човек. Забеляза, че момичето е бледо. Очевидно и някой друг беше спал много малко. Катерин призна, че дъждът я е държал будна и че се е събудила рано с лошо главоболие. Сега не получаваше често главоболие, но когато това станеше, болката беше силна. Имаше ли мисис Макси някакъв аспирин? Предпочиташе да е разтворим, но всякакъв друг щеше да ѝ свърши работа. Мисис Макси си помисли, че главоболието можеше и да е извинение, повод за разговор насаме по повод ситуацията Сали/Стивън, но като се вгледа по-внимателно в натежалите очи на момичето, реши, че болката ѝ е истинска. Катерин очевидно не беше в състояние да крои планове за каквото и да било. Мисис Макси ѝ предложи да си вземе аспирин от шкафа с лекарствата и сложи още една чаша за чай на подноса. Катерин не беше компанията, която тя би избрала, но момичето поне изглеждаше, че ще си изпие чая мълчаливо.

Двете седяха пред електрическата печка, когато пристигна Марта, чието поведение и глас показваха сполучлив компромис между възмущение и тревога.

– За Сали ми е думата, госпожо – започна тя. – Сигурно пак се е успала. Не отговори, когато ѝ извиках, а когато се опитах да отворя вратата, разбрах, че я е заключила. Не може да се влезе. Вече не знам каква игра играе, госпожо.

Мисис Макси постави чашата си в чинийката, следейки ръката си сякаш не ѝ принадлежи и изпита почуда от това че тя не трепери. Неизбежността на злото я завладя и тя се спря за секунда, преди да заговори. Но когато изрече думите, изглежда, нито Катерин, нито Марта не забелязаха промяна в нея.

– Наистина ли почука силно? – попита тя.

Марта се поколеба. Мисис Макси знаеше какво означава това. Марта не беше почукала силно. Беше ѝ по-изгодно да остави Сали да се успи. След безсънната нощ мисис Макси прецени, че тази дребнавост ѝ идва много.

– По-добре опитай пак – каза тя строго. – Сали беше много заета вчера като всички нас. Хората не се успиват без причина.

Катерин отвори уста сякаш да каже нещо, размисли се и наведе глава над чая си. След две минути Марта се върна и този път съмнение нямаше. Тревогата беше надвила над яда ѝ и в гласа ѝ имаше почти паника.

– Не мога да я накарам да ме чуе. Бебето се е събудило. И плаче там. Не мога да накарам Сали да ме чуе!

Мисис Макси не помнеше как стигна до вратата на Сали. Беше толкова сигурна, извън всякакво съмнение, че стаята трябва да е отворена, че я блъска и дърпа безрезултатно няколко секунди, преди умът ѝ да приеме истината. Вратата беше заключена отвътре. Шумът от чукането беше разсънил Джими напълно и сутрешният му хленч сега се беше превърнал в уплашен вой. Мисис Макси чуваше блъскането по преградките на креватчето и си представяше как Джими се измъква от одеялото, в което е спял увит като пашкул, докато пищи за майка си. Почувства как студена пот започва да се стича по челото ѝ. Нищо повече не можеше да стори, за да се опази от лудата паника и да спре да блъска вратата, която така и не поддаваше. Марта сега стенеше, а Катерин сложи ръка на рамото на мисис Макси в усилието си да я успокои и възпре.

– Не се тревожи толкова много. Ще извикам сина ти.

„Защо не казва „Стивън?“, помисли си мисис Макси без никаква връзка. „Стивън е моят син.“ След малко той беше при тях. Сигурно шумът от тропането го беше събудил, защото Катерин не би могла да го доведе толкова бързо. Стивън говореше спокойно.

– Ще трябва да влезем вътре през прозореца. Стълбата в пристройката ще свърши работа. Ще извикам Хърн. Той тръгна и малката група жени зачака мълчаливо. Минутите бавно минаваха.

– Няма как, ще отнеме малко време – каза Катерин успокоително. – Сигурна съм, че тя е добре. Още спи.

Дебора я изгледа продължително.

– При целия този шум, който Джими вдига, аз мисля, че не е вътре. Отишла си е.

– Но защо ще го прави? – попита Катерин. – Ами заключената врата?

– Доколкото познавам Сали, предполагам, че е искала да го направи зрелищно и е излязла през прозореца. Тя има страст да прави сцени, дори и когато не може да присъства на тях и да им се наслади. Ние тук треперим от страх, докато Стивън и Филикс мъкнат стълби, а цялата къща е на крак. Истинска наслада за нейното въображение.

– Тя не би си оставила бебето – каза внезапно Катерин. – Никоя майка не би го направила.

– Тази майка очевидно го е направила – отговори Дебора навъсено. Но майка ѝ забеляза, че тя няма никакво намерение да напусне компанията.

Писъците на Джими сега бяха достигнали постоянна сила и заглушаваха всички шумове от усилията на мъжете да проникнат в стаята през прозореца. Следващият звук, който дойде от стаята, беше стърженето по бравата. Филикс се появи на прага. Виждайки лицето му, Марта нададе животински писък на ужас. Мисис Макси по-скоро почувства, отколкото чу шума от нейните стъпки назад, но никой не я последва. Другите жени нахлуха през възпиращите ръце на Филикс към леглото на Сали. Прозорецът беше отворен и възглавницата на леглото беше подгизнала от дъжда. Косата на Сали беше разпиляна върху възглавницата като мрежа от злато. Очите ѝ бяха затворени, но тя не спеше. От стиснатия ъгъл на устата тръгваше пресъхнала струйка кръв като черна резка. От двете страни на врата ѝ имаше охлузване там, където ръцете на убиеца я бяха задушили до смърт.

Четвърта глава

1

– Приятно място, сър – каза детектив Мартин, когато полицейската кола спря пред Мартингейл. – Доста по-различно от последния ни случай. – Той говореше със задоволство, защото беше от провинцията по рождение и нагласи и често го бяха чували да се оплаква от склонността на престъпниците да действат в пренаселени градове и нехигиенични жилища. Той подуши въздуха със задоволство и благослови причините, каквито и да бяха те – политика или благоразумие, – че началникът на местната полиция беше поканил веднага хората на Скотланд Ярд. Говореше се, че той познава лично онези, от които зависи това, и като си е дал сметка колко неприключени случаи има по краищата на графството, беше решил да прехвърли тази беля незабавно. Детектив Мартин беше много доволен от това. Работата си е работа, където и да я вършиш, но човек има право на предпочитания.

Главен инспектор Адам Далглийш не отговори, а скочи от колата и направи крачка назад, за да хвърли поглед на къщата. Беше типично имение от епохата на Елизабет. Строга и със силно подчертан стил. Големите еркерни прозорци, обхващащи двата етажа с разделени на квадрати стъкла, се изправяха симетрично от двете страни на квадратната веранда. Над корниза стоеше сложно изработен герб. Покривът преминаваше в ниски отворени каменни перила, с издялани в камъка символи, а над него в лятното небе бойко се издигаха шест големи комина от времето на Тюдорите. На запад се извиваше стената на стая, за която Далглийш си помисли, че е била пристроена по-късно, вероятно през миналия век. Френските прозорци бяха с шлифовани стъкла и през тях се излизаше в градината. За миг се мерна лице в един от прозорците, но после се отдръпна. Някой следеше за неговото пристигане. На запад от ъгъла на къщата тръгваше сива каменна стена, която правеше широка извивка към портала и се загубваше сред храсти и високи букови дървета. От тази страна дърветата стигаха съвсем близо до къщата. Високо над стената и полускрит зад мозайката на листата се виждаше краят на стълба, която опираше до широк еркерен прозорец. Вероятно това беше прозорецът на стаята на починалото момиче. Нейната господарка трудно можеше да избере стая, която е по-подходяща за тайни посещения. Зад верандата бяха паркирани две коли, полицейска кола с мъж в униформа, който седеше безразличен на кормилото, и линейка. Нейният шофьор се беше изтегнал назад с килната над лицето шапка и не обръщаше никакво внимание на пристигането на Далглийш, а колегата му го погледна разсеяно и продължи да чете неделния вестник.

Началникът на местната полиция чакаше в хола. Двамата се познаваха бегло, което беше разбираемо за двама мъже, издигнали се в една и съща област, но нито единият, нито другият не беше потърсил по-близко познанство. Моментът не беше лесен. Манинг намери за необходимо да обясни точно защо неговият началник беше сметнал за разумно да се обърне към Скотланд Ярд. Далглийш намери подходящия отговор. Двама репортери седяха до самата врата с вид на кучета, на които е обещан кокал, ако се държат добре, и се бяха примирили, че трябва да имат търпение. Къщата беше много тиха и се долавяше дъх на рози. След сухата горещина в колата въздухът го изненада с хладината си и той потрепери.

– Семейството е събрано в дневната – каза Манинг. – Оставил съм сержанта при тях. Искате ли да се срещнете с тях сега?

– Не. Първо ще видя тялото. Живите ще почакат.

Полицейският началник го поведе нагоре по широкото стълбище и продължи да му говори, докато се качваха.

– Проучих някои неща, преди да разбера, че са се обър-нали към Централното управление. Навярно са ви казали главното. Жертвата е прислужничка в къщата. Самотна майка на двайсет и две. Удушена. Тялото е открито към седем и петнайсет тази сутрин от семейството. Вратата на спалнята на момичето е била със спуснато резе. Напус-кането, а навярно и влизането е станало през прозореца. Има доказателства за това по тръбата на канала и по стената. Изглежда, е паднал от около два метра височина. Тя е била видяна за последен път в десет и половина вечерта да носи вечерното си какао към спалнята. Не е могла да го допие. Чашата е на нощната масичка. Отначало помислих, че няма как да не е дело на външен човек. Вчера тук е имало празненство и всеки е можел да проникне в имението. Даже в къщата, стига да поиска. Но има едно-две смущаващи неща.

– Например, какаото? – попита Далглийш.

Бяха стигнали до площадката и преминаваха към западното крило на къщата. Манинг го погледна с любопитство.

– Да, какаото. В него може да е имало сънотворно. Едно нещо липсва. Мистър Саймън Макси е инвалид. Липсва шишенце със сънотворно от шкафа с лекарства.

– Има ли следи от отравяне по тялото?

– Съдебният лекар сега е там. Аз лично се съмнявам. Изглеждаше ми като сигурно удушаване. Съдебният лекар навярно ще даде отговора.

– Може сама да е взела сънотворното – каза Далглийш. – Има ли някакъв мотив, който се хвърля на очи?

Манинг се спря.

– Би могло да има. Не знам никакви подробности, но съм дочувал клюки.

– Аха, клюки.

– Някоя си мис Лидъл дойде тази сутрин да отведе детето на момичето. Била е на вечерята тук снощи. Трябва да е била много специална вечеря, съдейки по нейния разказ. Излиза, че мистър Стивън Макси е направил предложение за брак на Сали Джъп. На това спокойно може да гледате като на мотив за семейството, струва ми се.

– При дадените обстоятелства мисля, че мога – каза Далглийш.

Спалнята беше с бели стени и пълна със светлина. След мрака в хола и коридорите с ламперии от дъб и платно, тази стая впечатляваше с изкуствената ярка светлина като сцена. Трупът беше най-неестествената част в нея, сякаш второразрядна актриса се опитваше неубедително да симулира смърт. Очите ѝ бяха почти затворени, но на лицето ѝ беше изписана изненада – толкова често я беше виждал по лицата на мъртвите. Два малки много бели предни зъба бяха притиснали силно долната устна и придаваха нещо заешко на лицето, което приживе е било необикновено, може би дори красиво. Ореол от разпиляна коса пламтеше предизвикателно на възглавницата. Усети я леко влажна на ръката си. Все едно че светлината отказваше да напусне тялото. Той стоеше неподвижно и я гледаше. Никога не изпитваше съжаление или гняв в такива моменти, макар че тези чувства можеха да го завладеят по-късно и тогава той трябваше да се преборва с тях. Обичаше да запечата в ума си картината на убитото тяло. Това му беше станало навик от първия му голям случай преди седем години, когато беше видял трупа на пребита проститутка от Сохо и мълчаливо разбра „Това е. Това е моята работа“.

Фотографът беше свършил работата си по трупа, преди съдебният лекар да пристъпи към огледа. Сега привърш-ваше снимките на стаята и прозореца, преди да изнесе нещата си. Човекът, който взимаше отпечатъци, също беше свършил със Сали и съсредоточен в своя свят от комбинации на извивки и кръгове се придвижваше тихо и незабележимо от брава на брава, от чашата с какао до шкафа с чекмеджета и от леглото до перваза на прозореца, преди да се качи на стълбата, за да работи по самата стълба и по тръбата на канала. Доктор

Фелтман, съдебният лекар, оплешивял, закръглен и по природа приповдигнат, сякаш под постоянен натиск да прояви професионалната си неуязвимост пред лицето на смъртта, събираше инструментите си в черно куфарче. Далглийш беше работил и преди с него и го считаше за първокласен лекар, който никога не се беше научил да отделя своята от детективската работа. Той изчака Далглийш да се отдръпне от трупа, преди да заговори.

– Готови сме да пренесем тялото, ако не възразявате. Изглежда доста ясно от медицинска гледна точка – удушаване с дясна ръка, вероятно поради натиск на вагусния нерв. Ще мога да ви кажа повече след аутопсията. Няма следи от сексуален акт, но това не означава, че сексът не е мотив. Нищо не прекъсва гнева ти толкова внезапно, както ако се озовеш с мъртво тяло в ръце. Когато го разпитваш, чуваш все същата история „стиснах я за врата да я стресна, а тя взе, че умря“. Влязъл е през прозореца, по всичко личи. Можете да намерите отпечатъци на отточната тръба, но се съмнявам, че по земята може да има следи. Долу е нещо като вътрешен двор. Няма хубава мека пръст с удобни следи от стъпки. А и снощи валя силно, което не помага в случая. Аз отивам да извикам хората с носилката, ако вашият човек тук е свършил. Лоша работа за неделя сутрин.

Той излезе и Далглийш огледа стаята. Тя беше голяма и пестеливо мебелирана. Общото впечатление беше за слънчева светлина и удобство. Той си помисли, че някога тук е била детската стая. Старомодната камина на северната стена беше оградена с тежка метална решетка, с монтирана зад нея електрическа печка. От двете страни на камината имаше ниши с с лавици за книги и ниски шкафове. Имаше два прозореца. По-малкият беше еркерен и на него беше подпряна стълбата. Той гледаше на запад над старата конюшня и вътрешния двор. По-големият прозорец заемаше почти цялата южна страна и предлагаше панорамен изглед към ливадите и градините. Тука стъклото беше старо с гравирани в него медальони. Отваряха се само най-горните му части.

Боядисаното в кремаво единично легло беше под прав ъгъл на по-малкия прозорец, от едната страна стоеше стол, а от другата – масичка с лампа. Детското креватче беше в отсрещния ъгъл, полускрито зад параван. Далглийш помнеше тези паравани от детството си – те бяха направени от десетина цветни картини и пощенски картички подредени и лакирани отгоре. Пред камината имаше килимче и малко столче. На стената имаше обикновен гардероб и шкаф с чекмеджета.

Стаята беше странно анонимна. Като всяка детска стая и тази имаше атмосферата на детска интимност с миризма на талк, сапун за бебе и прясно изпрани дрехи. Но момичето беше оставило малко от своята личност в стаята. Нямаше и помен от женската бъркотия, която той очакваше да види. Малкото лични вещи бяха внимателно подредени, но не казваха нищо. Това беше преди всичко детска стая с просто легло за майката. Няколкото книги на полиците бяха популярни четива за грижите за деца. Десетината списания бяха посветени повече на интересите на майката и домакинята, а не толкова на личните проблеми на младите работещи жени. Той взе една книга от лавицата и я прелисти. От страниците ѝ изпадна плик с венецуелска марка. Беше адресиран до:

Г-н Д. Пулен

Роуз Котидж, Несингфорд-роуд

Литъл Чадфлийт, Есекс, Англия

На гърба имаше три дати, написани с молив – сряда, 18-и; понеделник 23-ти; понеделник 3-ти. Оглеждайки лавиците и шкафчетата, Далглийш преравяше с опитни пръсти всяко чекмедже. Бяха идеално подредени. В горното чекмедже имаше само бебешки дрехи. Повечето от тях бяха ръчно плетени и всичките изпрани и сгънати. Второто беше само с бельото на момичето, подредено на купчинки. Третото, най-долното чекмедже, криеше изненадата.

– Какво ще кажеш за това? – извика той на Мартин. Сержантът се озова до началника си неочаквано бързо и безшумно за човек с неговата фигура. И извади едно от нещата с голямата си ръка.

– Като гледам, това е ръчна изработка. Сигурно я е бродирала сама, сър. Има почти цяло чекмедже пълно с такива неща. Изглежда ми като зестра на булка.

– Мисля, че е точно това. И не само дрехи. Покривки за маса, кърпи за ръце, калъфи за възглавници. – Той ги прехвърляше, докато говореше. – Трогателна малка зестра, Мартин. Месеци, посветени на тази работа, после гладене, увиване в мека хартия и лавандула. Горката малка хитруша. Вярваш ли, че е правила всичко това, за да достави радост на Стивън Макси? Не мога да си представя как тези момински покривчици се използват в Мартингейл.

Мартин вдигна една и я заразглежда одобрително.

– Не може да е имала него предвид, когато е правила тези неща. Той ѝ е предложил едва вчера, според Манинг, а тя трябва да е работила тези неща месеци наред. Майка ми едно време изработваше такива неща. Обрамчваш го като илик наоколо и после изрязваш средната част. Викат му „ришельо“ или нещо подобно. Много впечатляващо – ако си падаш по тия неща – добави той, съобразявайки се с очевидната липса на ентусиазъм у шефа си. Беше изпаднал в носталгично умиление и без да бърза, започна да връща вещите на момичето в чекмеджето.

Далглийш се придвижи към еркерния прозорец. Широкият перваз беше на повече от метър над пода. Той беше посипан с ярки стъклени отломъци от колекция миниатюрни животни. Един пингвин без крила лежеше на една страна, а един чуплив дакел се беше сцепил надве. Една сиамска котка със стряскащо сини очи беше единствената оцеляла сред жертвите на това унищожение.

Двете най-големи средни части на прозореца се отваряха навън с резе, а тръбата на канала заобикаляше прозореца на първия етаж и продължаваше право надолу още около два метра до терасата, покрита с плочки. За всеки достатъчно пъргав човек спускането от този прозорец не би било трудно. Дори изкатерването до прозореца би било възможно. Той отново забеляза колко сигурно беше, че няма да те видят, ако искаш да влезеш или да излезеш през този прозорец. Отдясно голямата тухлена стена, наполовина скрита от надвисналите букови клони, се извиваше към алеята. Точно срещу прозореца и на около трийсет метра бяха старите конюшни с тяхната забележителна часовникова кула. Само от отворените им врати прозорецът можеше да се наблюдава и отникъде другаде. Вляво се виждаше само малка част от поляната. Някой, изглежда, беше действал там. Имаше малка площ, оградена с въже, там където тревата беше окосена. Дори от прозореца Далглийш можеше да види изкопаните чимове и кафявата пръст останала отдолу. Манинг, който беше застанал зад него, отговори на неизречения му въпрос.

- Там д-р Епс търси съкровищата си. Търси ги от двайсет години. Вчера тука имаше църковен празник. Почти е разчистено вече, - викарият иска всички следи да изчезнат до неделя - но това отнема ден-два.

Далглийш си припомни, че началникът е местен човек.

– Вие бяхте ли на празненството? – попита той.

– Тази година не дойдох. Имах дежурства почти непрекъснато през миналата седмица. Освен това имаме неизяснено убийство на наша територия. Няма да отнеме много време, но бях затънал до шия в него. С жена ми обичахме да идваме тука веднъж в годината за празника, но това беше преди войната. Тогава беше различно. Мисля, че сега едва ли ще дойдем. Тука все още се събира тълпа хора. Някой може да е срещнал момичето и да е разбрал от него къде спи. Това значи много работа, докато се проверят движенията вчера следобед и вечерта. – Тонът му подсказваше, че се радва, че друг ще я върши.

Далглийш не започваше да гради теории, преди да има фактите. Но фактите, които беше събрал дотук, не потвърждаваха удобната теза за непознат случаен извър-шител. Нямаше никаква следа от опит за сексуално насилие, нито доказателство за кражба. Той беше готов да разглежда всякакви версии за залостената врата. Трябваше да се признае, че всички от семейство Макси са били отвън пред вратата в седем сутринта, но също така, като всички други, те могат да се катерят и слизат по стълба.

Трупът беше изнесен – фигура без ясна форма, но вкочанена върху носилката на път за среща с ножа на съдебния лекар и епруветките в лабораторията. Манинг беше отишъл да телефонира в полицейския участък. Далглийш и Мартин продължиха търпеливо с огледа на къщата. До стаята на Сали имаше старомодна баня с дълбока вана, вградена в махагонова стойка и открит шкаф за прани дрехи, заемащ цяла стена с дървени лавици. Трите останали стени бяха покрити с тапети на цветя, вече избелели, но все така елегантни, а подът от стена до стена беше покрит със стар, но запазен килим. Помещението не можеше да се използва за криене. От площадката пред вратата тръгваха покрити с мокет стълби, които се извиваха надолу към коридора с ламперии по стените, който свързваше кухнята с голямата зала. На долния етаж точно срещу последното стъпало беше тежката южна врата. Тя беше полуотворена и Далглийш премина от прохладата на Мартингейл в жегата на деня. Камбани на църква биеха някъде за сутрешна молитва. Звукът беше ясен и приятен и минаваше през околните дървета и Мартин си припомни провинциалните недели на своето детство, а Далглийш си даде сметка колко много още има да се свърши и колко малко време е останало от тази сутрин.

– Ще огледаме старата конюшня и западната стена под нейния прозорец. – Искам след това да видим кухнята. После ще продължим с разпитите. Имам чувство, че човекът, когото търсим, снощи е спал под този покрив.

2

В гостната семейство Макси с техните двама гости и Марта Бултитафт чакаха да бъдат разпитани, спокойно наблюдавани от сержанта, който се беше разположил на малък стол до вратата. Той имаше твърде незаинтересуван вид и изглеждаше много по-спокоен, отколкото собствениците на къщата. Всеки от задържаните имаше своите причини да гадае колко дълго ще чака, но никой не искаше да разкрие тревожността си, като зададе въпрос. Беше им казано, че инспектор Далглийш от Скотланд Ярд е пристигнал и скоро ще бъде при тях, но никой не беше готов да попита колко скоро. Филикс и Дебора бяха все още с дрехите си за езда. Другите се бяха облекли набързо. Всички бяха хапнали малко и сега седяха и чакаха. Тъй като щеше да изглежда безсърдечно да четеш, шокиращо да свириш на пиано, неразумно да говориш за убийството и неестествено да говориш за нещо друго, те седяха в почти пълна тишина. Филикс Хърн и Дебора седяха заедно на едно канапе, но малко отдалечени един от друг и от време на време той се накланяше към нея да ѝ пошушне нещо на ухото. Стивън Макси се беше разположил пред един от прозорците с гръб към всички в стаята. Беше избрал тази поза, която както Филикс Хърн отбеляза цинично, му даваше възможност да прикрива лицето си и да демонстрира неизречена скръб с наведената си глава. Най-малко четирима измежду хората, които го гледаха, много биха искали да знаят колко истинска е неговата мъка. Елинор Макси седеше усамотена и спокойна на стол. Или беше онемяла от мъка, или беше потънала в мисли. Лицето ѝ беше много бледо, но кратката паника, която я беше обзела пред вратата на Сали, сега беше преминала. Дъщеря ѝ забеляза, че тя поне си е направила труда да се облече и да добие почти нормалния си вид пред семейството и гостите си. Марта Бултитафт също седеше малко настрани от другите, на ръба на стола си, притеснена, като хвърляше от време на време гневни погледи на сержанта, очевидно държейки го отговорен за това, че трябва да седи със семейството в гостната, вместо да си върши работата. Тя, която беше най-разстроена и ужасена от събитията на сутринта, сега изглежда възприемаше цялата история като лична обида и седеше обзета от мрачно възмущение. Катерин Бауърс се държеше най-естествено. Беше извадила малко тефтерче от чантата си и пишеше в него от време на време. Този неин нормален и делови вид не можеше да подведе никого, но всички ѝ завиждаха, че е способна да се преструва толкова добре. Всеки седеше малко или повече сам със себе си и своите мисли. Мисис Макси беше забила поглед в силните си ръце, но умът ѝ беше със сина ѝ.

„Ще го превъзмогне, с младите винаги е така. Слава богу, Саймън никога няма да узнае. Ще бъде трудно да се гледа детето без Сали. Човек не би трябвало да мисли така, предполагам. Горкото дете. Може да има отпечатъци от пръсти по ключалката. Полицията трябва да се е сетила за това. Освен ако той не е бил с ръкавици. Всички знаем за ръкавиците днес. Чудя се колко ли хора са влизали през този прозорец при нея. Трябваше да се досетя за това, но как да ми хрумне? Нали детето беше с нея. Какво ли ще правят с Джими? Майката убита, а бащата така и няма да научи. Това беше една от тайните, които пазеше. Вероятно една от много тайни. Никога не знаеш какви са хората. Аз какво знам за Филикс? Той може да е опасен. Както и този главен инспектор. Марта би трябвало да се погрижи за обяда. Искам да кажа, ако изобщо някой иска обяд. Къде ще се хранят полицаите? Предполагам, че ще използват нашите стаи само днес. Сестрата ще дойде тук в дванайсет, значи ще трябва да отида при Саймън тогава. Предполагам, че мога да отида и сега, ако помоля. Дебора е на ръба. Всички сме така. Ако може само да останем с ума си.“

Дебора мислеше: „Би трябвало да я мразя по-малко сега, когато е мъртва, но не мога. Винаги е създавала неприятности. Сигурно щеше да се радва, като гледа как се червим пред очите на всички. Тя сигурно може така. Не трябва да прекалявам. Ако можехме само да поговорим за това. Можехме да си мълчим за Стивън и Сали, ако Епи и мис Лидъл не бяха на вечерята. И Катерин, разбира се. Винаги е Катерин. Ще се забавлява с тази история. Филикс знае, че Сали е била дрогирана. Било е сипано в моята чаша. Каквото щат да мислят“.

Филикс Хърн мислеше: „Няма да се бавят дълго. Въпросът е да не си изпусна нервите. Това са английски полицаи, изключително учтиви английски полицаи, които задават въпроси, като спазват стриктно правилата на съда. Дяволски трудно е да скриеш страха. Мога да си представя лицето на Далглийш, ако реша да обясня. Извинявайте, инспекторе, ако изглеждам ужасЂн от вас. Реакцията е напълно инстинктивна, номер на нервната система. Мразя подлагането на разпит, особено ако е под формата на любезен внимателно планиран разговор. Имам известен опит с това от Франция. Възстановил съм се напълно от последиците, нали разбирате, с едно малко изключение – склонен съм да си изпускам нервите. Това е чист, гаден страх и нищо повече. Сигурен съм, че ще ме разберете, хер инспектор. Въпросите ви са много разумни. За съжаление, аз не вярвам на разумни въпроси. Разбира се, не бива да се преувеличава. Това е несъществено отклонение. Сравнително малка част от живота си човек прекарва в разпити в полицията. Аз се отървах леко. Дори ми оставиха няколко нокътя на пръстите на ръцете. Просто се опитвам да обясня, че може да ми се стори трудно да дам отговорите, които искате“.

Стивън се обърна.

– Какво ще кажете за адвокат? – внезапно попита той. – Не трябва ли да извикаме Джефсън?

Майка му, която не откъсваше очи от сплетените си пръсти, вдигна поглед.

– Матю Джефсън пътува из Европа. Лайънел е в Лондон. Можем да поканим него, ако мислиш, че е необходимо.

В гласа ѝ имаше въпросителна нотка. Дебора извика импулсивно.

– О, мамо! В никой случай Лайънел Джефсън! Това е най-надутият досадник на света! Нека да изчакаме да ни арестуват, преди да му кажем да добръмчи тука. Освен това той не е по наказателните дела. Разбира само от тръстове, клетвени декларации и документи. Почтената му душа ще се разтърси до дъно. Не може с нищо да помогне.

– Ами ти, Хърн? – попита Стивън.

– Аз ще се справя без помощ, благодаря.

– Трябва да ти се извиним, че те забъркахме в това – каза Стивън строго официално. – Това е неприятно за теб и може да ти създаде неудобства. Не знам кога ще можеш да се върнеш в Лондон.

Филикс си помисли, че е по-редно това извинение да се отправи към Катерин Бауърс. Стивън очевидно бе решил да пренебрегне момичето. Наистина ли този млад арогантен глупак вярваше, че тази смърт е просто въпрос на неудобство и неприятности? И той погледна към мисис Макси, докато казваше:

– Много ще се радвам да остана, доброволно или принудително, стига да мога да помогна с нещо.

Катерин енергично уверяваше всички в същото, когато мълчаливият сержант скочи и застана мирно. Вратата се отвори и влязоха трима цивилни полицаи. Началника на полицията Манинг те вече познаваха. Той им представи набързо придружаващите го главен инспектор Адам Далглийш и сержант Джордж Мартин. Пет чифта очи се обърнаха едновременно към по-високия непознат и в тях имаше страх, чудене или откровено любопитство.

Катерин Бауърс мислеше: „Висок, мургав и красив. Не съм очаквала това. Наистина много интересно лице“.

Стивън Макси мислеше: „Надменен дявол. Не бърза да дойде. Мисли, че така ще омекнем. Или пък е душил из къщата. Това е краят на личната свобода“.

Филикс Хърн мислеше: „Започва се! Адам Далглийш, чувал съм за него. Безмилостен, безцеремонен, винаги в надпревара с времето. Предполагам, че той си има своите лични страхове. Но поне са решили, че в наше лице имат противник, достоен за най-добрия им човек“.

Елинор Макси мислеше: „Къде съм виждала тази глава преди? Разбира се. Дюрер. В Мюнхен ли беше? Портрет на непознат мъж. Защо всички очакват инспекторите от полицията да ходят с шлифери и меки шапки?“.

След запознанствата и размяната на любезности Дебора Риско се вторачи в него сякаш го виждаше през паяжина от златисто-червени коси.

Той проговори със странно дълбок глас, спокоен и без наставнически тон.

– Разбрах от началника на полицията Манинг, че малката работна стая близо до входа е на мое разположение. Надявам се, че няма да е необходимо да злоупотребявам нито със стаята, нито с вас дълго време. Искам да се срещна поотделно с всеки и в следния ред.

– Елате в моя кабинет в девет, девет и пет, девет и десет... – прошепна Филикс на Дебора. Не беше сигурен дали търсеше успокоение за себе си, или за нея, но не получи усмивка в отговор.

Далглийш хвърли бърз поглед на групата.

– Мистър Стивън Макси, мис Бауърс, мисис Макси, мисис Риско, мистър Хърн и мисис Бултитафт. Моля тези, които чакат, да останат тук. Ако на някого се наложи да излезе от стаята, навън има полицай и полицайка, които могат да ви придружат. Този разпит ще приключи веднага, щом всички бъдат разпитани. Бихте ли дошли с мене, моля, мистър Макси?

3

Стивън Макси пое инициативата.

– Мисля, че е по-добре да ви кажа, че мис Джъп и аз бяхме сгодени. Предложих ѝ да се оженим вчера вечерта. Няма никаква тайна около това. То няма нищо общо с нейната смърт и аз можех изобщо да не го споменавам, само че тя съобщи новината пред най-големите клюкари на селото, така че вие вероятно скоро ще я чуете.

Далглийш, който вече беше чул новината и по никакъв начин не беше убеден, че предложението за брак не е свързано с убийството, благодари на мистър Макси със сериозен тон за неговата откровеност и изрази съболезнования за смъртта на неговата годеница. Младият мъж внезапно го погледна право в очите.

– Чувствам, че нямам никакво право да приемам съболезнования. Аз дори не се чувствам опечален. Предполагам, че това ще стане, когато шокът от случилото се малко отмине. Сгодихме се вчера, а сега тя е мъртва. Още не мога да повярвам.

– Майка ви знаеше ли за този годеж?

– Да. Цялото семейство с изключение на баща ми.

– Мисис Макси одобряваше ли годежа?

– Не е ли по-добре да попитате нея?

– Може би вече съм го направил. Какви бяха отношенията ви с мис Джъп преди вчера вечерта, д-р Макси?

– Ако ме питате дали сме били любовници, отговорът е „не“. Съчувствах ѝ, възхищавах ѝ се и бях привлечен от нея. Нямам представа какво тя си мислеше за мене.

– Но все пак е приела предложението за женитба?

– Не точно. Каза на майка ми и на нейните гости, че съм ѝ предложил, и аз съвсем естествено заключих, че тя е приела. Иначе нямаше смисъл да съобщава новината.

Далглийш си мислеше, че има няколко причини защо момичето е решило да съобщи новината, но не беше готова да ги обсъжда с него. Той покани свидетеля си да разкаже своята версия за неотдавнашните събития от момента, в който липсващите хапчета за сън са били върнати в къщата.

– Значи вие си мислите, че е била дрогирана, инспекторе?

– Аз казах на началника на полицията за хапчетата, когато дойде тука. Те със сигурност бяха в кутията с лекарствата на баща ми рано тази сутрин. Мис Бауърс ги е забелязала, когато е отворила шкафа с лекарствата, търсейки аспирин за себе си. Те не са там сега. Там има само нова, неотваряна опаковка със сънотворни; шишето с разтвора го няма.

– Няма съмнение, че ще го намерим, д-р Макси. Аутопсията ще покаже дали мис Джъп е била дрогирана, или не; и ако е била, колко от лекарството е поела. Почти сигурно е, че в чашата освен какао е имало и нещо друго. Тя, разбира се, може и сама да си го е сложила в чашата.

– А, ако не е тя, кой тогава го е направил? Лекарството в чашата може въобще да не е било предвидено за Сали. Чашата до леглото ѝ е на сестра ми. Тука всеки си има своя собствена чаша и всичките са различни. Ако лекарството е било за Сали, трябвало е да бъде сложено в нейното какао, след като тя се е качила в стаята си.

– Щом чашите са толкова различни, интересно как мис Джъп е взела чужда чаша за себе си. Малко вероятна грешка, нали?

– Може да не е било грешка – каза Стивън след малко.

Далглийш не поиска от него да обясни думите си, а изслуша мълчаливо разказа му за посещението на Сали в болницата миналия четвъртък, за църковното празненство, за импулсивното му предложение за брак и за откриването на тялото на неговата годеница. Разказът беше точен, сбит и почти без емоции. Когато описваше сцената в стаята на Сали, гласът му стана почти неестествено безизразен. Или се контролираше повече, отколкото беше добре за него, или беше очаквал този разпит и предварително беше решил да не се издава нито със сълза, нито със споделено угризение.

– Отидох с Филикс Хърн да вземем стълбата. Той се беше облякъл, но аз бях все още по халат. Изгубих си единия пантоф по пътя към пристройките срещу прозореца на Сали. Той стигна пръв и хвана стълбата. Тя винаги стои там. Хърн я беше измъкнал, докато аз го настигна, и ме питаше накъде да я носи. Посочих прозореца на Сали. Хванахме двамата стълбата, макар, че тя е доста лека – и сам човек може да я пренесе, но не знам жена дали ще може. Подпряхме я на стената и Хърн се качи пръв, докато аз държах стълбата. Прозорецът беше отворен, но пердетата бяха спуснати. Както сте видели, леглото е под прав ъгъл на прозореца, с главата към него. Има широк перваз там, където еркерният прозорец се издава навън, и Сали очевидно е държала там колекцията си от стъклени животни. Забелязах, че те са разпилени и повечето са се счупили. Хърн отиде до вратата и дръпна резето. Стоях и гледах Сали. Завивките бяха издърпани чак до брадичката ѝ, но веднага разбрах, че тя е мъртва. Тогава останалите от семейството нахлуха в стаята и когато отметнах завивките, видяхме какво се е случило. Тя лежеше по гръб. Не сме я местили. Изглеждаше доста спокойна. Вие знаете как изглежда, вие сте я видели.

– Аз знам какво съм видял – каза Далглийш. – Питам вие какво видяхте.

Младият мъж го погледна с любопитство и за миг зат-вори очи, преди да отговори. Заговори с равен безизразен глас, сякаш повтаряше урок научен наизуст.

– Имаше струйка кръв в ъгъла на устата. Очите ѝ бяха почти затворени. Имаше доста ясен отпечатък от палец под дясната долна челюст точно над ъгъла на щитовидната жлеза и по-неясни отпечатъци от пръсти на лявата страна на шията, разположени по хода на щитовидния хрущял. Очевиден случай на удушаване отпред с дясна ръка. Използвана е голяма сила, но аз си помислих, че смъртта може да се дължи на притискане на вагусовия нерв и може да е била внезапна. Класическите прояви на задушаване отсъстваха. Но без съмнение ще научите всички факти след аутопсията.

– Очаквам, че ще съвпаднат с вашите. Получихте ли представа за часа на смъртта?

– Имаше известно вкочаняване в челюстта и мускулите на врата. Не знам дали се беше разпространило по-надолу. Описвам какво видях почти без да си давам сметка за това. Едва ли очаквате пълно описание на картината на смъртта при тези обстоятелства.

Сержант Мартин, навел глава над тефтерчето си, безпогрешно долови първите нотки на истерия и си помисли: „Горкият. Шефът може да бъде направо брутален. Дотук издържа. Доста добре за човек, току-що открил тялото на любимата си. Ако му е била любима“.

– Ще получа пълния доклад от аутопсията, когато е готов – отвърна Далглийш. – Интересуваше ме вашата преценка за часа на смъртта.

– Беше топла нощ въпреки дъжда. Бих казал, че е по-малко от пет часа, не повече от осем.

– Вие ли убихте Сали Джъп, докторе?

– Не.

– Знаете ли кой я е убил?

– Не.

– Къде бяхте от събота вечерта след вечерята до тази сутрин, когато мис Бауърс ви извика и ви каза, че вратата на стаята на Сали Джъп е залостена?

– Пихме кафе в салона. Около девет часа майка ми предложи да започнем да броим парите в кабинета. Те бяха там в сейфа. Мислех, че на тях ще им е по-добре без мене и се чувствах неспокоен, затова излязох да се разходя. Казах на майка ми, че може да закъснея, и я помолих да остави южната врата отворена, докато се върна. Нямах нищо конкретно предвид, но щом излязох от къщата, реших, че искам да видя Сам Бокок. Той живее сам в къщата в далечния край на ливадата пред имението. Прекосих градината и ливадата, за да стигна до къщата му и останах там доста до късно. Не мога точно да си спомня, но той може да помогне. Мисля, че беше след единайсет. Върнах се сам, влязох в къщата през южната врата, сложих резето и си легнах. Това е всичко.

– Направо вкъщи ли си отидохте?

Почти недоловимото колебание не остана незабелязано от Далглийш.

– Да.

– Това означава, че сте били обратно в къщата кога?

– Само на пет минути път е от къщата на Бокок. Но аз не бързах. Предполагам, че съм бил вече в леглото към единайсет и половина.

– Жалко, че не можете да бъдете по-точен за времето, доктор Макси. Изненадан съм предвид факта, че имате часовник на нощното шкафче със светещ циферблат.

– Може да имам. Това не означава, че винаги отчитам времето, когато заспивам или се събуждам.

– Прекарали сте около два часа с мистър Бокок. За какво си говорихте?

– Главно за коне и музика. Той има хубав грамофон. Слушахме новата му плоча – Ероика с диригент Клемперер, да бъда по-точен.

– Имате ли навика да посещавате мистър Бокок и да прекарвате вечерите с него?

– Навик? Бокок беше коняр на дядо ми. Приятел ми е. Вие не ходите ли на гости у приятели, когато ви се прииска, инспекторе, или нямате приятели?

Това беше първата искра на темперамента му. Лицето на Далглийш не изразяваше никаква емоция, дори не и доволство. Плъзна по масата малка квадратна хартийка. Върху нея имаше три миниатюрни парченца стъкло.

– Намерени са в пристройката срещу стаята на мис Джъп, където, както вие казвате, обикновено стои стълбата. Знаете ли какви са тези стъкла?

Стивън Макси се наведе и заразглежда парченцата стъкло без интерес.

– Това очевидно са парчета стъкло. Повече от това не мога да ви кажа. Може да са отломки от стъкло на часовник.

– Или част от изпочупената колекция от стъклени животни от стаята на мис Джъп.

– Възможно е.

– Виждам че имате малка лепенка от външната страна на пръста на дясната си ръка. Какво му има на пръста ви?

– Малко се ожулих. Закачих с ръка кората на дърво. Това е най-вероятното обяснение. Не си спомням как точно е станало, а забелязах кръвта, когато се прибрах в стая-та. Лепнах тази лепенка, преди да си легна, но при други обстоятелства отдавна да съм я свалил. Ожулването не е нищо особено, но аз трябва да си пазя ръцете.

– Може ли да погледна?

Макси пристъпи напред и постави ръката си с дланта надолу на бюрото. Далглийш забеляза, че тя не трепери. Той хвана ъгълчето на лепенката и я свали. Двамата се вторачиха в побелялата кожа под лепенката. Макси не показваше никакви признаци на тревожност. Разглеждаше ръката си с вид на познавач, който снизходително изучава изложба, която едва ли заслужава вниманието му. Взе лепенката, сгъна я внимателно и я запрати точно в кошчето за боклук.

– На мене това ми прилича на порязано – каза Далглийш. – А би могло, разбира се, да бъде и одраскано с нокът.

– Би могло, разбира се – съгласи се веднага неговият заподозрян. – Но ако беше така, щяхте да намерите кръв и кожа под нокътя, извършил одраскването. Съжалявам, но не помня как точно ми се е случило. – Той отново погледна пръста си и добави: наистина изглежда като малко порязване, но е смешно малко. След два дни няма да се вижда. Сигурен ли сте, че не искате да го фотографирате?

– Не, благодаря – отговори Далглийш. – Фотографирахме нещо много по-сериозно на горния етаж.

Изпита задоволство, когато видя ефекта от своите думи. Докато разследването на този случай се водеше от него, никой от заподозрените нямаше и да помисли, че може да се оттегли в своя личен свят на безразличие или цинизъм, за да се крие от ужаса на случилото се в стаята на горния етаж. Той изчака малко и след това продължи безжалостно.

– Искам да съм пределно ясен за тази южна врата. Тя води право до стъпалата, по които се качваш в старата детска стая. В такъв смисъл мис Джъп спи в част от къщата, за която може да се каже, че има собствен вход. Следователно, в почти самостоятелен апартамент. Щом кухнята се затвори за вечерта, тя може да приеме всеки на гости без риск да бъде разкрита. Ако вратата е оставена незалостена отвътре, всеки може да има лесен достъп до нейната врата. Вие казвате, че южната врата е оставена незалостена за вас от девет часа вечерта, когато е свършила вечерята, до малко след единайсет, когато сте се върнали, или може да се каже, че през това време всеки би могъл да има достъп до къщата през южната врата?

– Да, така ми се струва.

– Няма как да не знаете със сигурност, мистър Макси, дали може, или не може.

– Да, може. Както сигурно сте видели, вратата има два тежки лоста и вградена в нея ключалка.

– Не сме използвали ключалката от години. Сигурно някъде има ключове. Майка ми трябва да знае. Свикнали сме да държим вратата затворена през деня и залостена през нощта. През зимата обикновено е залостена през цялото време и почти не се използва. Има една друга врата за кухнята. Доста сме небрежни със заключването, но никога не сме имали неприятности тука. Дори да заключвахме внимателно вратите, в къщата пак могат да влязат крадци. Всеки би могъл да се вмъкне през френските прозорци в гостната. Ние ги затваряме, но стъкло лесно се чупи. Винаги сме си мислили, че не си струва да се тревожим много по въпросите на сигурността.

– И като допълнение към тази вечно отворена врата, има и една удобна стълба в старата конюшня?

Стивън Макси само повдигна рамене.

– Трябва да я държим все някъде. Искате да е на заключено, за да не вземе някой да влиза с нея през прозорците ли?

– Все още нямаме доказателство, че някой е влязъл през прозореца, и продължавам да мисля за тази южна врата. Готов ли сте да се закълнете, че я заварихте незалостена, когато се върнахте от мистър Бокок?

– Разбира се. Иначе не бих могъл да вляза.

Далглийш отговори бързо:

– Нали си давате сметка колко е важно да се определи часът, в който е залостена тази врата снощи.

– Разбира се.

– Ще ви попитам още един път кога я залостихте и ще ви посъветвам да помислите много внимателно, преди да отговорите.

Стивън Макси го погледна право в очите и каза почти небрежно:

– Беше дванайсет и трийсет и три минути по моя часовник. Не можах да заспя и в дванайсет и половина внезапно си спомних, че не бях заключил. Затова станах от леглото и заключих вратата. Не видях никого, не чух нищо и се върнах право в стаята. Несъмнено много небрежно от моя страна. Но ако има закон срещу забравянето да заключиш, искам да го чуя.

– Значи в дванайсет и трийсет и три заключихте южната врата?

– Да – отговори веднага Стивън Макси. – Трийсет и три минути след полунощ.

4

В лицето на Катерин Бауърс Далглийш имаше свидетел, за когото всеки полицай би му завидял – спокоен, търпелив, сигурен. Беше влязла много самоуверено без никакви следи от нервност или тъга. Далглийш не я хареса. Знаеше, че е склонен да проявява лични антипатии, и отдавна се беше научили да ги скрива и после да мисли за тях. Но беше прав в очакването си, че тя е точен наблюдател. Веднага беше започнала да следи за реакциите на хората, както и за развоя на събитията. Далглийш научи точно от Катерин Бауърс колко шокирани са били всички в семейство Макси от изявлението на Сали, колко победоносно момичето е съобщило новината и колко съсипващо въздействие върху мис Лидъл са имали думите, които е казала по неин адрес. Освен това мис Бауърс прояви готовност и нейните чувства да бъдат обсъждани.

– Естествено, беше ужасен шок, когато Сали ни съобщи новината, но аз просто мога да видя как се е случило това. Няма по-мил човек от доктор Макси. Той е толкова съвестен в отношенията си, както винаги съм му казвала, и момичето просто се е възползвало от това. Знам, че не е възможно да я е обичал истински. Не го е споменавал никога пред мене, а съм първата на когото щеше да каже. Ако наистина са се обичали, той е можел да разчита на мене да го разбера и да му върна свободата.

– Искате да кажете, че сте били сгодени?

На Далглийш му беше трудно да скрие изненадата в гласа си. Само още една годеница липсваше на този случай и щеше наистина да бъде фантастичен.

– Не точно сгодени, инспекторе. Няма пръстен или нещо подобно. Но ние бяхме близки приятели толкова дълго, че това се разбираше от само себе си... Може да се каже, че между нас това се подразбираше. Но нямаше никакви конкретни планове. Доктор Макси има да извър-ви дълъг път, преди да мисли за женитба. И трябва да се съобразява с болестта на баща си.

– Значи, вие всъщност не сте била сгодена за него?

След този недвусмислен въпрос Катерин със самодоволна усмивка призна, че годеж не е имало, но че това е само въпрос на време.

– Когато пристигнахте в Мартингейл за този уикенд, нещо необичайно направи ли ви впечатление?

– Аз доста закъснях в петък вечерта. Пристигнах непосредствено преди вечерята. Доктор Макси пристигна късно вечерта, а мистър Хърн дойде в събота сутринта, така че на вечерята бяхме само мисис Макси, Дебора и аз. Сториха ми се тревожни. Не е хубаво да го казвам, но за съжаление, Сали Джъп беше една малка сметкаджийка. Тя ни сервираше и никак не харесах отношението ѝ.

Далглийш ѝ зададе още въпроси, но „отношението“, доколкото той можа да прецени, се беше проявило в леко врътване на главата, когато Дебора я заговаря, и в отказа да се обръща към мисис Макси чинно. Но той не намери наблюденията на Катерин за безполезни. Вероятно нито мисис Макси, нито дъщеря ѝ не бяха напълно слепи за опасността сред тях.

Той промени тактиката си и започна да я разпитва внимателно за събитията в неделя сутрин. Тя описа как се е събудила с главоболие след безсънна нощ и отишла да търси аспирин. Мисис Макси ѝ предложила сама да си вземе. Точно тогава забелязала малкото шишенце със сънотворните хапчета. Отначало взела тези хапчета за аспирин, но бързо си дала сметка, че са много малки и с друг цвят. Освен това на шишенцето имало надпис. Не забелязала колко хапчета има в шишенцето, но била напълно сигурна, че шишенцето е било в шкафа с лекарствата в седем часа сутринта, и също толкова сигурна, че вече не е било там, когато тя и Стивън Макси са го търсили, след като намерили трупа на Сали Джъп. Единственото сънотворно в шкафа за лекарства е било в нова неразпечатана опаковка.

Далглийш я помоли да разкаже как са намерили тялото и се изненада колко жива е картината, която тя можа да опише.

– Когато Марта дойде да каже на мисис Макси, че Сали още не е станала, ние си помислихме, че тя отново се е успала. Но Марта се върна и каза, че вратата е заключена, а Джими плаче и затова отидохме да видим какво става. Нямаше съмнение, че вратата е залостена. Както знаете, доктор Макси и мистър Хърн влязоха през прозореца и чух как един от тях вдигна резето. Трябва да е бил мистър Хърн, защото той отвори вратата. Стивън стоеше до леглото и гледаше Сали. Мистър Хърн каза: „Страхувам се, че е мъртва“. Някой изпищя. Беше Марта, мисля, но не се обърнах да видя. Казах: „Не може да бъде! Снощи беше добре!“. Бяхме се доближили до леглото и Стивън свали чаршафа от лицето ѝ. Стигаше до брадичката ѝ и беше добре изпънат. Помислих си, че изглежда като че ли някой я беше завил грижливо за през нощта. Веднага щом видяхме следите по шията ѝ, разбрахме какво се е случило. Мисис Макси затвори очи за момент. Помислих, че ще припадне, затова отидох при нея. Но тя успя да се задържи на крака и остана в долния край на леглото стиснала здраво рамката. Трепереше много силно, толкова силно, че леглото се тресеше. Това е леко единично легло, както сигурно сте видели, и от треперенето тялото на Сали леко подскачаше. Стивън каза много нежно: „Покрий лицето ѝ“. Мистър Хърн му напомни, че е по-добре да не пипаме нищо повече, докато не дойде полицията. Помислих си, че мистър Хърн е най-спокойният от всички нас, но предполагам, че той познава насилствената смърт. Изглеждаше по-скоро любопитен, отколкото шокиран. Наведе се над Сали и повдигна единия ѝ клепач. Стивън каза рязко: „Остави, Хърн, ясно е, че е мъртва“. Хърн отговори: „Не гледам това, а се чудя защо не се е съпротивлявала“. После си потопи малкия пръст в чашата с какао на масата до леглото. Беше наполовина пълна и отгоре беше хванало кора. Тя се залепи за пръста му и той я избърса по ръба на чашата, преди да сложи пръста в устата си. Всички го гледахме сякаш щеше да ни покаже нещо чудесно. Помислих си, че мисис Макси изглеждаше – някак доста обнадеждена. Почти като дете на парти. Стивън каза: „Е, какво е?“. Мистър Хърн сви рамене и отвърна: „Това ще кажат в лабораторията. Мисля, че е била упоена“. Точно тогава Дебора възкликна и тръгна, залитайки към вратата. Беше смъртно бяла и очевидно ѝ беше прилошало. Поисках да отида при нея, но мистър Хърн каза доста рязко: „Добре, добре. Остави я на мене“. Той я изведе от стаята в банята, която е в съседство. Не бях изненадана. Очаквах, че Дебора няма да издържи. В стаята останахме с мисис Макси и Стивън. Казах на мисис Макси, че трябва да намери ключ и да заключи стаята, а тя ми отговори: „Разбира се, знам, че така се прави. А не трябва ли да се обадим в полицията? От телефона в гардеробната би било най-добре“. Предполагам, че тя искаше да каже, че там няма как някой да чуе. Спомням си, че си помислих: „Ако звъним от гардеробната, прислугата няма да чуе“, забравяйки, че „прислугата“ означава Сали и че Сали вече никога няма да може да подслушва.

– Искате да кажете, че мис Джъп е имала навика да подслушва? – прекъсна я инспекторът.

– Винаги съм мислила така, инспекторе. Винаги съм мислила, че тя е лукава. Никога не е била благодарна за всичко онова, което това семейство е направило за нея. Мразеше мисис Риско, разбира се. Всеки можеше да види това. Предполагам, че са ви казали случката с еднаквите рокли.

Далглийш прояви интерес към тази любопитна история и беше възнаграден с обстойно описание на случката и на последвалите реакции.

– Така че виждате какво момиче беше тя. Мис Риско се правеше, че възприема всичко спокойно, но аз виждах какво чувства. Искаше ѝ се да убие Сали. – Катерин Бауърс издърпа полата си надолу към коленете си със самодоволна престорена скромност. Тя или беше много добра актриса, или не съзнаваше своята липса на такт. Далглийш продължи разпита с чувството, че може би срещу него седи много по-сложна личност, отколкото си беше помислил отначало.

– Ще ми кажете ли какво се случи, когато мисис Макси, нейният син и вие стигнахте до гардеробната?

– Точно това се канех да ви разкажа, инспекторе. Бях взела Джими от креватчето му и все още го държах на ръце. Струваше ми се ужасно, че е трябвало да бъде сам в тази стая с умрялата си майка. Когато всички се втурнахме вътре, той спря да плаче и аз мисля, че за известно време всички го бяха забравили. Тогава изведнъж го забелязах. Беше се изправил по преградката на креватчето и залиташе, мократа пелена висеше около глезените му и той гледаше с любопитство. Разбира се, той е твърде малък, за да може да разбере, слава на бога, и аз мисля, че просто се чудеше какво правим всички ние, наобиколили леглото на майка му. Стоеше съвсем тихо и ми позволи да го взема почти с готовност. Занесох го в гардеробната. Там доктор Макси отиде направо до шкафа за лекарствата. Каза: „Няма го!“. Попитах го какво иска да каже и той ми съобщи, че сънотворното липсва. Тогава за първи път чух за това лекарство. Можах да му кажа, че шишенцето беше там, когато аз търсех аспирин тази сутрин в същия шкаф. Докато говорехме с него, мисис Макси беше отишла в стаята на съпруга си. Стоя там само минута и когато се върна, каза: „Той е добре. Спи. Извикахте ли вече полицията?“. Стивън отиде в другия край на стаята при телефона, а аз казах, че ще взема Джими с мене, докато се облека, и след това ще му дам да закуси. Никой не каза нищо и затова аз тръгнах към вратата. Точно преди да изляза, се обърнах. Ръката на Стивън беше върху слушалката на телефона и майка му сложи ръката си върху неговата и аз я чух да казва: „Чакай. Има нещо, което трябва да знам“. Стивън отговори: „Няма защо да питаш. Не знам нищо за това. Кълна се“. Мисис Макси въздъхна леко и закри с ръка очите си. Стивън вдигна слушалката и аз излязох от стаята.

Тя замълча и погледна Далглийш сякаш очакваше или го подканяше за коментар.

– Благодаря ви – каза той мрачно. – Продължавайте.

– Всъщност няма какво да ви кажа повече, инспекторе. Занесох Джими в моята стая, като по пътя взех от малката баня чисти пелени. Мисис Риско и мистър Хърн бяха все още там. На нея ѝ беше прилошало и той ѝ помагаше да си измие лицето. Не изглеждаха много доволни, че ме виждат. Аз казах: „Когато ви премине, отделете малко внимание на майка си. Аз ще се погрижа за Джими“. Никой от тях не отговори. Намерих пелени в шкафа за прани дрехи, отидох в моята стая и преобух Джими. После го оставих на моето легло да си играе, докато аз се облека. Това отне десетина минути. Занесох го в кухнята и му дадох рохко сварено яйце с хляб, шоколадова бисквита и малко топло мляко. През цялото време беше много послушен. Марта беше в кухнята и закусваше, но не говорихме. Изненадах се, че там беше и мистър Хърн. Той правеше кафе. Предполагам, че мисис Риско беше отишла при майка си. Мистър Хърн също не изглеждаше склонен да разговаря. Предполагам, че се беше подразнил от мене заради това, което казах на мисис Риско. Вероятно сте забелязали, че тя е безпогрешна в неговите очи. И така, след като не бяха склонни да обсъждаме какво трябва да се прави, аз реших да взема нещата в свои ръце и отидох в хола с Джими да телефонирам на мис Лидъл. Казах ѝ какво се е случило и я помолих да вземе бебето, докато нещата се изяснят. Тя дойде с такси след около петнайсет минути, а през това време пристигнаха доктор Епс и полицията. Останалото го знаете.

– Това беше много ясен и полезен разказ, мис Бауърс. Отличавате се с умението да наблюдавате. Но не всички добри наблюдатели могат да изложат фактите си логично и последователно. Няма да ви задържам още много. Искам само да се върнем към по-ранните часове на вечерта. Дотук ми описахте много ясно какво се е случило вчера вечерта и тази сутрин. Искам сега да установя последователността на събитията от десет часа вечерта нататък. По това време, мисля, че все още сте била в кабинета с мисис Макси, доктор Епс и мис Лидъл. Може ли да продължите оттам?

За първи път Далглийш забеляза следа от колебание в отговора на заподозряната. До този момент тя отговаряше на въпросите гладко и с такава готовност, че не изглеждаше възможно зад това да се крие коварство. Той вярваше, че дотук разпитът не ѝ се е сторил неприятен. Беше трудно да съчетаеш такива спонтанни излияния с гузна съвест. Сега обаче долови внезапно разколебаване в нейната сигурност и лека напрегнатост от неочакваната промяна в посоката на разпита. Тя потвърди, че мис Лидъл и доктор Епс са излезли от кабинета и са си отишли по къщите в десет и половина. Мисис Макси ги изпратила и след това се върнала при Катерин. Заедно двете прибрали документите и заключили парите в сейфа. Мисис Макси изобщо не споменала, че е видяла Сали. Никоя от тях не говорела за това. След заключването на парите отишли в кухнята. Марта се била оттеглила за през нощта, но оставила тенджера с мляко на печката и сребърен поднос с чашите за чая преди лягане на кухненската маса. Катерин си спомни как забелязала, че чашата от Еджуд на мисис Риско не е вече там и как си помислила, че колкото и да е странно, мистър Хърн и мисис Риско са влезли през градината, без никой да разбере. Изобщо не ѝ хрумнало, че Сали може да вземе чашата от Еджуд, въпреки че всеки би могъл да допусне, че точно тя ще направи такова нещо. Чашата на доктор Макси била там, както и една стъклена чаша в поставка, която била на мисис Макси и две големи чаши в чинийки, сложени за гостите. На масата имало захарница и две кутии с млечни напитки. Нямало какао. Мисис Макси и Катерин взели чашите и ги занесли в гардеробната на мистър Макси, където жена му щяла да прекара нощта. Катерин ѝ помогнала да оправят леглото на болния и след това изпила своя овълтайн[2] пред камината в гардеробната. Предложила на мисис Макси да остане още малко с нея, но предложението ѝ не било прието. След около половин час Катерин си тръгнала и отишла в своята стая. Тя се намирала в другия край на къщата – далече от стаята на Сали. Не видяла никого по пътя за там. След като се преоблякла и посетила банята по халат, се върнала обратно в стаята си към единайсет и петнайсет. Като затваряла вратата, ѝ се сторило, че чува как мисис Риско и мистър Хърн се качват по стълбите, но не можела да е сигурна в това. Нито видяла, нито чула нещо за Сали до този момент. Тук Катерин замълча и Далглийш зачака търпеливо, но с нарастващ интерес. В ъгъла сержант Мартин прелисти тефтера си в тишина, която познаваше добре, и хвърли бърз поглед към шефа си. Ако не грешеше, Далглийш изгаряше от нетърпение.

– Да, мис Бауърс – подкани Далглийш неумолимо.

Свидетелката продължи смело:

– Страхувам се тази част ще ви се стори странна, но тогава изглеждаше съвсем естествена. Както можете да разберете, сцената преди вечерята беше голям шок за мене. Не можех да повярвам, че Стивън и това момиче са сгодени. В крайна сметка новината не беше съобщена от него и нито за момент не мога да помисля, че той наистина ѝ е предложил брак. Вечерята, както можете да си представите, беше ужасна, и после всички се държаха все едно че нищо не се е случило. Разбира се, семейство Макси никога не показват чувствата си, но мисис Риско излезе с мистър Хърн и нямам никакви съмнения, че те хубаво са си поговорили за това какво може да се направи. Но никой нищо не ми каза, въпреки че в известен смисъл аз съм най-засегнатата. Мислех, че мисис Макси може да поговори с мене, след като другите двама гости си отидоха, но видях, че тя няма такова намерение. Когато отидох в стаята си, осъзнах че ако не направя аз нещо, никой друг няма да направи. Не можех да си представя, че ще лежа цяла нощ, без да знам най-лошото. Чувствах, че просто трябва да знам истината. Естественото и нормалното беше да попитам Сали. Помислих, че ако ние двете можем да поговорим насаме, аз ще успея да оправя нещата. Знаех, че е късно, но това беше единствената ми възможност. Лежах известно време там, в тъмното, но когато взех това решение, запалих нощната лампа и погледнах часовника. Беше дванайсет без три минути. Това ми се стори не чак толкова късно, като се има предвид в какво състояние бях. Сложих си халата, взех джобното фенерче и отидох до стаята на Сали. Вратата ѝ беше заключена, но виждах, че лампата е запалена, защото през ключалката светеше. Почуках на вратата и тихо я извиках. Вратата, както знаете, е много тежка, но тя трябва да ме е чула, защото в следващия миг чух шума от слагането на резето, а светлината в ключалката изчезна, защото тя беше застанала пред нея. Почуках и извиках още веднъж, но беше ясно, че тя няма да ми отвори. По пътя назад изведнъж ми се прииска да видя Стивън. Не можех да си представя как ще легна в леглото си със същата несигурност. Помислих, че той може би ще иска да сподели нещо с мене. Затова не влязох в моята стая, а се обърнах и отдих в неговата. Лампата не светеше, затова почуках тихо и влязох. Чувствах, че само ако можех да го видя, всичко ще бъде наред.

– И беше ли? – попита Далглийш.

Сега нямаше и следа от радостната самоувереност. Внезапната болка в тези непривлекателни очи не можеше да се сбърка с нищо друго.

– Него го нямаше, инспекторе. Леглото беше оправено, готово за нощта, но него го нямаше. – Тя направи внезапно усилие да възвърне предишния си стил, но усмивката, която му отправи, беше изкуствена почти до болка. – Разбира се, сега знам, че Стивън е отишъл да види Бокок, но в онзи момент разочарованието беше много голямо.

– Сигурно – съгласи се Далглийш тежко.

5

Мисис Макси седеше тихо и спокойно, предложи му всякакви улеснения, от каквито той би имал нужда, и се надяваше, че разследването ще се проведе, без да бъде притесняван съпругът ѝ, който беше тежко болен и неспособен да разбере какво се е случило. Гледайки я през бюрото, Далглийш си представяше как ще изглежда дъщеря ѝ след трийсет години. Силните ѝ ловки ръце, украсени със скъпоценни камъни, лежаха отпуснато в скута ѝ. Дори от това разстояние виждаше колко много си приличат с ръцете на сина ѝ. С още по-голям интерес той забеляза, че ноктите, както и ноктите на ръцете на хирурга, са изрязани много дълбоко. Не можеше да долови никакъв признак за нервност. Тя като че ли олицетворяваше спокойното приемане на едно неизбежно изпитание. Той усещаше, че не става дума за обучение в издръжливост, на което тя се е била подложила. Ставаше дума за истинско спокойствие, изградено върху някаква централна стабилност, за чието разклащане щеше да е необходимо много повече от едно разследване за убийство. Тя отговаряше на въпросите му след целенасочено замисляне, сякаш претегляше стойността на всяка своя дума. Но не можа да каже нищо ново. Потвърди казаното от Катерин Бауърс за откриването на тялото, а разказът ѝ за предишния ден съвпадаше с тези, които вече беше чул. След като мис Лидъл и доктор Епс си отишли около десет и половина, тя заключила къщата с изключение на прозореца на гостната и на задната врата. Мис Бауърс била с нея. Двете заедно си взели чашите с мляко от кухнята – само чашата на сина ѝ останала на подноса, и двете отишли да си легнат. Прекарала нощта, като едновременно спяла и наблюдавала съпруга си. Не чула и не видяла нищо необикновено. Никой не е идвал при нея през цялата нощ, докато мис Бауърс не дошла рано сутринта да поиска аспирин. Не знаела нищо за хапчетата, които уж били открити в леглото на съпруга ѝ и според нея много трудно можело да се повярва на такава история. Не било възможно той да скрие каквото и да било под дюшека си, без мисис Бултитафт да го открие. Синът ѝ не ѝ бил казал нищо за тази случка, но споменал, че е заменил хапчетата със сироп за сън. Това не я изненадало. Помислила, че той изпробва някаква нова комбинация от болницата и била уверена, че не е предписал нищо без одобрението на доктор Епс.

Чак при търпеливите подробни въпроси за годежа на сина ѝ равновесието ѝ се разклати. По-скоро раздразнение, отколкото страх придаваше нервност на гласа ѝ. Далглийш разбра, че успокояващите извинения, които обикновено предшестваха неудобните въпроси, в този случай са направо излишни и ще прозвучат по-неприятно от самите въпроси. И попита направо:

– Какво беше вашето отношение, госпожо, към този годеж на мис Джъп и вашия син.

– Той не продължи достатъчно дълго време, за да бъде удостоен с това име. Изненадана съм, че си правите труда да питате, инспекторе. Знаете, че никак не го одобрявам.

„Е, това вече беше казано съвсем откровено“, помисли Далглийш. „Но какво друго можеше да каже? Едва ли бихме повярвали, че го одобрява.“

– Дори, ако привързаността ѝ към вашия син е била истинска?

– В знак на добро отношение приемам, че е била истинска. Но какво значение има това? Пак не бих го одобрила. Те нямат нищо общо помежду си. Той ще трябва да се грижи за детето на друг мъж. Това ще попречи на кариерата му и двамата ще се намразят в рамките на една година. Такива бракове – между принц и бедно момиче има в приказките, но в живота те рядко оцеляват. Как биха могли? Никое момиче с дух не обича да си мисли, че се отнасят към нея снизходително, а Сали имаше висок дух, макар че предпочиташе да не го показва. Освен това не виждам как ще се оженят без нищо. Стивън има много малко собствени пари.

Разбира се, че не одобрявах този така наречен годеж. Бихте ли пожелали такъв брак на вашия син?

За миг Далглийш помисли, че тя знае. Беше обичаен, почти банален довод, който всяка майка в нейното положение можеше да използва, без да се замисли. Не беше възможно да знае каква сила има този довод. Представи си какво би казала тя, ако той отговори: „Нямам син. Единственото ми дете и майка му умряха три часа след раждането. Нямам син подходящ да се ожени за когото и да било – подходящ или неподходящ“. Можеше да си представи как тя се намръщва с благовъзпитано отвращение, защото я притеснява в такъв момент с личната си скръб, едновременно и стара, и интимна, и несвързана с въпроса, по който говорят. Той отговори кратко:

– Не, няма да му пожелая. Съжалявам, че ви отнех толкова време с нещо, което, изглежда, е само ваша работа. Но сигурно разбирате колко е важно.

– Естествено. От ваша гледна точка това е мотив за няколко души, особено на мен самата. Но човек не убива, за да си спести социално неудобство. Признавам, че възнамерявах да направя всичко възможно да попреча на брака им. Щях да разговарям със Стивън на другия ден. Сигурна съм, че щяхме да направим нещо за Сали, без да е необходимо да я приемем в нашето семейство. Трябва да има граница в очакванията на тези хора.

Внезапната горчивина на последните ѝ думи откъсна за миг дори сержант Мартин от механичното писане на протокола. Но ако мисис Макси си бе дала сметка, че говори твърде много, тя не задълбочи грешката си и не каза повече нищо. Наблюдавайки я, Далглийш си помисли, че тя е като картина, реклама, нарисувана с акварели за тоалетна хартия или сапун. Дори ниската ваза с цветя на бюрото между тях подчертаваше нейното спокойно благородство, сякаш там я беше поставила коварната ръка на фотограф по рекламата. „Картина на английска дама в дома ѝ“ помисли той и се зачуди какво щеше да направи с нея началникът на полицията, или – ако се стигнеше дотам – какво щеше да направи съдът. Дори неговият ум, свикнал да открива злото на странни места и висши кръгове, не можеше лесно да свърже мисис Макси с убийство. Но последните ѝ думи разкриваха много.

Той реши да остави засега въпроса за брака и да се съсредоточи върху други страни на разследването. Върна се отново към разказите, свързани с подготвянето на топлите напитки преди лягането. Нямаше объркване по въпроса коя чаша на кого е. Синята чаша Уеджуд в стаята на Сали беше на Дебора Риско. Млякото за напитките беше оставено отгоре на печката. Тя гореше дърва и въглища и имаше тежки капаци на всяко колело. Тенджерата с млякото беше оставена върху едно от тези колела, на което нямаше опасност млякото да изкипи. Всеки, който искаше да си стопли мляко, преместваше тенджерата върху горещото колело и след това я връщаше върху студеното. Само чашите предвидени за гостите на семейството бяха поставени на подноса. Мисис Макси не можеше да каже какво обикновено пият вечер Сали или мисис Бултитафт, но със сигурност никой от семейството не пиеше какао. Не обичаха шоколад.

– Значи, нещата стоят така – каза Далглийш. – Ако, както аз предполагам, аутопсията покаже, че мис Джъп е била дрогирана и анализът на какаото разкрие какво е било лекарството в нейната последна напитка преди лягане, тогава сме изправени пред две възможности. Тя може да е взела лекарството не по друга причина, а за да спи добре след напрежението на деня. Или някой я е упоил по причина, която трябва да открием, но която не е толкова трудна за досещане. Мис Джъп, както е известно, е била здрава млада жена. Ако това престъпление е било предумишлено, нейният убиец – или убийца – трябва да е обмислил как може да влезе в стаята и да убие момичето, без да предизвика и най-малкото подозрение. Очевидният отговор е – като я упои. Това предполага, че убиецът е познавал вечерния ритуал с топлите напитки в Мартингейл и е знаел къде стоят лекарствата. Предполагам, че някой от вашето семейство или от гостите е познавал правилата на къщата

– Тогава би трябвало да знае и това, че чашата Уеджуд е на дъщеря ми. Убеден ли сте, инспекторе, че хапчето е било предназначено за Сали?

– Не съвсем. Но съм убеден, че убиецът не е сбъркал шията на мис Джъп с шията на мисис Риско. Нека приемем засега, че хапчето е било предназначено за мис Джъп. Би могло да е сложено в тенджерата с мляко, в чашата Уеджуд преди или след като питието е било приготвено, в кутията с какао или в захарницата. Вие и мис Бауърс сте си взели млякото за вашите напитки от същата тенджера и сте си сложили захар от захарницата на масата, без да ви стане нищо. Не мисля, че хапчето е било сложено в чашата, когато е била празна. То е кафеникаво на цвят и лесно се откроява на фона на синия цвят на порцелана. При това положение имаме две възможности. Хапчето или е било стрито на прах и смесено с какаото, или е било разтворено в топлата напитка известно време след като мис Джъп вече я е била приготвила, но преди да я е изпила.

– Не мисля, че второто е било възможно, инспекторе. Мисис Бултитафт винаги слага млякото да се вари в десет часа. В десет и двайсет и пет минути ние видяхме Сали да носи своята чаша нагоре към стаята си.

– Кого имате предвид под „ние“, мисис Макси?

– Доктор Епс, мис Лидъл и аз – тримата я видяхме. – Аз бях на горния етаж с мис Лидъл, която искаше да си вземе палтото. Когато се върнахме в хола, доктор Епс дойде при нас от кабинета. Докато стояхме там, Сали дойде откъм кухнята на къщата и се качи по централното стълбище със синята чаша Уеджуд сложена на чинийката. Беше с пижама и халат. И тримата я видяхме, но никой нищо не каза. Мис Лидъл и доктор Епс си тръгнаха веднага.

– Мис Джъп редовно ли използваше централното стълбище?

– Не. По задното стълбище е много по-направо от кухнята до нейната стая. Мисля, че се опитваше да изрази нещо.

– Макар че не е могла да знае, че ще срещне някого в хола?

– Не. Не виждам как би могла да знае това.

– Казвате, че мис Джъп е носила чашата на мис Риско. Какво направихте – споменахте ли за това пред някого от гостите, възмутихте ли се пред мис Джъп?

Мисис Макси леко се усмихна. Отново тя показа какво крие под изтънчеността си:

– Колко старомодни идеи имате, инспекторе! Наистина ли очаквахте да изтръгна чашата от ръцете ѝ и да поставя гостите си в неловко положение за радост на Сали? В какъв вълнуващ и изтощителен свят живеете.

Въпреки леката ирония Далглийш продължи невъзмутимо със същия въпрос. Беше му интересно да узнае, че свидетелката му може да бъде провокирана.

– Какво стана, след като мис Лидъл и доктор Епс си отидоха?

– Върнах се при мис Бауърс в кабинета, където подредихме документите и заключихме парите в сейфа. После отидохме в кухнята и си приготвихме напитките. Моята беше топло мляко, а на мис Бауърс – овалтайн. Тя обича много сладко и си добави от захарницата. Занесохме напитките в гардеробната до стаята на съпруга ми, където прекарвам нощите, когато дежуря при него. Мис Бауърс ми помогна да му оправя леглото. Мисля, че останахме заедно двайсетина минути. После тя каза „лека нощ“ и си тръгна.

– След като изпи чашата с овалтайн?

– Да. Беше още много горещо за пиене, но тя седна и го изпи, преди да тръгне.

– Отиде ли при шкафа за лекарства, докато беше при вас?

– Не. Нито тя, нито аз. Синът ми беше дал на баща си нещо за сън преди това и той изглеждаше унесен. Нямаше нищо друго за вършене, освен да се оправи леглото, за да му е по-удобно.

Радвах се, че мис Бауърс ми помогна. Тя е учила за медицинска сестра и двете заедно успяхме да оправим леглото, без да трябва да го вдигаме.

– Какви бяха отношенията между мис Бауърс и доктор Макси?

– Доколкото знам, мис Бауърс е приятелка на двете ми деца. По-добре ще бъде да зададете този въпрос на тях и на нея самата.

– Тя и вашият син не са сгодени, доколкото знаете?

– Не знам нищо за личния им живот, но не ми се вярва.

– Благодаря – каза Далглийш. – Ще видя сега мисис Риско, ако бъдете така любезна да я изпратите при мен.

Той стана да отвори вратата на мисис Макси, но тя не помръдна. Вместо това каза:

– Все още вярвам, че Сали сама е нагълтала хапчетата. Няма друго разумно обяснение. Но ако някой друг ги е сложил, тогава съм съгласна с вас, че сигурно са били в какаото, стрити на прах. Простете, но не можете ли да разберете това от следите по кутията и нейното съдържание?

– Бихме могли – отговори Далглийш мрачно. – Но празната кутия беше намерена в кофата за боклук измита. Хартиеният плик отвътре го няма. Вероятно някой го е изгорил в кухненската печка. Някой се подсигурява двойно.

– Много хладнокръвна дама, сър – каза сержант Мартин, когато мисис Макси излезе. И добави с непривично чувство за хумор: – Седеше като кандидат на либералите, очакващ резултата от повторното преброяване на гласовете.

– Да – съгласи се Далглийш. – Но с пълно доверие в организацията на партията си. Нека чуем какво имат да ни кажат останалите.

6

Това е много различна стая от последния път, помисли си Филикс, но и тази е била тиха и спокойна. Там имаше картини и тежко махагоново бюро, почти същото като това, на което Далглийш седеше сега. Имаше също и цветя, малко букетче във вазичка, не по-голяма от чаена чаша. Всичко в онази стая беше скромно и удобно, дори мъжът зад бюрото с пухкавите си бели ръце и усмихнати очи зад дебелите стъкла на очилата. Стаята беше запазила този си вид до края. Изненадващо беше, че има толкова много начини за изтръгване на истината, без да се пролива кръв и без да се оставят мръсни следи, които не изискват кой знае какви средства. Изтласка спомена и се насили да погледне човека зад бюрото. Скръстените ръце бяха по-слаби, очите – тъмни и не много приветливи. В стаята присъстваше само още един човек, който също беше английски полицай. Това беше Мартингейл. Това беше Англия.

Засега не беше толкова зле. Дебора я нямаше половин час. Когато се върна, отиде да седне на мястото си, без да го погледне, и той, също така безшумно, стана и последва униформения полицай в кабинета. Радваше се, че е устоял на желанието да пийне нещо преди разпита и беше отказал предложената от Далглийш цигара. Това беше стар номер! С него не могат да го хванат никога! Нямаше да допусне нервността му да ги улесни. Важно беше да не избухне, тогава всичко ще бъде наред.

Търпеливият мъж зад бюрото погледна бележките си.

– Благодаря Ви. Дотук е ясно. Сега може ли да се върнем малко назад? След кафето сте отишли с мисис Риско да помогнете за миенето на чиниите след вечеря. Около девет и половина двамата сте се върнали тук в тази стая, където мисис Макси, мис Лидъл, мис Бауърс и доктор Епс са броили парите от църковния празник. Казали сте им, че излизате с мисис Риско и сте пожелали лека нощ на мис Лидъл и на доктор Епс, които вероятно са щели да си тръгнат от Мартингейл, преди вие да се върнете. Мисис Макси е казала, че ще остави за вас един от френските прозорци в гостната отключен и ви е помолила да го заключите, когато се върнете. Тази уговорка е чута от всички, които са били в стаята в този момент, нали?

– Доколкото знам, да. Никой нищо не е казал по този въпрос, но тъй като всички брояха пари, съмнявам се, че са разбрали какво е казала.

– Изненадан съм, че прозорецът в гостната е бил оставен отворен в момент, в който и задната врата е била също отворена. Това Стъбс[3] ли е на стената зад вас? В тази къща има няколко много хубави неща, които лесно могат да се задигнат.

Филикс не извърна глава.

„Културният полицай! Мислех, че ги има само в криминалните романи. Поздравления! Но семейство Макси не оглася какво има. Селото не е заплаха. В тази къща свободно влизат и излизат хора вече триста години. Заключването тук е както дойде. Само предната врата се заключва всяка вечер ритуално от Стивън Макси или от сестра му, сякаш това има някакъв таен смисъл. Само за вратата са толкова старателни и за нищо друго. По този въпрос, както и по други въпроси, те разчитат на нашата прекрасна полиция.“

– И така. Излезли сте в градината с мисис Риско около девет и половина вечерта и сте се разходили заедно. За какво говорихте, мистър Хърн?

– Предложих ѝ да се оженим. Отивам в нашата къща в Канада след два месеца и си помислих, че ще е приятно да съчетая бизнес и меден месец.

– И мисис Риско прие ли?

– Колко очарователно, че се интересувате, инспекторе, но се страхувам, че трябва да ви разочаровам. Колкото и необяснимо да ви се струва, мисис Риско не прояви ентусиазъм.

Споменът нахлу отново в прилив на емоция. Мрак, задушаващият аромат на розите, настоятелните целувки, които бяха израз на належаща нужда у нея, но не и на страст, помисли си той. И после умората през сълзи в нейния глас „Да се оженим ли, Филикс? Не се ли е говорило в това семейство предостатъчно за женитби? Божичко, колко ми се иска тя да умре!“. Тогава той разбра, че е избързал да разкрие това. Времето и мястото не бяха подходящи. И думите ли бяха неподходящи? Какво точно искаше тя? Гласът на Далглийш го върна в настоящето.

– Колко време останахте в градината, сър?

– Би било любезно да се престоря, че времето е спряло. Но в интерес на вашето разследване ще кажа, че влязохме в гостната през прозореца в градината. Часовникът на камината отмери три четвърти час, докато затварях и залоствах прозореца.

– Този часовник е с пет минути напред, сър. Продъл-жете, моля!

– Значи, сме се върнали в десет и четиресет. Мисис Риско ми предложи едно уиски, което отклоних. Отказах и топло мляко. Тя отиде в кухнята да си приготви за себе си. Върна се след няколко минути и каза, че е променила решението си. Каза също, че очевидно брат ѝ е все още навън. Поговорихме още малко и решихме да се срещнем за езда в седем сутринта. После си легнахме. Прекарах сравнително добра нощ. Доколкото знам, мисис Риско също. Бях се облякъл и я чаках в хола, когато чух, че Стивън Макси ме вика. Искаше да му помогна със стълбата. Останалото го знаете.

– Вие ли убихте Сали Джъп, мистър Хърн?

– Не, доколкото ми е известно.

– Какво искате да кажете с това?

– Просто, че бих могъл да го направя, ако си загубя паметта, но това едва ли ще се случи.

– Мисля, че може да отхвърлим тази възможност. Мис Джъп е убита от някой, който е знаел или знаела какво прави. Имате ли представа кой?

– Очаквате ли да приема сериозно този въпрос?

– Очаквам да приемете сериозно всички мои въпроси. Една млада майка е убита. Възнамерявам да разбера кой я е убил, без да губя много от собственото си време или от времето на някой друг, и очаквам да ми съдействате.

– Нямам никаква представа кой я е убил и се съмнявам, че дори и да имах, щях да ви го кажа. Нямам вашата очевидна страст за абстрактна справедливост. Готов съм обаче да сътруднича, като посоча някои факти, които при вашия ентусиазъм за продължителни разпити на заподозрените може би сте подминали. Някой е влязъл през прозореца на това момиче. На камината е имала колекция от стъклени животни и те са съборени на пода. Прозорецът беше отворен, а косата ѝ – влажна. През нощта валя дъжд от дванайсет и половина до три. Стигам до заключението, че е била мъртва преди дванайсет и половина, защото иначе е щяла да затвори прозореца. Детето се е събудило в обичайното си време. Вероятно тогава посетителят е действал безшумно. Изглежда, не е имало гневна разправия. Мисля, че Сали е приела посетителя си през прозореца. Той вероятно е използвал стълбата. Тя сигурно е знаела къде я държат. Може би са имали уговорена среща. Господ знае защо. Не я познавам, но някак не съм останал с впечатлението, че сексът е много важен за нея или че води разгулен живот. Мъжът вероятно е бил влюбен в нея и когато тя му е казала, че има намерение да се омъжи за Стивън Макси, той я е убил в пристъп на ревност или гняв. Не мисля, че това е предварително обмислено престъпление. Сали е била заключила вратата, за да си осигури спокойствие и мъжът е излязъл през прозореца, без да я отключи. Може и да не е разбрал, че е залостена. Ако е бил разбрал, щял е да свали резето и да излезе внимателно през нея. Залостената врата сигурно ви е причинила голямо разочарование, инспекторе. Дори вие едва ли можете да си представите някой от семейството да се катери и да се спуска по стълба в собствения си дом. Знам колко сте развълнуван от годежа Макси – Джъп, но няма защо да ви казвам, че ако трябваше да извършваме убийство, за да се освободим от нежелан годеж, смъртността сред жените щеше да бъде много висока.

Още докато говореше, Филикс знаеше, че прави грешка. Страхът го беше хванал като в капан и не можеше да се отърве от бъбривостта и яда си. Сержантът го гледаше с примирен и съжалителен поглед на човек, който е виждал твърде много мъже да се правят на глупаци, за да се изненада сега, но който все пак предпочиташе да не става така. Далглийш заговори тихо.

– Казахте, че сте прекарали добра нощ. Въпреки това сте забелязали, че е валял дъжд от дванайсет и половина до три.

– За мене това беше добра нощ.

– Значи страдате от безсъние? Какво взимате за това?

– Уиски. Но рядко, когато съм на чуждо място.

– По-рано описахте как трупът е бил открит и как сте отишли в съседната баня с мисис Риско, докато доктор Макси се е обаждал в полицията по телефона. След известно време мисис Риско ви е оставила и е отишла при майка си. Какво правихте след това?

– Помислих си, че е хубаво да видя дали мисис Бултитафт е добре. Предполагах, че на никого нямаше да му се закусва, но беше очевидно, че всички ще имаме нужда от много горещо кафе и че нямаше да е лошо да има сандвичи. Тя изглеждаше зашеметена и продължаваше да пов-таря, че Сали трябва да се е самоубила. Колкото можех по-внимателно ѝ казах, че по анатомични причини това не е възможно и това я разтревожи още повече. Тя ме изгледа с любопитство, сякаш ме виждаше за първи път, и се разрида. Когато успях да я успокоя, мис Бауърс беше дошла с детето и доста успешно успя да се справи с неговата закуска. Марта се взе в ръце и ние пристъпихме към кафето и закуската на мистър Макси. По това време вече полицията беше пристигнала, а на нас ни казаха да чакаме в гостната.

– Казахте, че мисис Бултитафт е избухнала в сълзи: тогава ли за първи път даде израз на скръбта си?

– Скръб? – Паузата беше почти недоловима. – Тя очевидно беше много шокирана като всички нас.

– Благодаря, сър. Много ми помогнахте. Вашите показания ще бъдат напечатани и после ще ви помоля да ги прочетете и ако сте съгласен с написаното, да ги подпишете. Ако искате да ми кажете още нещо, ще имате достатъчно възможности за това. Аз ще бъда наоколо още малко. Ако смятате да се върнете в гостната, ще кажете ли на мисис Бултитафт да дойде?

Това беше заповед, не молба. Когато стигна до вратата, Филикс чу тихия глас отново.

– Едва ли ще се изненадате да чуете от мене, че вашият разказ за нещата съвпада почти напълно с разказа на мисис Риско. С едно изключение. Мисис Риско казва, че вие сте прекарали почти цялата нощ в нейната стая, не във вашата. Казва, че фактически сте спали заедно.

Филикс остана за момент с лице към вратата и после се обърна с поглед в мъжа зад бюрото.

– Много мило от страна на мисис Риско, но това прави нещата трудни за мене, нали така? Страхувам се, че вие, господин инспекторе, ще трябва да решите сам кой от нас лъже.

– Благодаря ви – каза Далглийш. – Вече съм го направил.

7

През живота си Далглийш беше срещал много жени като Марта и никога не беше смятал, че те са сложни като хора. Те се грижеха за удобството на тялото, приготвянето на храната, безкрайните слугински задачи, които някой трябва да изпълни, за да могат умовете да работят. Свои-те собствени емоционални нужди те задоволяваха като служеха. Бяха предани и честни, работеха здраво и бяха добри свидетели, защото нямаха нито въображението, нито опита, необходими за успешни лъжи. Те можеха да породят неприятности, ако решат да прикрият този, който им беше спечелил доверието, но това беше ясна опасност, която можеше да бъде предвидена. Той не очакваше да има трудности с Марта. С раздразнение разбра, че някой беше говорил с нея. Ще бъде точна, ще проявява уважение, но всяка информация щеше да бъде изтръгвана по трудния начин. Марта беше подучена и не беше трудно да се досетиш от кого. Той продължи търпеливо напред.

– Вие значи сте поели готвенето и освен това се грижите за мистър Макси. С тежък товар сте се нагърбила. Вие ли предложихте на мисис Макси да назначи мис Джъп?

– Не.

– Знаете ли кой?

Няколко секунди Марта не каза нищо, сякаш се чудеше дали си струва да рискува и да не бъде дискретна.

– Може да е била мис Лидъл. Госпожата може и сама да го е решила. Не знам.

– Предполагам обаче, че мисис Макси е говорила с вас, преди да назначи момичето.

– Каза ми за Сали. Решението трябваше да го вземе сама.

Тази сервилност започна да дразни Далглийш, но гласът му не се промени. Беше известен с това, че никога не губи присъствие на духа пред свидетел.

– Мисис Макси назначавала ли е друг път на работа самотна майка?

– Едно време не бихме си и помислили такова нещо. Всички наши момичета идваха с отлични препоръки.

– Значи това беше рискована постъпка. Мислите ли, че беше успешна? Вие сте била най-близко до мис Джъп. Какво момиче беше тя?

Марта не отговори.

– Бяхте ли доволна от работата ѝ.

– Бях. Поне отначало.

– Коя е причината да си промените мнението? Късното ѝ ставане сутрин?

Втренчените ѝ очи с тежки клепачи се стрелнаха покрай него.

– Има по-лоши неща от лежането в леглото.

– Например какви?

– Започна да става дръзка.

– Това сигурно е било изпитание за вас. Коя е причината да става дръзка?

– Момичетата са такива. Отначало са тихи, а после започват да се държат като господарки на къщата.

– Да предположим, че Сали Джъп е започнала да мисли, че ще стане господарка тук един ден.

– Значи, не е била с ума си.

– Но нали доктор Макси ѝ е предложил да се омъжи за него в събота вечерта.

– Нищо не знам за това. Доктор Макси не би могъл да се ожени за Сали Джъп.

– Някой се е погрижил да гарантира това, нали? Имате ли представа кой може да е това?

Марта не отговори. Какво ли можеше да се каже на това. Ако Сали Джъп наистина беше убита поради тази причина, кръгът на заподозрените не беше голям. Далглийш започна да разпитва какво се е случило в събота следобед и вечерта с досадна изчерпателност. За празненството тя не можа да каже много. Само беше минала през градината веднъж, преди да даде вечерята на мистър Макси и да го сложи да спи. Когато се върнала в кухнята, Сали вече очевидно е била нахранила Джими и се е била качила горе да го изкъпе, защото количката е била зад кухнята, а чинията и чашата на детето са били в умивалника. Момичето не се появило и Марта не е губила време да я търси. Семейството си е сервирало само, тъй като са имали студена вечеря и мисис Макси не я е повикала. По-късно мисис Риско и мистър Хърн отишли в кухнята да помогнат в миенето на чиниите. Не попитали дали Сали се е върнала. Никой не споменал за нея. Говорили най-вече за празненството. Мистър Хърн се смял и шегувал с мисис Риско, докато миели чиниите. Бил много забавен джентълмен. Те не помогнали за топлите напитки. Това било направено по-късно. Кутията с какао била в бюфета при другите запаси и нито мисис Риско, нито мистър Хърн са отваряли бюфета. Тя е била в кухнята през цялото време, докато те са били там.

След като те излезли, тя пуснала телевизора за половин час. Не, не се е разтревожила за Сали. Момичето щяло да се върне, когато иска. В десет без пет Марта сложила тенджера с мляко да се загрява бавно на печката. Това се правело почти всяка вечер в Мартингейл, за да може тя да си ляга рано. Сложила чашите на подноса. Имало чаши и чинийки, предназначени за гостите, които обичали топли напитки преди лягане. Сали знаела много добре, че голямата синя чаша е на мисис Риско. Всички в Мартингейл знаели това. След като се погрижила за топлото мляко, Марта отишла да си легне. Била в леглото преди десет и половина и не чула нищо необичайно през цялата нощ. На сутринта отишла да събуди Сали и намерила вратата залостена. Отишла до каже на госпожата. Останалото той знаел.

Повече от четиридесет минути бяха нужни, за да се извлече тази безинтересна информация, но Далглийш не показа никакъв знак на нетърпение. Стигнаха до момента на самото откриване на тялото. Беше важно да установи доколко разказът на Марта съвпада с разказа на Катерин Бауърс. Ако съвпадаха, тогава най-малко една от неговите предварителни теории можеше да се окаже вярна. Показанията съвпаднаха. Търпеливо той продължи да разпитва за липсата на сънотворните хапчета. Но тука не му провървя. Марта Бултитафт не вярваше, че Сали е намерила някакви хапчета в леглото на господаря си.

– Сали обичаше да се хвали, че тя се грижи за господаря. Може би понякога прекарваше нощта при него, ако госпожата е много уморена. Но той не обичаше никой да е край него освен аз. Аз върша цялата тежка работа. Ако е имало нещо скрито в леглото, със сигурност съм щяла да го намеря.

Това беше най-дългото изказване, което тя направи. Далглийш усещаше, че е убедителна. Накрая я разпита за празната кутия от какао. Тя отново заговори тихо, но с увереност. Беше намерила празната кутия на кухненската маса, когато слязла долу да направи чая рано сутринта. Изгорила плика в печката, измила кутията и я сложила в кофата за боклук. Защо първо я измила? Защото госпожата мразела лепкави или мазни кутии да се хвърлят в кофата.

Кутията от какао не била мазна, но това нямало значение. Всички използвани кутии в Мартингейл се измивали. А защо е изгорила плика, който стоял вътре? Ами как да мие кутията отвътре, ако там има хартиен плик? Кутията била празна, тя я измила и хвърлила. Тонът ѝ внушаваше, че никой разумен човек не би постъпил по друг начин.

Далглийш просто не проумяваше как нейният разказ може да бъде оспорен. Сърцето му се свиваше при мисъл-та как разпитва мисис Макси какво прави семейството с празните кутии за хвърляне, но още веднъж заподозря, че Марта е подучена. Виждаше как картината започва да се оформя. Безкрайното му търпение от последния час си беше струвало.

Пета глава

1

Приютът „Сейнт Мери“ са намираше на почти два километра от центъра на селото, грозна сграда от червени тухли с много кулички и фронтони, която не можеше да се види от главния път, защото се криеше зад защитен пояс лаврови храсти. Алеята за коли, покрита с чакъл, водеше до предната врата с изтъркано до блясък чукало на нея. Мрежестите пердета на всички прозорци бяха снежнобели. Ниски каменни стъпала отстрани на къщата водеха до квадратна поляна, където бяха струпани няколко детски колички. Прие ги прислужница с шапка и престилка – вероятно една от майките, помисли си Далглийш – и ги въведе в малка стая вляво от входа. Изглеждаше несигурна какво трябва да направи и не можа да разбере името на Далглийш, макар че той го повтори два пъти. Тя го гледаше втренчено и неразбиращо с големи очи през очила с железни рамки, докато се помайваше с нещастен вид край вратата.

– Не се безпокойте – каза Далглийш учтиво, – просто кажете на мис Лидъл, че двама полицаи са дошли при нея от Мартингейл. Тя ще разбере всичко.

– Моля Ви, трябва да знам името. Обучават ме за домашна прислужница. – Тя тъпчеше на място с отчаяна настоятелност, разкъсвана между страха си от гнева на мис Лидъл и притеснението, че е в една стая с двама непознати мъже, при това и двамата полицаи.

Далглийш ѝ подаде визитката си.

– Просто ѝ дайте това. Така е още по-добре. И не се тревожете. От вас ще стане много добра домашна прислужница. Днес те се ценят повече от злато, нали знаете.

– Не и когато имат извънбрачно дете – каза сержант Мартин, докато слабичкото момиче прекрачваше вратата, прошепвайки „Благодаря!“. – Странно е да видиш такова просто малко същество тука, сър. По държанието ѝ се вижда, че нещо ѝ липсва. Предполагам, че някой се е възползвал от нея.

– Тя е от тези хора, от които другите се възползват още от деня, в който са родени.

– И също така много уплашена, нали? Предполагам, че тази мис Лидъл се отнася добре с момичетата, сър?

– Много добре, ако питаш нея. С нейната работа е лесно да изпаднеш в умиление. Но тя трябва да се разправя с какви ли не хора. Тука е нужна безкрайна надежда, вяра и великодушие. С други думи, нужна е светица, но едва ли мис Лидъл може да отговори на това изискване.

– Да, сър – каза сержант Мартин. После, като размисли, той разбра, че „Не, сър“ щеше да бъде по-точен отговор. Без да съзнава, че е изрекъл нещо еретично, Далглийш бавно оглеждаше стаята. Тя беше неудобна, но непретенциозна и в нея имаше много от личните вещи на мис Лидъл, помисли той. Всичко дървено блестеше. Пианото и масата от розово дърво сякаш излъчваха топлина от вложената в тях енергия и усърдие. На единствения голям прозорец, който гледаше към поляната, имаше перде от кретон на цветя, което сега беше спуснато, за да пази от слънцето. Килимът, макар и овехтял на вид, не изглеждаше като дарение, предоставено от доброволци или официална организация. Стаята беше така белязана с духа на мис Лидъл, сякаш тя притежаваше цялата къща. По стените имаше снимки на бебета, легнали голи на килимчета с надигнати главици към фотоапарата, безпомощни до крайност. Бебета, които се усмихваха беззъби от колички и люлки. Увити в одеяла бебета в ръцете на своите майки. Имаше дори едно или две легнали неудобно в ръцете на притеснен мъж. Вероятно те бяха щастливците, добрали се най-накрая до официален баща. Над малкото бюро от махагон имаше гравюра в рамка на жена, която преде на чекрък с надпис на табелка закрепена на долната част на рамката. „Подарено от Чадфлийт и Областния комитет за морални добродетели на мис Алис Лидъл за двайсетгодишна предана служба като управител на приюта „Сейнт Мери“.“ И Далглийш, и Мартин загледаха гравюрата.

– Не знам дали бих нарекъл това място точно приют – каза сержантът. Далглийш огледа отново мебелите, това грижливо пазено наследство от детството на мис Лидъл.

– Спокойно можеше да принадлежи на самотна жена на възрастта на мис Лидъл. Тя е превърнала това място в свой дом преди повече от двайсет години. Може всичко да направи, за да не допусне самата тя да бъде изгонена от това място.

Сержант Мартин не можа да отговори, защото въпросната дама влезе при тях. Мис Лидъл винаги се чувстваше най-добре на своя територия. Здрависа се спокойно и се извини, че е трябвало да я чакат. Като я гледаше, Далглийш установи, че тя е използвала това време, за да сложи пудра на лицето си и да настрои ума си решително. Очевидно беше решила да приеме посещението като жест на любезност, стига да можеше, и ги покани да седнат с целия чар на който е способна една неопитна домакиня. Далглийш отказа чай, внимателно отбягвайки укорителния поглед на своя сержант. Мартин се потеше обилно. Неговото мнение беше, че педантизмът, проявен към вероятен заподозрян, може да стигне много далече и че един хубав чай в горещ ден никога не е възпрепятствал закона.

– Ще се опитаме да не ви задържаме задълго, мис Лидъл. Сигурен съм, че сте разбрали, че аз разследвам смъртта на Сали Джъп. Разбирам, че вчера вие сте била на вечеря в Мартингейл. Разбира се, била сте също и на празненството следобед и естествено, познавате мис Джъп още от времето, когато е била тук в „Сейнт Мери“. Има едно-две неща, за които много се надявам вие да дадете обяснение.

Мис Лидъл се сепна от последната му дума. Когато сержант Мартин с жест на досада извади тетрадката за протоколиране на разпитите, Далглийш забеляза как тя бързо навлажни устни, а ръцете ѝ се напрегнаха почти незабележимо и си даде сметка, че тя е нащрек.

– Всичко, което попитате, разбира се, инспекторе. С „инспектор“ да се обръщам към вас, нали? Разбира се, познавах Сали много добре и тази история е ужасен шок за мене. Така е за всички нас. Опасявам се обаче, че няма да съм ви много полезна. Не съм много наблюдателна – не забелязвам и не помня нещата много-много, нали разбирате. Това е доста голям недостатък понякога, но не можем всички да сме детективи. Нали така? – Нервният ѝ смях прозвуча малко неестествено.

„Взехме ѝ страха“, помисли сержант Мартин. „Може пък да има нещо тука.“

– Нека да започнем със самата Сали Джъп – каза Далглийш кротко. – Разбирам, че тя е живяла тук през последните пет месеца на бременността си и се е върнал пак тук, когато са я изписали от болницата след раждането. Останала е тук, докато започне работа в Мартингейл, което е станало когато бебето е навършило четири месеца. Дотогава е помагала тук в домакинството. Сигурно сте я опознали много добре през това време. Харесвахте ли я, мис Лидъл?

– Дали съм я харесвала? – жената се засмя нервно. – Не е ли това странен въпрос, инспекторе?

– Така ли? В какъв смисъл?

Тя направи усилие да прикрие смущението си и да се престори, че мисли внимателно по въпроса.

– Не знам просто какво да кажа. Ако ми бяхте задали този въпрос преди една седмица, нямаше да се колебая да ви кажа, че Сали е чудесна в работата си и е достойно момиче, което прави всичко по силите си да не повтаря грешката си. Сега обаче не мога да не се чудя дали не съм бъркала спрямо нея, дали Сали наистина е била искрена. – Тя говореше с тъгата на познавач, чиято предишна безпогрешна оценка накрая се е оказала неправилна. – Предполагам, че сега вече няма никога да узнаем, дали е била искрена, или не.

– Под искрена приемам, че искате да кажете дали е била откровена в привързаността си към мистър Макси.

Мис Лидъл поклати тъжно глава.

– Всичко говореше, че не е била искрена. Никога не съм била в по-голям шок, инспекторе. Разбира се, че тя не е имала право да приеме д-р Макси, независимо какво е изпитвала към него. Тя показа, че направо ликува, когато застана пред прозореца и ни каза това. Той, разбира се, беше ужасно притеснен и пребледнял. Горката мисис Макси, това беше ужасен момент за нея. Страхувам се, че винаги ще се обвинявам за случилото се. Аз препоръчах Сали за Мартингейл. Изглеждаше толкова прекрасна възможност за нея във всяко отношение. И сега, това.

– Значи вярвате, че смъртта на Сали Джъп е пряк резултат от нейния годеж с мистър Макси?

– Ами така изглежда, нали?

– Аз твърдя, че смъртта ѝ е много удобна за всеки, който не е харесвал предложената женитба, семейство Макси, например.

Лицето на мис Лидъл пламна.

– Но това е нелепо, инспекторе. Ужасно е да се говори така. Ужасно. Разбира се, че не познавате семейството така както ние, но трябва да ви кажа, че цялата тази идея е нелепа. Не е възможно да сте си помислили, че аз съм искала да кажа такова нещо! Напълно ми е ясно, какво се случи. Сали се е била забъркала с някакъв мъж, когото ние не познаваме и когато той чул за годежа – ами, загубил е контрол. Влязъл е през прозореца, нали? Това е, което мис Бауърс ми каза. Ами, това доказва, че не е бил човек от семейството.

– Убиецът вероятно е излязъл от стаята през прозореца. Още не знаем как той или тя е влязъл там.

– Вие наистина ли си представяте как мисис Макси се спуска по стълба от този прозорец. Не би могла да го направи!

– Не си представям нищо. Стълбата е била на мястото си и всеки, който е искал, е можел да я използва. Може да е била сложена там дори и ако убиецът е влязъл през вратата.

– Но Сали щеше да чуе! Дори стълбата да е била поставена там тихо. Или да погледне през прозореца и да я види.

– Може би. Ако е била будна.

– Не разбирам, инспекторе. Вие, изглежда, сте решили да подозирате семейството. Ако знаехте само какво са направили за това момиче.

– Бих искал да ми кажете.

– А вие не трябва да ме разбирате погрешно.

– Подозирам всеки, който е познавал мис Джъп и няма алиби за времето, през което е убита. Затова съм тук сега.

– Е, предполагам, че знаете за моите движения. Нямам желание да ги пазя в тайна. Доктор Епс ме докара с колата си. Тръгнахме от Мартингейл около десет и половина. Трябваше да пиша за малко в тази стая и после се разходих в градината. Легнах си около единайсет часа, което е доста късно за мене. Чух за този ужас, докато привърш-вах закуската си. Мис Бауърс се обади по телефона и попита, дали мога да взема Джими, докато те разберат какво ще стане с него. Естествено, оставих заместничката ми мис Полак да наглежда момичетата и излязох. Обадих се на Джордж Хопгуд и го помолих да дойде с таксито.

– В началото казахте, че според вас новината за годежа на мис Джъп за мистър Макси е причината за нейната смърт. Тази новина беше ли известна извън къщата? Аз разбрах, че мистър Макси е направил предложението си в събота вечерта, така че никой, който не е бил в Мартингейл след това време, не е могъл да знае.

– Доктор Макси може да е направил предложението си в събота, но няма съмнение, че момичето е било решено да го спечели още преди това. Нещо се е случило, сигурна съм в това. Видях я на празненството и тя беше много възбудена през целия следобед. А казаха ли ви как беше изкопирала роклята на мисис Риско?

– Едва ли искате да кажете, че това е друг мотив.

– Показва накъде е вървяла мисълта ѝ. Нямайте никакво съмнение – Сали получи това, което е искала. Съжалявам единствено, че семейство Макси са замесени в тази бъркотия заради нея.

– Казахте ми, че сте си легнали около единайсет часа след разходка в градината. Има ли някой, който да потвър-ди това?

– Доколкото знам, никой не ме е видял, инспекторе. Мис Полак и момичетата са по леглата си в десет часа. Аз, разбира се, си имам собствен ключ. Необичайно е за мене да изляза по този начин, но бях много разстроена. Не можех да не мисля за Сали и за мистър Макси и знаех, че няма да мога да заспя, ако си легна по-рано.

– Благодаря Ви. Имам само още два други въпроса. Къде в тази къща държите лични документи? Искам да кажа, документи, които се отнасят до управлението на този приют. Писма от комисията например.

Мис Лидъл отиде до бюрото от розово дърво.

– Пазим ги в това чекмедже, инспекторе. Държа го заключено, естествено. Макар че тази стая се почиства само от момичета, на които имам доверие. Ключето стои в малкото чекмедже над него.

Тя вдигна капака на бюрото и показа мястото. Далглийш си помисли, че само глупава или лишена от любопитство домашна прислужница би подминала скритото ключе, ако е достатъчно смела да го потърси. Мис Лидъл очевидно беше свикнала да си има работа с момичета, кои-то бяха до ужас респектирани от официални документи и не можеха и да помислят да ги пипат без позволение. Но Сали Джъп не беше нито глупава, нито лишена от любопитство, подозираше той и сподели това с мис Лидъл. Както се очакваше, представата как Сали с лукава усмивка пипа, където не трябва, изпълни с още по-голямо възмущение мис Лидъл, отколкото думите му за семейство Макси.

– Искате да кажете, че Сали може да е ровила из мои-те неща? Никога не бих повярвала на това преди, може пък и да сте прав. О, да. Разбирам сега. Затова ѝ харесваше да работи тука. Цялото нейно послушание и учтивост са били само преструвка! И като си помисля, че съм ѝ се доверявала! А аз наистина мислех, че държи на мене, че аз ѝ помагам. Доверяваше ми се. Но предполагам, че всичките истории са били лъжи. Сигурно ми се е присмивала през цялото време. Предполагам, че и вие ме смятате за глупачка. Е, може и да съм, но не съм направила нищо, от което да се срамувам, нищо! Без съмнение са ви разказали за тази сцена в трапезарията на семейство Макси. Тя не може да ме уплаши. В миналото може да е имало малки трудности тука. Не ме бива много с цифри и сметки. Никога не съм се правела на добра в това отношение. Но не съм направила нищо лошо. Може да попитате всеки член на комитета. Сали Джъп може да души наоколо колкото си иска. Нищо добро не е видяла от това.

Тя се тресеше от гняв и не се и опита да скрие горчивото задоволство, което придружаваше последните ѝ думи. Но Далглийш не беше подготвен за реакцията ѝ на последния му въпрос.

– Един от моите сержанти беше при семейство Проктър, най-близките родственици на Сали Джъп. Естествено, надявахме се те да ни дадат някаква информация, която да ни помогне. Малката им дъщеря беше там и ни разказа някои неща. Можете ли да ми кажете, мис Лидъл, защо сте се обадили в събота сутринта на мистър Проктър в деня на празненството? Детето е вдигнало телефона. – Преобразяването от гневна ненавист в слисваща изненада у мис Лидъл беше смехотворно. Тя буквално зяпна.

– Аз? Телефонирала съм на мистър Проктър? Не знам какво искате да кажете! Не съм била във връзка със семейство Проктър откакто Сали отиде в Мартингейл. Те не се интересуваха от нея. За бога, защо да се обаждам по телефона на мистър Проктър?

– Това се чудех и аз – каза Далглийш.

– Това е смешно! Ако се бях обаждала на мистър Проктър, щях да ви кажа. Защо да имам някакви възражения? Но не съм. Детето сигурно лъже.

– Някой лъже, това е сигурно.

– Е, не съм аз – троснато каза мис Лидъл. Поне по този въпрос Далглийш беше склонен да ѝ повярва. Докато тя го изпращаше на вратата, той попита между другото:

– Разказахте ли на някого за събитията в Мартингейл, когато се прибрахте, мис Лидъл? Ако вашата заместничка е била все още будна, сигурно е било естествено да споделите за годежа на Сали.

Мис Лидъл се поколеба, след това отговори отбранително:

– Е, новината щеше да се разчуе, нали? Искам да кажа, че семейство Макси едва ли е очаквало новината да остане тайна. Всъщност наистина споменах за това пред мис Полак. Мисис Пулан беше също тук. Беше дошла от Роуз Котидж да върне лъжичките за чай, с които ѝ бяхме услужили за празненството. Така че мисис Пулан знаеше и не се опитвайте да ми кажете, че тя може да има нещо общо със смъртта на мис Сали.

Далглийш отговори неопределено. Той не беше толкова сигурен.

2

Към обяд всички дейности в Мартингейл замираха. Далглийш и сержантът все още работеха в кабинета, откъдето сержантът излизаше от време на време да говори с дежурния на вратата. Полицейските коли все още пристигаха тайнствено, разтоварваха своите пътници – униформени и цивилни с шлифери и след кратък престой ги откарваха другаде. Семейство Макси и техните гости наблюдаваха тези пристигания и заминавания от прозорците, но никой от тях не беше извикан повторно след разпитите, продължили до късно следобед. Изглежда, бяха приключили с въпросите за този ден и компанията можеше да помисли за вечеря с надеждата, че ще се нахранят, без някой да ги безпокои. Къщата изведнъж беше утихнала и когато Марта нервно и нерешително удари гонга в седем и половина, той изтрещя като груба намеса в тишината на скръбта с неестествено висок звук за техните опънати нерви. Самата вечеря започна и приключи в мълчание. Призракът на Сали се придвижваше от вратата до бюфета и когато мисис Макси позвъни и вратата се отвори, за да пропусне Марта, никой не вдигна поглед. Мислите, кои-то я занимаваха, съответстваха на мизерната ѝ вечеря. Никой не беше гладен и нямаше нищо, което да възбуди апетит. След това всички се преместиха в гостната, сякаш негласно им беше отправена обща покана. Изпитаха облекчение, когато видяха, че мистър Хинкс минава пред прозореца и Стивън отива да го посрещне. Най-сетне беше дошъл представител на външния свят. Никой не можеше да обвини викария, че е убил Сали Джъп. Предполагаше се, че идва да предложи като духовник напътствия и утеха. Единствената утеха, която семейство Макси би приело, беше уверението, че в края на краищата Сали не е умряла, че те са преживели един кратък кошмар, от който сега се събуждат малко уморени и малко изтерзани поради липсата на сън, но окрилени от радостта на откритието, че нищо от това не е било истина. Но ако се окажеше, че съвсем не е така, появата на някой извън сянката на подозрението беше най-малкото окуражаващо; присъствието му можеше да придаде на този страховит ден илюзията, че всичко е наред. Те си дадоха сметка, че бяха говорили шепнешком, когато поздравът на Стивън към викария им прозвуча като крясък. Той влезе при тях със Стивън по петите му, четири чифта очи го погледнаха в очакване, сякаш нямаха търпение да разберат присъдата, която светът е произнесъл над тях.

– Горкото момиче – каза той. – Горката тя. А беше толкова щастлива снощи.

– Говорихте ли с нея след празненството? – Стивън не успя да прикрие нетърпението в гласа си. – Не, не успях. Понякога се обърквам много за времето. Глупаво от моя страна. Сега като ми споменавате за това, трябва да кажа, че не съм говорил с нея през целия ден вчера. Видях я из градината, разбира се. Беше облечена в толкова красива бяла рокля. Не, говорих с нея в четвъртък вечерта. Вървяхме заедно по пътя и аз я попитах за Джими. Мисля, че беше в четвъртък. Да, трябва да е било четвъртък, защото през цялата вечер в петък си бях вкъщи. Четвъртък вечер беше последният път, когато говорихме. Беше толкова щастлива. Разказа ми как ще се жени и как Джими ще си има баща. Но всички вие знаете за това, предполагам. За мене беше изненада, но разбира се, много се зарадвах. А сега това. Полицията има ли някакви новини?

Той се огледа наоколо, сякаш питаше внимателно и съвсем не беше наясно за ефекта от думите си. Всички замълчаха, после Стивън каза:

– Може би знаете, че аз предложих на Сали да се омъжи за мене. Но тя не може да ви е казала за това в четвъртък. Тя дори не знаеше тогава. Никога не съм ѝ споменавал за женитба преди седем и четирийсет вечерта в събота.

Катерин Бауърс се изсмя и засрамено се извърна, когато Дебора я погледна. Мистър Хинкс сбърчи вежди разтревожен, но тихият му старчески глас беше твърд.

– Аз се обърквам понякога с времето, но съм сигурен, че беше четвъртък, когато се видяхме. Излизах от черквата след вечерня и Сали минаваше с Джими в количката. Няма как да съм объркал разговора. Не точните думи, но смисъла. Сали каза, че скоро Джими ще си има баща. Попитах я дали познавам младоженеца, но тя само се разсмя и каза, че предпочита това да остане изненада. Беше много възбудена и щастлива. Повървяхме още малко заедно и я оставих пред моята къща, защото предположих, че тя идва насам. Съжалявам, бях сигурен, че всички вече знае-те за това. Важно ли е?

– Инспектор Далглийш сигурно така мисли – каза Дебора уморено. – Предполагам, че трябва да отидете при него и да му кажете. Едва ли имате друг избор. Но той има нечовешката възможност да изтръгва нелицеприятни истини.

Мистър Хинкс изглеждаше разтревожен, но не се наложи да отговаря, защото някой почука на вратата и се появи Далглийш. Той протегна ръка към Стивън. Увито в бяла мъжка кърпа имаше малко изцапано с кал шишенце.

– Познавате ли това? – попита той.

Стивън отиде при него, погледна, но не протегна ръка.

– Да, това е шишенцето от сънотворните хапчета от шкафа за лекарствата на баща ми.

– Останали са седем хапчета. Потвърждавате ли, че три хапчета липсват от общо десетте, които вие сте сложили в това шишенце.

– Естествено, че потвърждавам. Вече ви казах. Бяха десет хапчета.

– Благодаря – каза Далглийш и се обърна към вратата.

Ръката му почти докосваше дръжката на вратата, когато Дебора проговори.

– Разрешено ли ни е да попитаме къде беше намерено това шишенце?

Далглийш я погледна, сякаш въпросът се нуждаеше от неговата сериозна преценка.

– Защо да не е? Вероятно е поне един от вас да иска истински да знае. Беше намерено от един от моите хора, заровено в тази част на поляната, която се използва за игра на съкровища. Както знаете, почвата там е много разровена от търсачи на съкровища. Има няколко чима, които още са там. Шишенцето е било поставено в една от дупките и почвата над него е била отъпкана. Този, който е направил това, даже е бил достатъчно грижлив да отбележи мястото с едно от дървените колчета с изписани имена на тях, разхвърляни наоколо. Странно, името на него беше вашето, мисис Риско. Във вашата чаша беше какаото с

хапчетата в него; вашето колче сочеше мястото на скритото шишенце.

– Но защо? Защо? – извика Дебора.

– Ако някой от вас може да отговори на този въпрос, аз ще бъда в кабинета още един-два часа. – Той се обърна учтиво към мистър Хинкс. – Вие сигурно сте мистър Хинкс, сър. Надявах се да ви видя. Ако е удобно, може би ще ми отделите няколко минути сега.

Викарият погледна към семейство Макси с озадачено съжаление. Сякаш щеше да заговори. След това, без да каже нито една дума, последва Далглийш.

3

Едва към десет часа Далглийш успя да разпита доктор Епс. Докторът беше обикалял почти целия ден пациенти, които може би не представляваха толкова спешни случаи, та да оправдаят едно неделно посещение, но му осигуряваха извинение да отлага разпита. Ако искаше да скрие нещо, предполагаше се, че вече е решил каква ще бъде тактиката му. Той по принцип не беше заподозрян. Никой не си представяше, че може да има мотив. Но беше домашният лекар на семейство Макси и техен близък приятел. Никога не би възпрепятствал охотно правосъдието, но може би имаше нетрадиционни идеи за това какво представлява правосъдието и можеше да се възползва от професионалната дискретност като вратичка, ако иска да избегне неудобни въпроси. Преди време Далглийш имаше неприятности с такъв свидетел. Но сега нямаше защо да се тревожи. Доктор Епс, който сякаш възприе срещата им почти като среща между пациент и лекар, го покани с готовност в лечебницата от червени тухли, която беше погрешно пристроена към приятната му къща в джорджиански стил[4] и се вмъкна в един въртящ се стол пред бюрото му. Размахвайки ръка, той посочи на Далглийш стола на пациента – един голям уиндзор[5], смущаващо нисък, на който беше трудно да изглеждаш, че си удобно седнал или да започнеш разговор. Далглийш едва ли не очакваше докторът да започне с поредица от лични и неудобни въпроси. Но фактически доктор Епс очевидно беше решил да говори предимно той. За Далглийш това беше добре дошло, защото знаеше много добре кога може да научи най-много благодарение на мълчанието си. Докторът запали голяма лула с особена форма.

– Няма да ви предложа да пушите. Нито да изпиете едно питие. Знам, че обикновено не пиете със заподозрени. – Той погледна бързо Далглийш, за да види реакцията му, но като не получи никакъв коментар, разпали лулата си с няколко единични поемания на въздух и заговори.

– Няма да ви губя времето да казвам колко ужасно е това. Наистина е трудно за вярване, но все пак някой я е убил. Сложил е ръка на шията ѝ и я удушил. Ужасно е за мисис Макси. За момичето също, разбира се, но естествено, мисля за живите. Стивън ми се обади около седем и половина. Няма съмнение, че момичето е намерено мъртво, разбира се. Било е мъртво от седем часа, доколкото мога да преценя. Съдебният лекар знае повече от мене по този въпрос. Момичето не е било бременно. Идвала е да я преглеждам и затова знам. Това обаче ще бъде голямо разочарование за селото. Харесва им, когато чуят най-лошото. А и щеше да бъде мотив, предполагам – за някого.

– Ако мислим за мотив – отговори Далглийш, – можем да започнем с този годеж на мистър Стивън Макси.

Докторът се размърда на стола си от неудобство.

– Пълни глупости. Момчето е глупак. Той няма нищо освен заплата и господ знае, че това е много малко. Разбира се, ще получи нещо, когато баща му умре, но тези стари семейства трябва да живеят и да поддържат собствеността си с пари – цяло чудо е, че не е трябвало да разпродават имоти. Правителството прави всичко възможно да ги затрие. Да се чудиш дали не сме полудели. Обаче това не е ваш проблем! От мене да го знаете, че Макси съвсем не е в състояние да се ожени. И къде е мислил да заведе Сали да живее ? Да остане в Мартингейл със свекърва си? Глупак с глупаците, не е наред в главата.

– От всичко това става ясно – каза Далглийш, – че въпросният годеж би бил истинско бедствие за семейство Макси. И е в интерес на няколко души да не се случи.

Докторът се наведе към него предизвикателно през бюрото.

– На цената на смъртта на едно момиче? Като оставят това дете без майка и без баща? За какви хора ни мислите?

Далглийш не отговори. Фактите бяха неопровержими. Някой беше убил Сали Джъп. Някой, който не се беше възпрял от присъствието на спящото ѝ дете. Но той забеляза как с възклицанието си докторът се причисляваше към семейство Макси. „За какви хора ни мислите?“ Нямаше съмнение на чия страна е доктор Епс.

В малката стая ставаше тъмно. Като пъшкаше при всяко малко усилие, докторът се надигна и през бюрото запали лампата. Тя беше на стойка с винт и той я фокусира внимателно, така че снопът светлина падна върху ръцете му, а лицето му остана в сянка. Далглийш усети, че започва да се уморява, но трябваше да свърши още много, преди работният ден да приключи. И съобщи главната цел на посещението си.

– Мистър Саймън Макси е ваш пациент, нали така?

– Разбира се. Винаги е бил. Сега за него не може да се направи почти нищо, разбира се. Просто въпрос на време и добро обслужване. За това главно се грижи Марта. Но да, мой пациент е. Напълно безпомощен. Напреднала артериосклероза с усложнения от един или друг характер.

Ако мислите, че е изпълзял по стълбите да убие момичето, да знаете, че грешите. Съмнявам се, че е знаел за съществуването ѝ.

– Предписвали сте му специални хапчета за сън от една година, нали така?

– Стига сте повтаряли „нали така“, нали така това, нали така онова. Знаете много добре, че съм му предписвал. Това не е тайна. Не виждам какво общо имат те с тази история. – Изведнъж той се вцепени. – Да не искате да кажете, че първо е била упоена?

– Още нямаме доклада на съдебния лекар, но изглежда, че това е много възможно.

Докторът не се престори, че не разбира.

– Това е лошо.

– Това доста стеснява кръга на заподозрените. Има и други смущаващи обстоятелства.

Далглийш каза на доктора за липсващите хапчета, за Сали, за която се твърдеше, че ги е намерила, за Стивън и десетте хапчета и за шишенцето, заровено в поляната на мястото за игра на съкровища. Като свърши, за миг настъпи тишина. Докторът беше потънал назад в стола си, който отначало изглеждаше твърде малък, за да издържи тази бодра и успокояваща закръгленост. Когато заговори, плътният, боботещ глас внезапно бе станал стар и уморен глас.

– Стивън не ми е казал. Разбира се, че заради празненството не е имал възможност. Може обаче и да е размислил. Сигурно си е помислил, че от мене няма голяма полза. Трябваше да знам, разбирате ли. Той няма да си затвори очите за такава небрежност. Баща му... мой пациент. Познавам Саймън Макси от трийсет години. Аз съм довел децата му на този свят. Трябва да познаваш пациентите си, да знаеш кога имат нужда от помощ. Аз просто оставях рецептата седмица след седмица. Напоследък дори не се качвах често горе да го видя. Струваше ми се, че няма смисъл. Не мога обаче да си представя какво прави Марта там. Грижи се за него, всичко прави. Сигурно е знаела за тези хапчета. Имам предвид, ако Сали е казала истината.

– Трудно е да си представим, че е измислила цялата тази история. Освен това тя е взела хапчетата. Предполагам, че ги продават само с рецепта?

– Да. Не можеш просто да влезеш в аптека и да ги купиш. О, но тя е казала истината. Никога не е имало съмнение. Аз обвинявам себе си. Трябваше да видя какво става в Мартингейл. Не само със Саймън Макси. С всички тях.

„Значи, той мисли, че някой от тях я е убил“, помисли Далглийш. „Ясно вижда накъде вървят нещата и това не му харесва. Едва ли може да му се търси вина за това. Знае, че това е престъпление на някой от Мартингейл. Въпросът е дали със сигурност знае? И, ако е така, кой точно?“

Той разпита за съботната вечер в Мартингейл. Разказът на доктор Епс за появата на Сали преди вечеря и разкритието за предложението на Стивън беше доста по-малко драматичен от разказите на Катерин Бауърс и на мис Лидъл, но в основата си версиите съвпадаха. Той потвърди, че нито той, нито мис Лидъл са излизали от кабинета, докато е ставало броенето на парите, и че той видял Сали Джъп да се качва по централното стълбище точно когато заедно с домакинята на къщата двамата минавали през хола към външната врата. Мислеше, че Сали била по халат и носела нещо, но не си спомняше какво. Можеше да е било чаена чаша с чинийка или голяма чаша. Той не ѝ казал нищо. Тогава я е видял жива за последен път.

Далглийш попита на кого друг в селото е предписвал това сънотворно.

– Ще трябва да си погледна бележките, ако искате да съм точен. Може да отнеме половин час. Това не е обикновена рецепта. Мога да си спомня един или двама пациенти, които са го взимали. Може да има и други, разбира се. Сър Рейнолд Прайс и мис Полак в „Сейнт Мери“ го взимаха, това знам. Мистър Макси, разбира се. Впрочем какво става с неговото лекарство сега?

– Задържали сме сънотворните хапчета. Разбирам, че доктор Макси е предписал същото лекарство в сироп. А сега, докторе, трябва да поговоря с вашата икономка и си тръгвам.

Измина цяла минута, преди докторът да чуе. Измъкна се тромаво от стола си, мърморейки извинения и тръгна от лечебницата към къщата. Там Далглийш се увери, че докторът е пристигнал в десет и четиресет и пет и е бил извикан за раждане в единайсет без десет. Той и не очакваше да чуе нещо друго. Трябваше да провери и семейството на пациентката, но без съмнение, щяха да осигурят алиби на доктор Епс до три и половина през нощта, когато най-накрая беше оставил мисис Бейнс от Несингфорд горда с първородния си син. Доктор Епс е помагал да се появи нов живот, а не е отнел живота на Сали Джъп.

Докторът промърмори нещо за късно посещение или визита и тръгна с Далглийш към портата, предпазвайки се от студената вечер с голямо и тежко палто, най-малко една мярка по-голямо от неговата. Когато стигнаха до портата, докторът, който бе сложил ръце в джобовете, възкликна изненадано и разтвори дясната си ръка – в нея се видя малко шишенце. То беше почти пълно с дребни кафяви хапчета. Двамата мъже мълчаливо се вгледаха в него. После доктор Епс каза:

– Хапчета за сън.

Далглийш извади носна кърпа, уви в нея шишенцето и го пусна в своя джоб. С интерес забеляза първия инстинк-тивен жест на съпротива от страна на доктора.

– Това е сигурно лекарството на сър Рейнолд. Нищо общо няма със семейство Макси. Това палто беше на Прайс. – Тонът му беше отбранителен.

– От кога имате това палто, докторе? – попита Далглийш.

Отново последва дълга пауза. Тогава, изглежда, докторът си даде сметка, че има факти, които е безсмислено да прикрива.

– Купих го в събота на църковното празненство. Купих го по-скоро на шега, закачка между мене и... продавача.

– И това беше кой? – попита Далглийш неумолимо.

Доктор Епс не срещна погледа му, а отговори мрачно:

– Мисис Риско.

4

Неделята беше по светски безкрайна и остави след себе си спомен за толкова непривична седмица, че понеделникът се зададе без цвят и форма – просто време без край. Потокът от съобщения беше по-голям от обикновено благодарение на неуморимия телефон и на онези по-специални и по-малко научни начини за свързване на хората в провинцията. Предполагаше се, че утрешната поща щеше да бъде още по-голяма, когато новината за убийството в Мартингейл щеше да стигне до онези, които разчитаха на вестниците за новините. Дебора беше поръчала пет-шест вестника. Майка ѝ се чудеше дали тази екстравагантност е израз на провокация, или опит да задоволи любопитството си.

Полицията все още използваше кабинета, макар че бяха обявили намерението си да се преместят в Мунрейкърс Армс по-късно през деня. Мисис Макси тихомъл-ком им пожела да се насладят на храната там. Стаята на Сали оставаше заключена. Само Далглийш имаше ключ и не даваше никакви обяснения за честите си посещения там, нито за това какво е намерил или се е надявал да намери. Лайънел Джефсън беше пристигнал рано сутринта – превзет, скандализиран и безполезен. Семейството се надяваше, че и полицията е разбрала какво голямо недоразумение е той. Както Дебора беше очаквала, той изглеждаше съвсем не на място в тази ситуация – толкова различна от обичайните му дела и опит. Очевидната му тревожност и многократните му упреци даваха да се разбере, че има сериозни съмнения в невинността на своите клиенти и няма вяра, че полицията е способна да се справи. Цялото семейство си отдъхна, когато още преди обяд бързо се върна в града, за да се консултира с колеги.

В дванайсет часа телефонът иззвъня за двайсети път.

Гласът на Рейнолд Прайс нахлу през жицата в ухото на мисис Макси.

– Но това е позорно, мила моя. Какво прави полицията?

– Мисля, че в момента се опитват да проследят бащата на бебето.

– Боже мой! За какво? Мисля, че ще е много по-добре, ако се заемат с откриването на убиеца.

– Те, изглежда, смятат, че между двете има връзка.

– Дяволски глупави идеи са това! Те и тука идваха. Разпитваха за някакви хапчета, които Епс ми бил предписал. Кой знае преди колко месеца е било. Представяш ли си как той си спомня след толкова време! Ти имаш ли идея защо се интересуват от това? Много странно. Няма да ме арестувате, инспекторе, нали, му казах аз. Той се развесели. – Силният смях на сър Рейнолд изпращя неприятно в ухото на мисис Макси.

– О, колко досадно е това за тебе! – каза мисис Макси. – Страхувам се, че тази тъжна история причинява много неприятности на всички. Отпрати ли ги доволни?

– Полицията ли? Мила моя, полицията никога не е доволна. Казах им направо, че е безсмислено да очакват да намерят нещо в тази къща. Прислужничките разтребват всичко, което не се държи под ключ. Представяш ли си да търсят шишенце с хапчета, което съм имал преди месеци? Дяволски глупава идея. Инспекторът, изглежда, си мислеше, че трябва да помня колко точно хапчета съм взел и да знам какво е станало с останалите. Представяш ли си? Казах му, че аз съм зает човек и прекарвам времето с по по-добър начин. Разпитваха ме също и за онази малка неприятност, която имахме в „Сейнт Мери“ преди около две години. Инспекторът изглеждаше много заинтригуван от нея. Искаше да знае защо си се оттеглила от комитета.

– Чудно как са се добрали до това?

– Някой глупак се е разприказвал повече, отколкото трябва, предполагам. Странно как хората не могат да си държат устата затворена, особено пред полицията. Този приятел Далглийш ми каза, че е странно, че не си в комитета на Сейнт Мери, при положение че правиш всичко останало в селото. Казах му, че си се оттеглила преди две години, когато имахме онази малка неприятност и естествено, той поиска да разбере каква е тази неприятност. И защо не сме се отървали от Лидъл навремето. Казах му: „Скъпи приятелю, не можеш просто да изриташ една жена след двайсет и пет години служба. Не става дума за истинска измама“. Моето мнение е ясно. Винаги е било. Винаги ще бъде. Небрежност и пълно объркване на сметките може би. Но това е много далече от умишлена измама. Казах на човека, че я извикахме пред комитета – без много шум и тактично, разбира се – и че изпратихме писмо, в което съобщавахме за новите финансови правила, за да няма никакво разминаване повече. Дяволски строго писмо, както и да го погледнеш. Знам, че навремето ти смяташе, че приютът трябва да премине към Комисията на епархията или към една от националните асоциации за самотни майки, вместо да е частна благотворителна дейност. И това казах на инспектора.

– Аз мислех, че е време да предадем трудната работа в ръцете на обучени и опитни хора, сър Рейнолд. – Докато говореше, мисис Макси се прокле за своето недоглеждане, което я беше вкарало в капана на това преповтаряне на старата история.

– Точно това имам предвид. Казах на Далглийш: „Мисис Макси може и да е била права. Не казвам, че не е била. Но лейди Прайс много държеше на приюта – на практика тя го основа всъщност – и естествено, на мене не ми се искаше да го прехвърляме на друг. Тези малки местни приюти се срещат вече рядко. Личната грижа, тя е важна. Няма съмнение обаче, че мис Лидъл беше объркала счетоводството. Много сложно за нея. Цифрите не са за жени“. Той се съгласи, разбира се. Доста се посмя.

Мисис Макси можеше да си представи разговора им. Не ѝ харесваше. Нямаше съмнение, че лекотата, с която мъжете смятат, че разбират от всичко, е предварително условие и за успеха на един детектив. Мисис Макси не се съмняваше, че когато шумното мъжко самодоволство стихнеше, умът на Далглийш се ангажираше с нова теория за убийството. Но как беше възможно това? И големите чаши, и чаените чаши за топлите напитки със сигурност бяха готови в десет часа. След това домакинята не е изпускала от очи мис Лидъл. Двете заедно са били в хола и са били свидетели как онази възпламеняваща фигура се качва с чашата на Дебора към стаята си. Мис Лидъл може и да е имала мотив, ако подигравката на Сали е носела специален смисъл за нея, но нямаше никакви доказателства, че тя е имала средствата, а със сигурност не е имала и подходящ случай. Мисис Макси, която никога не беше харесвала мис Лидъл, все още се надяваше, че полузабравеното унижение от преди две години може да остане скрито и че Алис Лидъл, немного съобразителна, немного интелигентна, но като цяло добронамерена и учтива, ще бъде оставена на мира.

Но сър Рейнолд още говореше.

– Между другото, не обръщам изобщо внимание на тези изумителни слухове, които се носят из селото. Хората приказват, нали знаеш, но всичко ще замре, щом полицията хване престъпника. Да се надяваме, че ще се размър-дат. Не забравяй, че ако има нещо, което мога да направя за тебе, ще го направя. Само ми кажи. И не забравяй да заключваш внимателно нощем. Следващата може да е Дебора или самата ти. И още нещо. – Гласът на сър Рейнолдс стана конспиративно дрезгав и мисис Макси трябваше да се напрегне, за да го чуе. – За момчето става дума. Хубав малък мъж, доколкото можах да видя. Зърнах го в количката на празненството. Помислих си тази сутрин, че искам да направя нещо за него. Не е добре да загубиш майка си. Да нямаш истински дом. Някой трябва да го наглежда. Къде е той сега? При теб ли е?

– Джими се върна в „Сейнт Мери“. Така, изглежда, е най-добре. Не знам какво ще се реши за него. Още е рано, разбира се. Не знам дали някой е помислил за това.

– Време е да го направят, мила моя. Време е. Може би ще го дадат за осиновяване. По-добре е да си в списъка, нали? Мис Лидъл е човекът, когото трябва да попитам, предполагам.

Мисис Макси не знаеше какво да отговори. Тя беше по-добре запозната със законите за осиновяване, отколкото сър Рейнолд и се съмняваше, че той може да бъде приет за най-подходящия кандидат да гледа дете. Ако предстоеше осиновяване, положението на Джими щеше да привлече много кандидати. Самата тя вече беше мислила за бъдещето на детето. Не му го спомена, но реши да му каже, че роднините на Сали може да приемат момчето и че нищо не може да се направи, преди да се разбере това. Дори беше възможно бащата да бъде издирен. Сър Рейнолд отхвърли тази възможност с присмех, но обеща да не прави нищо прибързано. Той приключи разговора с нови предупреждения да се пази от маниаци убийци. Мисис Макси се почуди дали има някой толкова глупав, колкото ѝ изглежда сър Рейнолд, и коя е причината за тази толкова внезапна загриженост за Джими.

Тя остави слушалката с въздишка и се върна към пощата от деня. Пет-шест писма бяха от приятели, които очевидно притеснени, изказваха подкрепа към семейството и увереност в невинността им, като отправяха покани за вечеря. Мисис Макси усети как този израз на подкрепа по-скоро я отклонява от мислите ѝ, вместо да ѝ вдъхва подкрепа. Тя неохотно отвори следващите три плика, кои-то бяха с непознати почерци. Може би щеше да бъде по-добре да ги унищожи непрочетени, но човек никога не знае. Можеше да загуби ценна информация по този начин. Освен това изглеждаше смело да приемеш информация, за която не подозираш каква може да бъде. А на Елинор Макси смелост никога не бе липсвала. Но първите писма бяха по-малко неприемливи, отколкото тя се страхуваше, че ще бъдат. Едното всъщност беше замислено да бъде насърчително. То съдържаше три кратки печатни текста с птички и рози в неуместно съседство и уверение, че който издържи до края, ще бъде спасен. Авторът на писанието искаше дарение, за да се разпространи тази добра новина, и предлагаше текстовете да се препишат и да се разпратят на приятели, застигнати от нещастие. Повечето от приятелите на мисис Макси бяха дискретни по отношение на неприятностите в живота, но въпреки това тя почувства лека вина, когато ги хвърли в кошчето за хартиени отпадъци. Другото писмо в лилав парфюмиран плик от дама, която твърдеше, че има свръхестествени сили, и беше готова, срещу заплащане, да организира сеанс, в който Сали Джъп щеше да се появи и да назове убиеца. Допускането, че разкритията на Сали ще бъдат напълно приемливи за семейство Макси, подсказваше, че авторката допуска тяхната невинност. Последното писмо беше изпратено от селото и питаше: „Не ти ли стигаше, че я караше да работи до смърт, мръсна убийцо?“. Мисис Макси разгледа внимателно написаното, но не можа да си спомни дали го е виждала преди. Пощенската марка беше ясна и тя долови в нея предизвикателство. Реши да отиде в селото на пазар.

В малкия селски магазин имаше повече хора от друг път и шумът от техния разговор веднага замря, когато тя се появи, което ясно показваше каква е била темата му. Там беше мисис Нелсън, мис Полак, старият Саймън от Уиър котидж, който беше сочен за най-стария жител и изглежда, смяташе, че това го освобождава от всякакви усилия за лична хигиена, и една-две жени от новите ферми, чиито лица и личности, каквито и да бяха те, тя все още не познаваше. Всички промърмориха „добро утро“ в отговор на нейния поздрав, а мис Полак стигна дотам да каже „Хубав ден, нали?“, преди да се втренчи в списъка си за пазаруване, опитвайки се да скрие зачервеното си лице зад кутиите с овесени ядки за закуска. Самият мистър Уилсън остави касовия апарат, на който работеше, и излезе напред мълчаливо, почтителен както винаги, да обслужи мисис Макси. Той беше висок, слаб, смъртноблед мъж с толкова слисващо нещастие на лицето, че беше трудно да повярваш, че не е на ръба на фалита, а е собственик на процъфтяваш малък бизнес. Той чуваше повече клюки от всеки друг в селото, но изказваше своето мнение толкова рядко, че то беше изслушвано с голямо уважение и запомняно от всички. Досега беше мълчал през цялото време по въпроса за Сали Джъп, но от това не следваше, че той го смята за неподходяща тема за разговор или че се въздържа в знак на уважение при всяка внезапна смърт. Хората чувстваха, че рано или късно мистър Уилсън ще произнесе присъда и щяха да бъдат много учудени ако тя не съвпаднеше с официалната – тази, която съдът тържествено произнася по-късно. Той изслуша мълчаливо поръчката на мисис Макси и се зае да обслужи най-ценната си клиентка, докато една по една жените измърморваха по едно „довиждане“ и се изнизваха или побягваха от магазина.

Когато си отидоха, мистър Уилсън се огледа конспиративно, насочи воднистите си очи нагоре, сякаш търсеше напътствие и се наведе през тезгяха към мисис Макси с думите:

– Дерек Пулан. Той е.

– Не знам, какво имате предвид, мистър Уилсън. – Мисис Макси говореше истината. Можеше и да добави, че няма особено желание да узнае.

– Не казвам нищо, мадам, нали разбирате. Да оставим полицията да си свърши работата, казвам аз. Но ако ви безпокоят в Мартингейл, питайте ги къде е бил Дерек Пулан миналата събота вечер. Той мина оттук около дванайсет часа. Видях го през прозореца на спалнята.

Мистър Уилсън се изправи със самодоволния вид на човек, произнесъл окончателната си дума, която не може да се опровергае, и с рязка промяна в настроението се захвана да прави сметката на мисис Макси. Тя чувстваше, че трябва да каже, че всяка улика, която има или мисли, че има, той трябва да я съобщи на полицията, но не можа да събере сили да изговори такива думи. Тя помнеше как изглеждаше Дерек Пулан последния път, когато го беше видяла – дребен, доста пъпчив младеж, който носеше готов костюм и евтини обувки. Майка му беше член на Института на жените, а баща му работеше за сър Рейнолд на по-голямата от неговите две ферми. Беше прекалено глупаво и нечестно. Ако Уилсън не може да си държи устата затворена, полицията ще е в къщата на Пулан преди да се мръкне, и господ знае какво щеше да измъкне оттам. Момчето изглеждаше стеснително и вероятно щеше да загуби и малкото ум, който има. И тогава мисис Макси си спомни, че някой е бил в стаята на Сали онази нощ. Това може да е бил Дерек Пулан. Ако искаше Мартингейл да не страда повече, тя трябваше да знае на чия страна застава.

– Ако имате информация, мистър Уилсън – каза тя, – мисля, че трябва да я предадете на инспектор Далглийш. Иначе може да навредите на много невинни хора, ако отправяте такива обвинения.

Мистър Уилсън прие тази лека забележка със задоволство сякаш това беше само потвърждение на собственото му твърдение. Очевидно беше казал всичко, което възнамеряваше да каже по въпроса, и сега този въпрос беше приключен.

– Четири и пет, и десет, и девет, и една лира един шилинг прави една лира шестнайсет шилинга и два пенса, мисля – изреди той.

Мисис Макси плати сметката.

5

Междувременно Джони Уилкокс, мърляво и дребно момче за своите дванайсет години, беше разпитано от Далглийш в кабинета. То беше дошло само в Мартингейл и беше съобщило, че викарият го изпраща при инспектора за нещо важно, много ви моля. Далглийш го прие сериозно и любезно – покани го да седне и да разкаже историята си удобно настанен. Той я разказа хубаво и ясно. Това беше най-интригуващото свидетелство, което Далглийш беше чувал от доста време.

Очевидно Джони беше получил нареждане от неделното училище да помогне в сервирането на чая и измиването на чашите. Момчетата от неделното училище споделяли убеждението, че тази работа не е за тях – тя била домакинска, унизителна и много неприятна. Вярно е, че имало обещания за добро похапване по-късно с остатъците от храната, но за сервирането на чай се знаело от много хора и предишната година неколцина били дошли в последния момент уж да помогнат, но всъщност били излапали жалките останки редом с тези, които се бяха трудили през целия ден. Джони Уилкокс не виждал полза от това да се мотае там повече, отколкото трябва, и щом дошли достатъчно деца, за да не личи отсъствието му, отмъкнал два сандвича с риба, три шоколадени кифлички и две сладки с конфитюр и ги занесъл в плевнята на Бокок, убеден, че той сигурно е зает да учи децата да яздят пони.

Известно време Джони си седял тихо горе върху сеното и си похапвал, докато четял комикса си – беше безсмислено да бъде питан колко време, но му оставала последната кифла – когато чул стъпки и гласове. Желание да се усамотят имали и още двама души, които влезли в плевнята. Той не изчакал да види дали и те ще се качат горе на сеното, а много разумно се преместил с кифлата в единия ъгъл зад голяма бала слама. Преместването не било толкова от страх. В света на Джони много неприятности, като плесник по врата, ако не легнеш вечер навреме, могли да се избегнат, стига да знаеш кога да действаш изпреварващо. Този път предпазливостта му отново била оправдана. Стъпките стигнали до сеновала и той чул тихото отваряне на вратичката. След това бил принуден да седи мълчаливо, да скучае и да гризе по малко от кифлата, за да не я изяде цялата, преди посетителите да си оти-дат. Те били двама, бил сигурен в това – и единият от тях била Сали Джъп. За миг видял косата ѝ, когато минавала през вратичката, но трябвало да се дръпне назад, преди да може да я види цялата. Но нямало никакво съмнение. Джони познавал Сали достатъчно добре и бил сигурен, че я е видял в плевнята в събота следобед. Но не видял, нито разпознал мъжа с нея. След като Сали била влязла при сеното, щяло да бъде рисковано да наднича иззад сеното, тъй като и най-малкото движение предизвиквало силен шум, а Джони бил впрегнал цялата си енергия да стои тихо, без да мърда. Той не направил никакво усилие да разбере какво са си казали тези двамата, отчасти защото тежките бали сено заглушавали гласовете и от части защото той от опит знаел, че разговорите на възрастните са досадни, скучни и неразбираеми. Единственото, което Далглийш можеше да приеме като достоверно, беше, че двама души бяха спорили на тих глас, че по едно време споменавали четиресет лири и че накрая Сали Джъп казала нещо за това, че нямало риск, ако той си пази главата и „следи за светлината“. Джони каза, че говорили много, но на тих глас и бързо. Запомнил е само тези няколко фрази. Не можел да каже колко дълго тримата са останали в плевнята. Изглеждало ужасно дълго и той се бил схванал и бил напълно отегчен, когато чул как капакът над стълбата се отваря и момичето и нейният кавалер излезли от плевнята. Напред вървяла Сали, а мъжът я следвал. Джони смятал, че е опасно да наднича от мястото, където се криел, преди техните стъпки да заглъхнат надолу. Успял да види една ръка в кафява ръкавица да отваря капака над стълбата. Той изчакал още няколко минути след тях, после хукнал обратно на празненството, където отсъствието му било предизвикало много малък интерес. Това било следобедното приключение на Джони Уилкокс и беше жалко, че е трябвало още съвсем малко, за да стане този разказ много ценен. Ако Джони беше проявил повече приключенски дух, можеше да види кой е бил мъжът. Ако беше няколко години по-голям или беше момиче, със сигурност щеше да види тази тайна среща в по-интригуваща светлина, а не да я преживее просто като прекъсване на неговото празненство и със сигурност е щял да слуша и да запомни много повече от разговора. Сега беше късно да се тълкуват откъслечните думи, които беше дочул. Изглеждаше честно момче, на което може да се разчита, но беше готов да признае, че може да е направил грешка. Мислеше, че Сали е казала „светлината“, но можеше и да си е въобразил това. Не беше слушал истински, а те бяха говорили тихо. От друга страна, той нямаше изобщо никакви съмнения, че беше видял Сали и че това не беше приятелска среща. Не беше сигурен колко време е престоял в плевнята. Сервирането на чая започваше около три и половина и продължаваше, докато имаше хора или докато имаше неща за ядене. Джони мислеше, че трябва да е било четири и половина, когато се е изплъзнал от мисис Коуп. Не помнеше колко дълго се е крил в плевнята. Изглежда, много дълго време. Далглийш трябваше и на това да бъде благодарен. Цялата работа подозрително приличаше на случай на изнудване и изглеждаше вероятно, че става дума за още една уговорена среща. Но фактът, че Джони не беше познал гласа на мъжа, изглежда, със сигурност доказваше, че това не е бил Стивън Макси или местен мъж, повечето от които му бяха добре познати. Това поне потвърждаваше теорията, че има още един мъж, за когото трябва да се държи сметка. Ако Сали изнудваше този непознат и той всъщност е бил на празненството, тогава нещата изглеждаха по-благоприятни за семейство Макси. Като благодари на младия Джони, предупреди го да не казва на никого за преживяването си и го изпрати да сподели с облекчение пред викария всичко, което се беше случило, Далглийш се зае да обмисля новите разкрития.

Глава шеста

1

Предварителното изслушване беше определено за вторник в три часа и семейство Макси откри, че те го очакват почти с нетърпение, като ясно задължение, чието изпълнение ще забърза бавните, мъчителни часове. Във въздуха се усещаше постоянно безпокойство като напрежение в буреносен ден, когато бурята е неизбежна, но още не се е разразила. Мълчаливото допускане, че в Мартингейл никой не може да бъде убиец, правеше невъзможно всякакво реалистично обсъждане на смъртта на Сали. Всички се страхуваха да не би да кажат прекалено много или да го кажат не на този, на когото трябва. Понякога на Дебора ѝ се искаше всички от домакинството да се съберат заедно и да се разберат поне към каква стратегия ще се придържат. Но когато Стивън колебливо изказа същото желание, тя се отдръпна внезапно обзета от паника. Не можеше да понесе Стивън да говори за Сали.

Филикс Хърн беше различен. С него беше възможно да се говори почти за всичко. Той не се страхуваше от смъртта, нито се свенеше да говори за нея и очевидно не мислеше, че е проява на лош вкус да се обсъжда смъртта на Сали Джъп безстрастно и дори с леко сърце. Отначало Дебора участваше в тези разговори настроена бойко. По-късно си даде сметка, че това настроение е само неуспешен опит да се омаловажи страхът. Преди обед във вторник тя крачеше между розите с Филикс, докато той изливаше благословени глупости, за да я предизвика към подобни безстрастни и отвличащи теории.

– Сериозно обаче, Дебора. Ако пишех книга, щеше да е едно от момчетата в селото. Дерек Пулан, например.

– Но не е той. Той просто нямо мотив.

– Мотивът е последното нещо, което търсиш. Винаги можеш да намериш мотив. Може би трупът го е изнудвал. Може би тя е настоявала той да се ожени за нея, а той не е искал. Би могла да му каже, че има друго бебе на път. Това не е истина, разбира се, но той не е знаел това. Разбираш ли, те са имали обичайната страстна любовна афера. Него бих го представил като тиха дълбока вода. Такива като него са способни на всичко. Поне в литературата.

– Но тя не искаше той да се жени за нея. Тя имаше Стивън на разположение. Как ще иска Дерек Пулан, като може да има Стивън?

– Ти говориш, ако мога така да се изразя, като неговата заслепена сестра. Но както искаш. Кого предлагаш?

– Нека да е баща ми.

– Искаш да кажеш възрастният джентълмен, прикован за леглото?

– Да. Само че не е той. Би могло да бъде някой от пиесите на ужаса на Гран Гиньол[6]. Възрастният джентълмен не иска синът му да се ожени за тази коварна уличница, затова изпълзява догоре, стъпало по стъпало и я удушава с неговата стара ученическа вратовръзка.

Филикс се замисли за усилието, което трябваше да се направи, и отхвърли тази версия.

– Защо да не е мистериозният посетител с име на котка от филм? Кой е той? Откъде е дошъл? Може ли да е бащата на детето?

– О-о-о, мисля, че не може.

– Е, обаче може. Запознал се е с убитата, когато тя е била невинно момиче, за първи път на работа. Премълчавам онзи болезнен епизод, но ти си представяш неговата изненада и ужас, когато я среща отново – момичето, което е озлочестил, в дома на годеницата си. И то с неговото дете!

– Той има ли годеница?

– Разбира се. Изключително привлекателна вдовица, която той е решен да хване. Както и да е, горкото озлочестено момиче заплашва да каже на всички и той трябва да ѝ затвори устата. Ще трябва да го представя като циничен, неприятен човек, за когото никой не съжалява, когато полицията го пипне.

– Не мислиш ли, че е доста подло? Какво ще кажеш, ако убиецът е управителят на „Сейнт Мери“? Може да напишеш един от онези психологически трилъри с интелектуални цитати към всяка глава и с много Фройд.

– Ако Фройд е този, когото харесваш, аз залагам на вуйчото на убитата. Тогава имаш вече прекрасно основание за дълбок психологически анализ. Разбираш ли, той е груб, ограничен мъж, който я изгонва, когато чува за бебето. Но като всички пуритани в художествената литература той самият е лош човек. Има връзка с простовато малко момиче, което пее в хора и живее в същия приют, където живеят убитата и бебето ѝ. Така че цялата ужасна истина излиза наяве и разбира се, Сали го изнудва за трийсет шилинга на седмица, за да си мълчи. Очевидно той не може да рискува да бъде разкрит. Твърде почтен е за това.

– Какво прави Сали с трийсетте шилинга?

– Открива банкова сметка на името на бебето, разбира се. Всичко това става известно, когато му дойде времето.

– Хубаво ще бъде, ако дойде. Но не забравяш ли бъдещата зълва на убитата? При нея няма проблем за мотива.

Филикс отговори убедено.

– Но тя не е убийца.

– О-о, дявол да те вземе, Филикс. Трябва ли да си толкова досадно тактичен?

– След като знам много добре, че не си убила Сали Джъп, очакваш ли да продължа да изреждам изтормозени и заподозрени само защото ми е забавно?

– Аз я мразех, Филикс. Наистина я мразех.

– Добре, скъпа. Значи наистина я мразиш. Така ти се поставяш в неизгодно положение. Но не бързай много да споделяш чувствата си с полицията. Без съмнение, те са достойни мъже и поведението им е прекрасно. Може би обаче въображението им е ограничено. Голямата им сила е техният здрав разум. Това е основата на здравата детективска работа. Те имат метода и средствата, така че не им поднасяй мотива наготово. Остави ги да свършат малко работа срещу парите на данъкоплатците.

– Мислиш ли, че Далглийш ще открие, кой го е извър-шил? – попита Дебора след малко.

– Мисля, че може и да знае вече – отговори Филикс спокойно. – Събирането на достатъчно доказателства, за да се оправдае една присъда, е друга работа. Днес може да разберем докъде е стигнала полицията и какво са готови вече да съобщят. Далглийш може и да се забавлява с това да ни държи в напрежение, но скоро ще трябва да свали картите.

Предварителното изслушване донесе успокоение и разочарование. Следователят се яви без съдебни заседатели. Имаше тих глас и лице на тъжно санбернарско куче, което оставяше впечатление, че е попаднал на изслушването по погрешка. Но въпреки това знаеше какво иска и не губеше време. Имаше по-малко местни хора. Може би пестяха сили и време за погребението, което щеше да бъде по-хубавото забавление. Със сигурност тези, които присъстваха, бяха станали по-мъдри. Следователят направи нещата да изглеждат подвеждащо просто. Доказателства за идентичността на жертвата беше дадена от нервна и незабележителна дребна жена, която се оказа леля на Сали. Стивън Макси даде показания и подробностите по намирането на тялото бяха накратко разкрити. Според медицинското заключение смъртта беше причинена от притискане на нервус вагус при удушаване с ръка и беше настъпила внезапно. В стомаха ѝ бяха намерени остатъци от барбитурат в количество от 150 милиграма. Следователят не зададе други въпроси, освен тези, които бяха необходими, за да се установят тези факти. Всичко мина много спокойно и непринудено. Свидетелите седяха свити на ниските столчета, използвани от децата от неделното училище, а следователят гледаше отвисоко, подпрян на катедрата. На первазите на прозорците имаше буркани от конфитюр с летни цветя в тях, а на едната страна висеше цветна картина на платно, изобразяваща пътя на християнина от кръщението до гроба. В тази невинна неподходяща обстановка правото установи официално, но без излишен шум, че Сара Лилиан Джъп е жертва на углавно престъпление и престъпно убита.

2

Оставаше да мине погребението. При него, за разлика от изслушването, присъствието беше по желание и решението да се появиш или не за никого не беше лесно освен за мисис Макси. На нея не ѝ беше трудно и тя даде ясно да се разбере, че възнамерява да присъства. Макар че не обсъждаше въпроса, отношението ѝ към него не будеше съмнения. Сали Джъп беше умряла в тяхната къща, където беше наета на работа. Единствените ѝ роднини очевидно нямаха намерение да ѝ простят, че ги поставя в неудобно положение и ги скандализира в смъртта така, както и в живота. Те нямаше да участват в погребението, което щеше да бъде в „Сейнт Мери“ на разноски на приюта. Но освен че все някой трябваше да бъде там, семейство Макси имаха и чувство за отговорност. Ако в къщата ти е умрял човек, най-малкото, което можеш да направиш за него, е да отидеш на погребението му. Мисис Макси не се изрази точно с тези думи, но синът и дъщеря ѝ разбраха недвусмислено, че такова присъствие е просто благовъз-питана любезност и че онези, които оказват гостоприемство в дома си, трябва, ако за съжаление, се наложи, да удължат гостоприемството си, като ги изпратят спокойно до гроба им. Във всичките си фантазии за това какъв ще бъде животът в Мартингейл по време на разследване на убийство Дебора никога не си беше мислила, че главна роля ще играят сравнително по-маловажните въпроси на личния вкус и етикецията. Беше странно, че тревогата за техните акции, колкото и да беше голяма, сега отстъпваше, макар и временно, на грижата им дали семейството да изпрати венец на погребението и ако е така, кои са най-подходящите думи на съболезнование, които да напишат на картичката. И този въпрос не разтревожи мисис Макси, която само попита дали искат нещо общо от тримата, или Дебора ще изпрати венец само от свое име.

Стивън, изглежда, беше освободен от тези погребални обреди. Полицията му беше разрешила да се върне в болницата след предварителното изслушване и той нямаше да бъде в Мартингейл до другата събота вечерта, а само щеше да се отбива за кратко. Никой не очакваше от него да поднесе целомъдрен венец за удоволствието на селските клюкари. Той имаше пълно основание да се върне в Лондон, за да си гледа работата. Дори Далглийш не можеше да очаква от него да се мотае в Мартингейл за неопределено време за удобството на полицията.

Ако Катерин имаше също толкова основателна причина да се върне в Лондон, тя не се възползва от нея. Очевидно ѝ оставаха още седем дни от годишната отпуска и тя пожела с радост да остане в Мартингейл. Когато я попитаха, прояви разбиране. Нищо не пречеше да помогне на мисис Макси по някакъв начин. Точно така беше. Все някой трябваше да обслужва Саймън Макси, всекидневната работа в къщата непрекъснато се отлагаше заради разследването на Далглийш, а освен това Сали я нямаше.

След като се разбра, че майка ѝ възнамерява да отиде на погребението, Дебора реши да потисне естественото си отвращение от цялата идея и ненадейно обяви, че ще бъде на погребението. Не се изненада, когато Катерин изрази подобно намерение, но неочаквано и успокояващо беше, че Филис смяташе да отиде с тях.

– Не е нужно ни най-малко – каза ядосано тя. – Не мога да разбера защо е целият този шум. Лично аз смятам, че цялата идея е болна и безвкусна, но ако искаш да дойдеш и да те зяпат, е, това е безплатно шоу. – Тя излезе от гостната бързо, със смущаваща сдържаност, която той намираше за толкова обезоръжаваща, но се върна след няколко минути, за да каже:

– Съжалявам, че бях толкова груба, Филикс. Моля те ела, ако искаш. Прекрасно е, че си помислил за това.

Филикс внезапно изпита яд към Стивън. Вярно беше, че връщането на работа е удобно извинение за момчето. Но за него беше типично и дразнещо да използва такова удобно и просто извинение, за да се скрие от отговорност и неприятности. Нито Дебора, нито майка ѝ, разбира се, можеха да видят нещата по този начин и Катрин Бауърс, горката заслепена глупачка, беше готова да прости всичко на Стивън. Никоя от жените не би изляла неприятностите си пред Стивън. Но, помисли Филикс, ако този млад мъж беше обуздал своите донкихотовски импулси, нищо от това нямаше да се случи. Филикс се приготви за погребението обзет от студен яд, като решително се бореше с подозрението си, че една част от този яд е фрустрация, а друга част – завист.

Беше още един прекрасен ден. Тълпата беше облечена в летни дрехи, някои от момичетата носеха рокли по-подходящи за плаж, отколкото за погребение. Изглежда, много от тях са били тръгнали на пикник и едва тогава са чули за по-доброто забавление, което по случайност се случваше на гробището. Някои носеха храната, която им беше останала след похапването, а други още дъвчеха сандвичи и портокали. Стигнеха ли до гроба, поведението им ставаше съвсем прилично. Смъртта има всеобщ отрезвяващ ефект и нервният смях бързо стихваше под възмутените погледи на правоверните. Дебора не беснееше от тяхното поведение, а от факта, че те изобщо са там. Обземаше я хладно презрение и гняв, които плашеха със своята сила. По-късно тя се почувства доволна от това, защото те не оставяха място за тъга и неловкост.

Семейство Макси, Филикс Хърн и Катерин Бауърс бяха застанали заедно пред открития гроб, а мис Лидъл и няколко момичета от Сейнт Мери стояха скупчени зад тях. Срещу тях бяха Далглийш и Мартин. От двете страни на отворения гроб полицаи и заподозрени се гледаха едни други. Малко по-надолу имаше още едно погребение с непознат свещеник от друга енория. Опечалените бяха в черно, притиснати един до друг в малък кръг, толкова близко до гроба, че изглеждаха като участници в таен обред за избраници, скрит от чужди очи. Никой не им обър-на внимание, а гласът на техния свещеник не можеше да заглуши минорното шумолене на хората пред гроба на Сали. Те, помисли си, Дебора, поне погребаха мъртвеца си с някакво достойнство. Дойде ред на мистър Хинкс да каже своите няколко думи. Много разумно той не спомена при какви обстоятелства е умряло момичето, а тихо каза, че пътищата на провидението са неведоми – твърдение, което малцина от слушателите му бяха компетентни да оборят, въпреки че присъствието на полицията говореше, че поне нещо във въпросната мистерия е дело на човек.

Мисис Макси прояви активен интерес към цялата церемония, повтаряше на висок глас „Амин“, което прозвучаваше като категорично съгласие в края на всяка молитва, справи се с бързите си пръсти с требника и помогна на две съсипани от тъга или притеснение момичета от „Сейнт Мери“ да намерят сами каквото търсят в книгата. В края на службата тя пристъпи към гроба и за миг остана втренчена надолу в ковчега. Дебора по-скоро почувства, отколкото чу въздишката на майка си. Никой не можеше да каже какво означава тази въздишка, като гледаше спокойното ѝ лице, което се обърна отново към събралите се хора. Тя свали едната си ръкавица и се наведе да прочете съболезнованията на една от картичките, преди да отиде при дъщеря си.

– Каква ужасна тълпа. Мислех, че хората си имат по-интересни занимания. Все пак, ако горката Сали беше много по-малко склонна към самореклама, отколкото изглеждаше, сигурно щеше да одобри това погребение. Какво прави това момче? Това майка му ли е? Вашето момче не може да не знае, че не се скача по гробовете. Не трябва да му позволявате, ако искате да го водите на гробищата. Това е света земя, а не площадка за игра. Във всеки случай погребението не е подходящо забавление за едно дете.

Майката и детето ги изгледаха изумено – две бледи слисани лица с еднакви заострени носове и рядка коса. Жената задърпа детето и погледна уплашено назад. Ярката наситена светлина вече се разсейваше, собствениците на велосипедите, подпрени на оградата на гробището между астрите, започнаха да изтеглят оттам колелата си, фотографите прибираха камерите. Една или две групички все още изчакваха, като си говореха тихо и търсеха възможност да разгледат оставените венци. Гробарят вече събираше обелките от портокалите и хвърлените хартии, като си мърмореше под носа. Гробът на Сали беше отрупан с цветя. Червено, синьо и златисто се преливаха над чимовете пръст и дървените летви като шарен юрган и уханието на прясна пръст се смесваше с уханието на цветя.

3

– Не е ли това лелята на Сали? – попита Дебора. Една слаба нервно изглеждаща жена с коса, която някога може да е била червена, говореше с мис Лидъл. Двете вървяха заедно към портата на гробището. – Това сигурно е същата жена, която потвърди, че трупът е на Сали на предварителното изслушване. Ако това е лелята, може да я закараме до тях с колата. Автобусите са ужасно нарядко по това време на деня.

– Може би си струва, докато е с нас, да разменим някоя дума с нея – каза Филикс, обмисляйки нещата. Предложението на Дебора първоначално беше продиктувано от добри чувства – желанието да спестиш на някого дълго чакане на слънце. Но сега практическите ползи от предложението ѝ станаха ясни.

– Накарай мис Лидъл да те запознае с нея, Филикс. Аз ще докарам колата. Може да разбереш къде е работела Сали, преди да забременее, и кой е бащата на Джими и дали вуйчо ѝ наистина я е харесвал.

– За две-три минути любезен разговор? Едва ли.

– Докато пътуваме, ще има много време. Опитай Филикс.

Дебора забърза след майка си и Катерин, доколкото добрият тон позволяваше, оставяйки Филикс да се заеме със задачата. Жената и мис Лидъл бяха стигнали до пътя и спряха, за да разменят няколко последни думи. От разстояние двете фигури изглеждаха като че ли изпълняват някакъв церемониален танц. Едновременно протегнаха ръце за довиждане и едновременно се дръпнаха назад. След това мис Лидъл, която беше тръгнала, се обърна, за да каже още нещо, и фигурите пак се събраха.

Докато Филикс се приближаваше към тях, те го наблюдаваха и той видя как устните на мис Лидъл се движат. Стигна до тях и нямаше как да не бъдат представени един на друг. Слаба ръка в евтина ръкавица от изкуствена материя се протегна свенливо само за секунда и бързо се отдръпна. Дори в този механичен и почти непочувстван контакт Филикс долови как тя трепери. Тревожните сиви очи отместиха поглед, докато той говореше.

– Мисис Риско и аз се чудехме дали можем да ви закараме до вас – каза внимателно той. – За автобуса ще чакате дълго. С удоволствие ще ви закараме. – Това поне беше истина. Тя се поколеба. Точно когато мис Лидъл очевидно реши, че предложението, макар и неочаквано, не може да бъде пренебрегнато, без това да изглежда неприлично, а може да бъде прието съвсем спокойно и започна да я подтиква да приеме, Дебора застана до тях в реното на Филикс и въпросът беше решен. Лелята на Сали беше представена като мисис Виктор Проктър и беше удобно настанена до нея на предната седалка, преди някой да може да се противопостави на това. Филикс седна на задната седалка, като съзнаваше, че това начинание не е съвсем по вкуса му, но признаваше, че Дебора в действие е възхитителна. „Специалист по безболезнено извличане на информация“ помисли той, докато колата се спускаше по хълма. Чудеше се докъде ще стигнат и дали Дебора се е погрижила да каже на майка си колко ще се забавят.

– Знам най-общо къде живеете – чу я той да казва. – Точно преди Кенингбери. Ние минаваме по този път за Лондон. Но ще трябва да разчитам на вас за пътя. Много мило, че ни разрешихте да ви закараме вкъщи. Погребенията са ужасни. Наистина с облекчение си тръгваш.

Резултатът от това беше неочакван. Мисис Проктър изведнъж заплака, безшумно, почти без да движи лицето си. Като че ли не можеше да контролира сълзите си и ги оставяше да се стичат по бузите и да падат върху ръцете в скута ѝ. Когато заговори, гласът ѝ беше тих, но достатъчно ясен, за да бъде чут въпреки шума на мотора. Но сълзите продължаваха да се стичат безмълвно и без всякакво усилие.

– Не трябваше да идвам. На мистър Проктър няма да му хареса, ако разбере, че съм идвала. Той няма да се е прибрал, когато аз се върна, така че няма да узнае, а Берил е на училище. Но няма да му хареса. Който каквото си е надробил, това си сърба. Така казва и не можеш да му се сърдиш. Особено когато е направил толкова много за нея. Никога не е имало някаква разлика между Сали и Берил. Никога. Ще твърдя това, докато умра. Не знам защо трябваше на нас да ни се случи.

Този вечен плач на нещастните се стори на Филикс неблагоразумен. Той не знаеше, че семейство Проктър е поело цялата отговорност за Сали, откакто тя беше забременяла и със сигурност нямаше нищо общо със смъртта ѝ. Той се наведе напред да чува по-ясно. Дебора може и да беше казала нещо насърчително, но той не беше сигурен. Не можеше и дума да става за извличане на информация. Тази жена беше таила нещата в себе си прекалено дълго време.

– Възпитавахме я в скромност. Никой не може да го отрече. Невинаги ни е било лесно. Тя наистина получи стипендията, но ние все пак трябваше и да я храним. Тя не беше лесно дете. Мислех си, че е от бомбардировките, но мистър Проктър не искаше и да чуе. Те ни бомбардираха през цялото време, нали разбирате. Имахме къща в Стоук Нюингтън тогава. Нямаше много въздушни нападения и се чувствахме сигурни близо до скривалището Андерсън. Лил и Джордж бяха убити от ракета Фау 1. Не си спомням нищо. Не помня и как съм извадена от развалините. Казаха ми за Лил цяла седмица по-късно. Извадиха ни всички, но Лил беше мъртва, а Джордж умря в болницата. Ние извадихме късмет. Аз поне така предполагах. Мистър Проктър беше наистина зле дълго време и накрая се пенсионира по болест. Но те повтаряха, че сме извадили късмет.

„Като мене“, помисли Филикс мрачно. „Един от извадилите късмет.“

– И тогава взехте Сали и я отгледахте – подсказа Дебора.

– Нямаше кой друг. Наистина нямаше кой друг. Майка ми не можеше да я вземе. Тя не ставаше за това. Мислех си как на Лил това щеше да ѝ хареса, но такива мисли не ти помагат да обичаш едно дете. Тя наистина не беше обичлива. Не беше като Берил. Само че Сали беше на десет години, когато Берил се роди, и предполагам, че ѝ е било трудно, след като толкова дълго време е била едно дете вкъщи. Винаги получаваха еднакво – уроци по пиано и всичко друго. А сега това. Полицията дойде след смъртта ѝ. Не бяха в униформа или нещо такова, но се познаваше какви са. Всички го разбраха. Питаха кой е мъжът, разбира се, но ние не можехме да кажем.

– Мъжът, който я е убил? – попита Дебора, която не можеше да повярва на ушите си.

– О, не. Бащата на бебето. Сигурно си мислеха, че той може да го е направил, но ние не можехме да им кажем нищо.

– Предполагам, че са ви разпитвали много къде сте били онази нощ.

За пръв път мисис Проктър, изглежда, усети сълзите си. Бръкна в дамската си чанта и ги избърса. Интересът към нейната история ѝ подейства успокояващо и разсея тъгата ѝ – на каквото и да се дължеше тя – на която се беше отдала. Филикс мислеше, че е малко вероятно този плач да е за Сали. Дали тези сълзи не бяха рукнали от съживения спомен за Лил, Джордж и безпомощното дете, което бяха оставили след себе си, или това беше просто униние и чувство за провал? Сякаш предусетила въпросите му, тя каза:

– Не знам защо плача. Плачът не може да върне умрелите. Предполагам, че е заради службата на гроба. Пяхме за Лил химна „Господ е Пастир мой“[7]. Не изглежда подходящ нито за едната, нито за другата. Питахте ме за полицията. Предполагам, че и вие сте си патили от тях. Бяха при нас. Казах им, че съм вкъщи с Берил. Питаха дали сме били на празненството в Чадфлийт. Казах им, че не знаем нищо за него. Не че ако знаехме, щяхме да отидем. Не видяхме Сали повече и вече не искахме и да знаем къде работи. Помня този ден добре. Беше толкова странно. Мис Лидъл телефонира сутринта, искаше да говори с мистър Проктър, нещо което не беше правила, откакто Сали тръгна на работа. Берил вдигна телефона и това обаждане ѝ се стори странно. Помисли си, че за да се обажда мис Лидъл, нещо се е случило на Сали. Но тя само каза, че Сали била добре. Това беше странно. Тя знаеше, че не искаме да чуваме за нея.

Сигурно и на Дебора това се беше сторило странно, защото попита:

– Мис Лидъл телефонирала ли е така и преди, за да ви каже, че Сали е добре?

– Не. Не, откакто Сали отиде в Мартингейл. Тогава ни телефонира, за да ни го каже. Поне така мисля. Може и да е писала на мистър Проктър, но не съм сигурна. Предполагам, че е трябвало да научим, че Сали напуска прию-та, тъй като мистър Проктър е неин наставник. Поне ѝ беше. Но сега е навършила двайсет и една години и е самостоятелна и нас вече не ни засяга къде ходи. Никога не е държала на нас, на никого от нас, нито дори на Берил. Помислих си, че е по-хубаво да дойда днес, защото щеше да изглежда странно, ако никой от семейството не е там, каквото и да разправя мистър Проктър. Но той беше прав. Не можеш да помогнеш на мъртвите с присъствието си и само се разстройваш. И всички тези хора би трябвало да правят нещо по-хубаво.

– Значи мистър Проктър не е виждал Сали, откакто тя е напуснала дома Ви? – продължи да настоява Дебора.

– Разбира се, че не. Не би имало никакъв смисъл, нали?

– Очаквам, че в полицията са го попитали къде е бил в нощта, когато тя е умряла. Винаги правят така. Разбира се, това е само една формалност.

Ако Дебора се беше опасявала, че звучи обидно, страхът ѝ беше неоснователен.

– Странно е как продължават. От начина, по който говорят, човек ще си помисли, че ни подозират, че знаем нещо по въпроса. Задават въпроси за живота на Сали, какво най-много е очаквала и кои са били приятелите ѝ. Все едно че става дума за някаква важна личност.

Попитаха Берил за телефонния разговор с мис Лидъл. Попитаха дори мистър Проктър какво е правил онази нощ. Не че ние можехме да забравим тази нощ. Това беше нощта, когато стана инцидентът с колелото. Не се прибра до дванайсет и беше в много лошо състояние – с подута устна, колелото изкривено. Беше си загубил часовника и това го беше разстроило, тъй като часовникът беше от баща му и от истинско злато. Много, много ценен, винаги така ни казваха. Няма да забравим онази нощ скоро, мога да ви уверя.

Мисис Проктър вече се беше възстановила напълно от емоциите на погребението и приказваше с охотата на човек, свикнал повече да слуша, отколкото да бъде чут. Дебора караше колата с лекота. Ръцете ѝ бяха отпуснати на волана и сините ѝ очи се взираха право в пътя пред нея, но Филикс нямаше никакво съмнение, че умът ѝ е другаде. Тя издаваше възклицания на съчувствие, докато слушаше разказа на мисис Проктър и ѝ отговаряше.

– Какъв ужасен шок за вас двамата! Сигурно сте били страшно притеснена, когато той е закъснял толкова много. Как се случи това?

– Паднал е, като се е спускал по един хълм, някъде към Финчуърди. Фучал е надолу, а някъде по пътя имало счупени стъкла. Разбира се, прерязали са предната му гума, той е изгубил контрол и паднал в канавката. Казах му, че е можел да се убие или да се нарани лошо. И ако беше станало така, господ знае какво щеше да се случи, защото тези пътища са много безлюдни. Може да си лежиш там часове наред и никой да не дойде да те вдигне. Мистър Проктър не обича натоварените пътища за каране на колело и нищо чудно в това. Ако търсиш спокойствие, трябва сам да се погрижиш да го намериш.

– Той много ли обича да кара колело? – попита Дебора.

– Луд е да кара колело. Винаги е бил. Разбира се, сега не прави онези тежки преходи по пътищата. След войната и след бомбардировките. Така правеше, когато беше млад. Но все още обича да кара и обикновено не го виждаме много в събота следобед.

В гласа на мисис Проктър се долови облекчение, което не остана незабелязано от двамата ѝ слушатели. Колело и инцидент правят много добро алиби, помисли Филикс, но той не може да е сериозно заподозрян, ако се е прибрал вкъщи преди дванайсет. Трябва му поне един час да стигне до вкъщи от Мартингейл дори и ако инцидентът е бил инсцениран и той е карал през цялото време. Освен това е трудно да се намери убедителен мотив, тъй като Проктър очевидно не беше намерил за необходимо да убие племенницата си преди да я приемат в „Сейнт Мери“ и не беше имал контакт с нея оттогава, както личи по всичко. Филикс разиграваше в ума си възможността за наследство, което евентуално Сали щеше да получи и което при нейната смърт много удобно щеше да отиде при Берил Проктър. Но дълбоко в себе си той не търсеше убиеца на Сали Джъп, а някого с достатъчно сериозен мотив и възможност да отклони полицейското разследване от по-вероятни заподозрени. Засега това изглеждаше пропаднала надежда що се отнася до съпрузите Проктър, но Дебора очевидно беше решила, че може да се хване някаква диря чрез тях. Факторът време безспорно тревожеше и нея.

– Дочакахте ли съпруга си, мисис Проктър? Към полунощ сигурно сте изпаднали в отчаяние, особено ако той друг път не е закъснявал.

– Обикновено закъсняваше малко и винаги ми казваше да не го чакам, така че аз не го чаках. Ходя на кино с Берил в събота. Ние, разбира се, имаме телевизор и понякога гледаме, но е различно да излезеш от къщи веднъж в седмицата.

– Значи, сте били легнали, когато съпругът ви се е върнал – настоя Дебора тихо.

– Той си имаше ключ, разбира се, затова нямаше смисъл да го чакам. Ако знаех, че ще закъснее толкова много, щеше да бъде различно. Обикновено си лягам към десет часа, когато мистър Проктър го няма. Имайте предвид, че в неделя сутрин няма това бързане, но никога не съм обичала закъсняването вечер. Това казах на полицията. „Никога не съм обичала да закъснявам“, казах аз. Те ме разпитваха и за инцидента с мистър Проктър. Инспекторът прояви съчувствие. „Той се прибра вкъщи почти в дванайсет“, казах им аз. Те видяха, че това е била една тревожна нощ дори Сали да не беше убита.

– Сигурно мистър Проктър ви е събудил, когато се е върнал вкъщи. И вие ужасно сте се разтревожили като сте го видели в такова състояние.

– О, да! Чух го в банята и когато го извиках, той дойде при мене. Лицето му изглеждаше ужасно, страховит зелен цвят, примесен с кръв, и целият трепереше. Не знам как се е прибрал. Станах да му направя чаша чай, докато той се изкъпе. Спомням си времето, защото той извика да ме попита колко е часът. Беше си загубил часовника, разбирате ли, при инцидента, а ние имаме само малкия кухненски часовник и другия в гостната. Той показваше дванайсет без петнайсет и кухненският часовник също. За мене беше шок, уверявам Ви. Трябва да е станало дванайсет и половина, докато си легнем, и не смятах, че ще е в състояние да стане на другия ден. Но той стана както обикновено. Винаги пръв слиза долу и прави чай. Мисля, че никой не прави чай като него и наистина той ми носи горе чаша много хубав чай. Но никога не съм мислила, че ще стане рано тази неделя, като си представях как изглеждаше предишната вечер. И досега не е на себе си. Затова не отиде на предварителното изслушване. А онази сутрин да дойде полицията и да ни каже за Сали. Няма как бързо да забравим онази нощ.

4

Бяха стигнали вече Кенингбъри и дълго чакаха на светофара, който възпираше прииждащите коли от Хай Роуд и Бродуей. Очевидно беше пазарният ден на това пренаселено предградие на Източен Лондон. Тротоарите бяха претъпкани от домакини, които от време на време, сякаш движени от слепи пориви, тръгваха в непрекъснат поток да пресичат на пешеходната пътека. Някогашните редици от къщи от двете страни на пътя сега бяха превърнати в магазини и техните несъразмерни витрини и фасади контрастираха нелепо със скромните покриви и прозорците на горните етажи. Сградата на кметството, сякаш замислена от идиоти, прекалили с алкохол и гражданско съзнание, се издигаше в усамотено великолепие между два бомбардирани обекта, чието възстановяване едва започваше.

Затворил очи срещу жегата и шума, Филикс строго си припомни, че Кенингбъри е едно от по-културните предградия със завидните си обществени услуги и че не всички искат да живеят в тиха джорджианска къща в Гринуич, където речната мъгла се стеле на бели пластове и само най-верните му приятели намират пътя до вратата му. Зарадва се, когато светлината на светофара се смени и под ръководството на мисис Проктър те се придвижиха напред с леки тласъци и поеха наляво от главния път. Тук се видя другото лице на търговския център – жени, натоварени с кошници на път за вкъщи, магазинчета за булчински рокли и фризьорски салони с псевдофренски имена, окачени над прозорци на преустроени гостни стаи. След няколко минути отново завиха по една тиха улица, на която се редяха еднакви къщи в дълга редица докъдето стига погледът. Макар и еднакво построени, те бяха много различни по вид, защото градинките пред тях не си приличаха по нищо. Всичките бяха старателно оформени и поддържани. Някои от собствениците бяха изявили индивидуалността си чрез декоративни дръвчета, миловидни каменни джуджета въдичари или фалшиви алпинеуми, но повечето от тях се бяха задоволили с цветя и ухания, които прикриваха безличието на къщите зад тях. Пердетата показваха, че са избирани внимателно макар и несполучливо, че често са прани и обикновено съчетани със завеси от дантела или мрежа и внимателно спуснати, за да спрат любопитството на улицата. Уиндърмиър Кресънт имаше почтения вид на малко по-изискана улица от съседните, чиито жители са решени да поддържат това превъзходство.

Това, значи, беше домът на Сали Джъп, която за голямо съжаление, беше паднала много под неговите стандарти. Колата спря до бордюра пред номер 17 и мисис Проктър притисна черната си безформена чанта към гърдите си и задърпа вратата.

– Оставете на мен – каза Дебора и се пресегна през нея да отвори вратата. Мисис Проктър се измъкна и започна благодарствени излияния, които Дебора прекъсна.

– Моля Ви, недейте. Ние много се радваме, че дойдох-ме. Искам да помоля за чаша вода, преди да продължим. Знам, че е глупаво, но от шофирането в тази жега много ожаднявам. Наистина само вода. Аз почти нищо друго не пия.

„Недей, за бога!“, помисли си Филикс, когато двете жени изчезнаха в къщата. Той се чудеше какво е решила Дебора сега и се надяваше, че чакането няма да бъде много дълго. Мисис Проктър беше оставена без избор да покани ли доброжелателката си вкъщи. Тя едва ли можеше да изнесе чаша вода на улицата. Въпреки това Филикс беше сигурен, че това нахълтване в дома ѝ не ѝ е приятно. Беше погледнала тревожно към улицата и той си помисли, че времето, с което разполага, изтича бързо, че колата е още там, а трябва да се махне, преди мъжът ѝ да се е прибрал. Тревожността, която беше показала при срещата им на гробището, се беше върнала. Изпита момент на раздразнение към Дебора. Малко вероятно беше упражнението да се окаже полезно и беше срамота да се причинява такава тревога на тази трогателна женица.

Дебора, недокосната от такива изискани чувства, вече влизаше в гостната стая. Вътре едно момиче подготвяше нотите си на пианото, очевидно за да се упражнява, но беше избутана от стаята припряно с поръчката „Донеси чаша вода, мила“, изговорена с изкуствено бодър глас, често използван от родители в присъствието на непознати. Детето тръгна доста неохотно, помисли си Дебора, но не и преди да ѝ отправи преднамерено продължителен поглед. Тя беше твърде обикновено дете, но приликата с умрялата ѝ братовчедка беше очевидна. Мисис Проктър не я беше представила и Дебора се почуди дали това е небрежност поради нервност, или това беше умишлено, за да остави детето в неведение за следобедните похождения на майка си. Ако е така, излиза, че трябва да се измисли някаква история, за да се обясни това посещение, макар че мисис Проктър не правеше впечатление на човек, който е достатъчно изобретателен в това отношение.

Двете седнаха една срещу друга в два фотьойла, всеки от тях с бродерия на облегалката си на момиче в кринолинена рокля и боне на главата, което бере ружи, и пухкави неизползвани възглавници на седалката. Очевидно това беше най-хубавата им стая, използвана само за гости и упражнения по пиано. С мирис на восък за дърво, нови мебели и рядко отваряни прозорци. На пианото имаше две снимки на момичета в балетни рокли, грациозните им тела наведени неестествено в сковани пози, а лицата им застинали в решителна усмивка под венци от изкуствени рози. Едното от тях беше детето, току-що излязло от стаята. Другото беше Сали. Странно как типичната за семейството цветова гама или костна система може да направи един негов член забележителен, а да остави друг с вид, който не говори нищо и не обещава нищо за в бъдеще. Мисис Проктър долови къде се беше спрял нейният поглед.

– Да – каза тя, – направихме всичко за нея. Всичко. Никога не правехме разлика. Тя също взимаше уроци по пиано, същите като Берил, макар че нямаше таланта на Берил. Но винаги се отнасяхме към тях по един и същи начин. Ужасно е как всичко това свърши. Тази другата снимка направихме след кръщенето на Берил. На нея сме аз, мистър Проктър, бебето и Сали. Тя беше едно малко хубаво човече тогава, но не остана такава.

Дебора се приближи към снимката. Групата позираше сковано – седнали на тежки резбовани столове на един измислен фон на драпирани завеси, заради които снимката изглеждаше по-стара, отколкото беше. Мисис Проктър, по-млада и по-закръглена, държеше детето си непохватно и изглеждаше притеснена в новите си дрехи.

Сали гледаше намръщено. Съпругът беше застанал зад тях, опрял ръцете си с ръкавици собственически на облегалките на столовете. Имаше нещо неестествено в стойката му, а лицето му не изразяваше нищо. Дебора го разгледа внимателно. Беше сигурна, че го е виждала някъде и преди, но опитът ѝ да го разпознае не сполучи и я затрудни. Всъщност лицето му беше незабележително, а снимката беше правена преди повече от десет години. Тя се отдалечи разочарована. Снимката ѝ беше разкрила много малко и тя вече не знаеше какво беше помислила, че ще научи от нея.

Берил Проктър се върна с чаша вода, една от най-хубавите чаши, сложена върху малък поднос от папиЂ машЂ. Не се запознаха официално и докато пиеше водата, Дебора усещаше, че и двете искаха тя да си отиде. Изведнъж и на нея ѝ се прииска да излезе от къщата и да се освободи от тях. Импулсивното ѝ идване тук беше неразбираемо. Тя се беше подвела от скука, надежда и най-вече от любопитство. Сали мъртва беше по-интересна от Сали жива и тя беше поискала да види от какъв дом Сали беше отхвърлена. Това любопитство сега изглеждаше самона-деяно, а влизането ѝ в къщата беше нежелано и тя не искаше да го удължава.

Тя се сбогува и се върна при Филикс. Той седна зад волана и не си казаха нищо, докато градчето не остана зад тях и колата не се изплъзна от пипалата на предградието и навлезе в полето.

– Е – каза Филикс най-накрая, – струваше ли си усилието да се правиш на детектив? Сигурна ли си, че искаш да продължаваш така?

– Защо не?

– Само защото можеш да откриеш факти, които би предпочела да не знаеш.

– Като например, че в семейството ми има убиец?

– Не съм казал това.

– Ти старателно избягваше да го кажеш. Но аз предпочитам честността пред тактичността. Това е, което си мислиш, нали?

– Говорейки като убиец, признавам, че това е възможно.

– Ти си участвал в съпротивата. Това не е било убийство. Не си убивал жени.

– Убих две. Признавам, че беше при стрелба, не чрез удушаване. Навремето изглеждаше чисто.

– Това убийство също беше чисто – за някого.

– Защо тогава да не го оставим на полицията? Най-голямата им трудност ще бъде да съберат достатъчно доказателства, за да оправдаят повдигането на обвинение. Ако започнем да се намесваме, може само да им поднесем доказателството, което търсят. Случаят е широко отворен. Стивън и аз влязохме през прозореца на Сали. Така може да постъпи почти всеки. Повечето хора в селото сигурно знаят къде стои стълбата. Доказателството за заключената врата е неоспоримо. Както и да е влязъл убиецът, не е излязъл през вратата. Единствено приспивателното свързва това престъпление с Мартингейл. От нищо не следва, че между тези две неща има връзка. А дори и да има, и други хора може да са имали достъп до тези хапчета.

– Не разчиташ ли прекалено много на съвпадения? – попита Дебора студено.

– Съвпадения се случват всеки ден. Всеки съдебен състав ще може да измисли половин дузина примери от собствения си опит. Най-вероятното тълкуване на фактите засега е, че някой познат на Сали е влязъл през прозореца и я е убил. Той може да е използвал стълбата или да не я е използвал. Има драскотини по стената сякаш като се е спускал по водосточната тръба, се е пуснал чак когато е бил съвсем близо до земята. Полицията може да е забелязала всичко това, но едва ли може да установи, кога точно е издраскана стената. Сали може да е приемала и други посетители преди него.

– Това изглежда интересно, но някак си не се вписва. Бих искала да го повярвам за доброто на всички нас, но не мога. Никога не съм харесвала Сали, но не вярвам, че е била леко момиче. Не искам сигурност на такава цена – да се очерни името на горкото момиче сега, когато не може да се защити.

– Мисля, че си права за нея – каза Филикс. – Но не те съветвам да подаряваш на инспектора твоето мнение. Нека той сам направи психологическа оценка на Сали. От целия случай може нищо да не излезе, ако запазим самообладание и не приказваме много. Хапчетата са най-голямата опасност. Скриването на шишенцето прави двете неща свързани. Но дори и да е така, хапчето беше сложено в твоята чаша. Всеки може да е направил това.

– Дори и аз.

– Дори и ти. Но може да го е сложила Сали. Може да ти е взела чашата, за да те подразни. Мисля, че точно това е направила. Може да е сложила хапчето в своето какао не за друго, а просто от желание за една спокойна нощ. Дозата не е била фатална.

– Тогава защо шишенцето е било скрито?

– Нека да предположим, че то е било скрито от някой, който погрешно е смятал, че приспивателното и убийството са свързани, и е искал да укрие този факт или от някой, който знае, че не са свързани, но иска да набеди семейството. Тъй като беше намерено на място, категорично свързано с теб, може да приемем, че въпросната личност е искала да набеди точно теб. Приятни мисли ще имаш, докато си на път.

Вече изкачваха хълма над Литъл Чадфлийт. Под тях лежеше селото, а над дърветата зърнаха високите сиви комини на Мартингейл. Наближавайки имението, потиснатостта и страхът, които донякъде пътуването беше успокоило, сега ги притиснаха като черен облак.

– Ако не разкрият това престъпление – каза Дебора, – представяш ли си наистина как живеем щастливо в Мартингейл? Мислиш ли си, че трябва да знаеш истината? Честно ми кажи, никога ли не си бил убеден, че Стивън го е извършил или аз?

– Ти? Не и с тези ръце и с този маникюр. Не забеляза ли, че е използвана значителна сила и че шията ѝ беше наранена, но без следи от драскотини? Една възможност е да е бил Стивън. А също така Катерин, майка ти и Марта. И аз. Изобилието от заподозрени е нашата най-голяма защита. Нека Далглийш си избере. А колкото до това да не живеем в Мартингейл, ако престъплението не бъде разкрито – представям си, че тази къща е била свидетел на не едно насилие през последните триста години. Не всичките ти предшественици са водили образцов редовен живот, някои от тях са умирали от ръка на убиец, пък макар и свещеници. След двеста години смъртта на Сали Джъп ще бъде една от легендите, които се разказват на Хелоуин, за да се плашат правнуците ти. Ако наистина не можеш да понасяш Мартингейл, винаги имаш Гринуич. Няма да ти досаждам с това пак, знаеш какво чувствам.

Гласът му беше почти безизразен. Ръцете му държаха леко волана, а очите му все още гледаха напред в пътя съсредоточено, но спокойно, без напрежение. Той сигурно беше разбрал, какво мисли тя, защото каза:

– Не се тревожи за това. Няма да усложня нещата повече, отколкото мога да помогна. Просто не искам тези яки типове, с които ти се забавляваш, да разберат погрешно моя интерес.

– Ще ме искаш ли, Филикс, ако реша да избягам от тебе?

– Това не е ли мелодраматично? Какво друго са правели повечето от нас през последните десет години? Но ако искаш брак, за да избягаш от Мартингейл, жертвата ти може да се окаже ненужна. Като излизахме от Кенингбъри, се разминахме с Далглийш и един от неговите хора. Предполагам, че са тръгнали да правят същото като нас. Твоята подозрителност към Проктър може да не се окаже погрешна, в края на краищата.

Закараха мълчаливо колата в гаража и влязоха в хладния хол. Катерин Бауърс се качваше по стълбите. Носеше поднос, покрит с ленена кърпа, и беше облечена в бялата найлонова престилка, която обикновено слагаше, когато обслужваше Саймън Макси. Изглеждаше стегната, енергична и добре. Никога не е приятно да видиш друг човек да изпълнява компетентно и явно задължения, които съзнанието ти казва, че са твои, и Дебора беше достатъч-но почтена да разпознае причината за своето раздразнение. Опита се да го скрие с необичаен за нея пристъп на увереност.

– Погребението беше ужасно, нали Катерин? Много съжалявам, че Филикс и аз изчезнахме така. Закарахме мисис Проктър у дома ѝ. Имах внезапен порив да припиша убийството на злия вуйчо.

Катерин не се впечатли.

– Попитах инспектора за вуйчото, когато той ме разпитваше втория път. Каза, че полицията е отхвърлила възможността мистър Проктър да е убил Сали. Не обясни защо. Оставям тази работа на него. Един господ знае колко работа има тук.

Тя продължи. Загледана след нея, Дебора каза:

– Може и да съм немилостива, но ако някой в Мартингейл е убил Сали, предпочитам това да е била Катерин.

– Едва ли е възможно – каза Филикс. – Не мога да си представя, че е способна на убийство.

– А останалите от нас са способни, дори майка ми?

– Особено тя, така мисля, ако e сметнала, че е необходимо.

– Не ти вярвам – каза Дебора. – Но дори и да е така, виждаш ли я как не казва нищо, докато полицията преобръща Мартингейл и хора като мис Лидъл и Дерек Пулан са заподозрени?

– Не – отговори Филикс. – Не я виждам.

Глава седма

1

Роуз Котидж на Несингфорд Роуд беше селска къща от края на осемнайсети век, която изглеждаше чаровна и прастара и подвеждаше минаващите с коли по пътя, че от нея може да се направи нещо ценно. В ръцете на семейство Пулън тя беше заприличала на едно от хилядите градски общински жилища. Голям гипсов модел на немска овчарка заемаше цялото пространство пред прозореца в гостната. Зад него дантелените завеси бяха елегантно дръпнати и вързани със синя панделка. От вратата се влизаше направо в стаята. Тук благоразумието беше отстъпило на слабостта на семейство Пулън към модерния декор и резултатът беше особено дразнещ и чудат. На едната стена имаше дизайн с розови звезди на син фон. Отсрещната стена беше в същия розов цвят. Столовете бяха тапицирани с материя на райета, очевидно избирана да подхожда на розовото. Мокетът беше бледорозов и пострадал от неизбежните влизания и излизания на крака в кални обувки, нищо не беше чисто, нищо не беше направено така, че да издържи, нищо не беше просто и открито. На Далглийш всичко му се стори дълбоко потискащо.

Дерек Пулън и майка му си бяха вкъщи. Мисис Пулън не прояви нито една от обичайните реакции към полицаи, които идват да разследват убийство, а ги засипа с купища думи за добре дошли, сякаш беше останала вкъщи специално за да ги посрещне и дълго беше чакала да се поя-вят. Изреченията ѝ следваха едно след друго. Очарована от срещата... брат ѝ, полицейски инспектор... сигурно са чували за него... Джо Пулън в Баркингуей... винаги е по-добре да се каже истината на полицията... не че има какво да се казва... горката мисис Макси... не могла да повярва, когато мис Лидъл ѝ казала... дошла си вкъщи и казала на Дерек и той също не повярвал... не е такова момиче, което свестен мъж ще поиска... много горди били семейство Макси... момиче като нея си търсело белята. Докато говореше, бледите ѝ очи шареха по лицето на Далглийш, но в тях нямаше разбиране. Зад нея стоеше синът ѝ в очакване на неизбежното.

И така, Пулън беше научил за годежа късно в събота вечерта, макар че, както полицаите вече бяха установили, той прекарал вечерта в театър Роял, Стратфорд, с колеги от службата си, а не на празненството.

Далглийш трудно убеди словоохотливата мисис Пулън да се оттегли в кухнята и да остави сина си да отговаря сам, но на помощ му дойде момчето, което настоя ядосано тя да се махне. Той очевидно беше очаквал тяхното посещение. Когато Далглийш и Мартин влязоха в стаята, той беше станал от стола си и ги посрещна с трогателна храброст на мъж, който ги е дочакал с последни сили. Далглийш го подхвана внимателно. Все едно че му беше син. Мартин беше виждал тази техника и преди. Той я прилагаше при нервни, емоционални хора, особено ако те се чувстваха виновни. Вината, мислеше Мартин, е странно нещо. Това момче вероятно не е направило нищо по-лошо от това да се срещне със Сали Джъп за една целувка и прегръдка, но нямаше да намери спокойствие, докато не каже това пред някого. От друга страна, можеше и да е убиец. Ако беше, щеше да си държи устата затворена малко по-дълго. Но накрая щеше да се предаде. Скоро щеше да види в Далглийш търпелив, неосъждащ и всесилен баща изповедник, за какъвто копнееше. И тогава щеше да бъде трудно за стенографа да обхване потока от себеупреквания и вина. Накрая се оказваш предаден от себе си, от собствения ум. Далглийш знаеше това най-добре от всички. Имаше моменти, когато сержант Мартин, който не беше особено чувствителен, усещаше, че работата на един детектив не е особено приятна.

Но засега Пулън устояваше добре на разпита. Приз-на, че е минал покрай Мартингейл късно в събота вечер. Учел за изпит и обичал да подиша чист въздух, преди да си легне. Често излизал късно на разходки. Майка му можела да потвърди това. Взе венецуелския плик, намерен в стаята на Сали, вдигна очилата на челото си и се втренчи късогледо в надрасканите дати. Тихо призна, че почеркът е негов. Пликът бил от приятел от Южна Америка, с когото си пишели. Използвал плика, за да запише кога може да се види със Сали Джъп. Не можел да си спомни кога ѝ го е дал, но датите на него се отнасяли до техните срещи през миналия месец.

– Тя си заключваше вратата и после слизаше по водосточната тръба, нали? – попита Далглийш. – Не трябва да се страхуваш, че ще предадеш доверието ѝ в тебе. Ние намерихме нейните отпечатъци по тръбата. Какво правехте на тези срещи?

– Ходихме на разходка в градината един или два пъти. Най-често седяхме в старата плевня срещу стаята ѝ и говорехме. – Сигурно си бе въобразил, че Далглийш го гледа невярващо, защото лицето му пламна и той каза в своя защита: – Не сме правили любов, ако това си мислите. Предполагам, че полицаите виждат мръсни намерения у всеки, но тя не беше такава.

– Каква беше? – попита тихо Далглийш. – За какво говорехте?

– За какво ли не. За всичко на практика. Мисля, че тя беше самотна за човек на нейните години. Не беше щастлива в „Сейнт Мери“, но там имаше други момичета, с които да се посмее. Чудесно имитираше. Почти чувах как говори мис Лидъл. Разправяше също така за дома си. Родителите ѝ загинали във войната. Всичко щяло да бъде различно, ако били живи. Баща ѝ бил от университета и тя щяла да има различен дом от дома на леля си. Образован... ами, различен.

Далглийш си помисли, че Сали Джъп е била млада женя, която е обичала да развихря въображението си и в лицето на Дерек Пулън е намерила поне доверчив слушател. Но в тези срещи имаше и още нещо, което Пулън предпочиташе да не каже. Момичето го е използвало за нещо. Но за какво?

– Ти си се грижил за детето ѝ, когато тя е отишла в Лондон в четвъртък, преди да умре? Това беше изстрел напосоки, но Пулън дори не се изненада, че Далглийш знае.

– Да. Аз работя в общината и мога да ползвам по един ден отпуск от време на време. Сали каза, че иска да отиде до града и аз не виждах защо да не отиде. Предполагах, че иска да гледа някой филм или да иде на пазар. Другите майки могат.

– Изглежда странно, че Сали не е оставила детето си в Мартингейл, ако е искала да отиде в Лондон. Мисис Бултитафт сигурно е била готова да го гледа понякога. Цялата тази тайнственост едва ли е била необходима.

– На Сали ѝ харесваше така. Обичаше нещата да са тайнствени. Мисля, че най-голямото ѝ удоволствие беше да се измъква тайно през нощта. Понякога чувствах, че това не я радва истински. Притесняваше се за бебето или просто ѝ се спеше, но нещо я караше да го прави. На другия ден ѝ беше приятно, че го е направила и не са я хванали.

– Не ѝ ли каза, че ще загазите и двамата, ако ви открият?

– Не виждам как аз можех да пострадам от това – каза Пулън раздразнено.

– Мисля, че се правиш на по-наивен, отколкото си. Готов съм да повярвам, че ти и мис Джъп не сте били любовници, защото мисля, че знам кога хората казват истината и защото това, което казваш, съвпада с това, което аз знам засега за вас двамата. Но не се заблуждавай, че другите хора ще проявят такова разбиране. Фактите се поддават на едно очевидно тълкуване и повечето хора ще се хванат за него, особено при стеклите се обстоятелства.

– Така е. Просто защото има незаконно дете, значи е нимфоманка. – Момчето изговори последната дума старателно, сякаш я беше научил наскоро и още не я беше употребявал.

– Знаеш ли, аз се съмнявам дали те ще разберат какво значи тази дума. Хората може да мислят гадни неща и е странно колко често тези гадни неща имат основания. Не мисля, че Сали Джъп е била много честна с тебе, когато е използвала плевнята, за да избяга от Мартингейл. Сигурен съм, че и ти си го мислил това.

– Да, така е. – Момчето погледна нещастно встрани и Далглийш зачака. Чувстваше, че има още нещо, което трябва да бъде обяснено, но Пулън беше оплетен в собствената си неспособност да се изразява и фрустриран от трудността да обясни какво е това момиче, което е познавал – живо, весело, безразсъдно – на двама полицаи, които никога не са я виждали. Трудността беше лесно разбираема. Той не се съмняваше как разказът на Пулън ще прозвучи пред едно съдебно жури и се радваше, че никога няма да трябва да убеждава дванайсет добри и честни мъже, че Сали Джъп, млада, красива и вече изпаднала в немилост, се е измъквала от стаята си нощем и е оставяла бебето си само, макар и за кратко, единствено заради удоволствието от интелектуалните дискусии с Дерек Пулън.

– Намеквала ли е мис Джъп пред тебе, че се страхува от някого или че има врагове? – попита той.

– Не. Тя не беше достатъчно важна, за да има врагове.

„Не е била до събота вечер, вероятно“, помисли си Далглийш.

– Никога ли не е разкривала истината за детето пред тебе, кой е бащата например?

– Не. – Момчето беше преодоляло ужаса си и гласът му прозвуча сърдито.

– Тя каза ли ти защо иска да отиде в Лондон в четвъртък следобед?

– Не. Помоли ме да гледам Джими, защото ѝ беше дош-ло да гуша да го разкарва в количката из гората и искаше да се махне от селото. Разбрахме се, че ще ми го предаде на гарата на Ливърпул Стрийт. Донесе сгъваемата количка и аз го заведох в парка Сейнт Джеймс. Вечерта ѝ го върнах и пътувахме обратно поотделно. Не искахме да дадем храна за приказки на селските клюкари.

– Никога ли не си мислил, че тя може да се влюби в тебе?

– Знаех много добре, че няма.

Той хвърли бърз поглед към Далглийш и след това, сякаш изненадан от себе си, довери:

– Не ми даваше дори да я докосна.

Далглийш изчака малко и след това каза тихо:

– Това не са постоянните ти очила, нали? Какво стана с другите, които обикновено носиш?

Момчето рязко свали очилата от носа си и закри стъклата с ръце в отчаян и безсмислен жест. След това, осъзнавайки значението на този инстинктивен жест, бръкна в джоба си за носна кърпа и демонстративно започна да бърше стъклата на очилата.

Ръцете му се разтрепериха, когато сложи очилата обратно на носа си, където те застанаха накриво, а гласът му стана дрезгав от страх.

– Загубих ги. Искам да кажа, че ги счупих. На поправка са.

– По същото време ли ги счупи, когато получи тази синина над окото?

– Да. Блъснах се в едно дърво.

– Наистина ли? Дърветата тук изглеждат странно опасни. Доктор Макси си ожулил кокалчетата на пръстите в кората на едно от тях, така ми каза. Може ли да е същото дърво?

– Неприятностите на доктор Макси нямат нищо общо с мене. Не знам какво искате да кажете.

– Мисля, че знаеш – каза Далглийш тихо. – Искам да те помоля да премислиш това, за което говорихме, и после да напишеш показанията си и да ги подпишеш. Не е толкова спешно. Знаем къде да те намерим, ако ни потрябваш. Поговори с баща си, когато се върне. Ако някой от двама ви иска да ме види, кажи ми. И помни това: някой е убил Сали. Ако не си бил ти, тогава няма нищо, от което да се страхуваш. Както и да е, надявам се, че ще намериш куража да ми кажеш, каквото знаеш. – Той изчака малко, но очите му срещнаха само оцъклен втренчен поглед на страх и решителност. След минута той се обърна и подкани Мартин да го последва.

Половин час по-късно иззвъня телефонът в Мартингейл. Дебора, понесла таблата с храна за баща си през хола, спря, опря я на хълбок и вдигна слушалката. Минута по-късно тя подаде глава през вратата на гостната.

– За теб е, Стивън. Телефонът. Дерек Пулън, представи си.

Стивън, върнал се неочаквано само за няколко часа, не вдигна очи от книгата, но Дебора можа да види внезапното застиване в движенията му и лекото напрягане в гърба му.

– О, господи! Какво иска?

– Тебе иска. Звучи разтревожен.

– Кажи му, че съм зает, Деб.

Дебора предаде тази новина с любезни думи. Гласът някъде от другия край на линията стана силен и неразбираем. Отдалечила слушалката от ухото си, Дебора издаваше успокоителни звуци и усети как в нея напира истеричен смях, който тези дни не можеше никак да заглуши Тя се върна в гостната

– По-добре ела, Стивън. Той наистина не е добре. Какви, по дяволите, си ги вършил? Той казва, че полицията го е разпитвала.

– Това ли е всичко? Не разпитват само него. Кажи му, че с мене се занимаваха цели шест часа и не са свършили още. Кажи му да си държи устата затворена и да спре да плещи.

– Не е ли по-добре ти сам да му кажеш – предложи Дебора с кротък глас. – Ти на мен ми нямаш доверие, а какво остава за него.

Стивън изруга тихо и тръгна към телефона. Докато се опитваше да вземе таблата в две ръце, Дебора чу неговите възражения и увещания.

– Добре. Добре. Кажи им, щом искаш. Не те спирам. Те все едно сигурно подслушват този разговор... Не, всъщност не съм, но това не бива да ти влияе... Ама какъв джентълмен си, а! Мили приятелю, не ме интересува какво им казваш, или кога или как, само не ставай такъв досадник, за бога!

Като се отдалечаваше по коридора, Дебора си помисли тъжно „Стивън и аз сме се отдалечили толкова много един от друг, че направо мога да го питам дали не е убил Сали, без да съм сигурна какъв отговор ще получа“.

2

Далглийш и Мартин седяха в малкия салон на Мунрейкърс Армс в това състояние на наситеност, лишена от задоволство, което настъпва след лошо ядене. Бяха им разправяли, че мисис Пигот, която заедно със съпруга си държеше заведението, е известна със своята непретенциозна, но добра кухня и щедри порции. Това изказване беше прозвучало заплашително в ушите на мъжете, чиито пътувания ги бяха приучили на рисковете, които носи непретенциозната, но добра английска кухня. Вероятно Мартин беше най-пострадалият. Военната му служба във Франция и Италия го беше научила да цени вкуса на континенталната кухня и винаги, когато беше във ваканция в чужбина, той ядеше на воля. Повечето от свободното му време и всичките му спестени пари отиваха по този начин. Той и веселата му предприемчива жена бяха ентусиазирани и непридирчиви пътешественици, убедени в това, че всички ги разбират, приемат и хранят добре почти на всеки ъгъл в Европа. Досега, колкото и да е странно, никога не бяха оставали разочаровани. Седнал със силно стомашно неразположение, Мартин се отдаде на спомени по cassoulet de Toulouse[8] и замечта за poulard en vessie[9], които беше опитал за първи път в един скромен хотел в Ардеш, Южна Франция. Изискванията на Мартин бяха и по-прости, и по-точни. Той просто обичаше проста английска храна, добре сготвена.

За Мисис Пигот се знаеше, че е майстор на супите. Това беше вярно, доколкото разбъркваше готовата смес достатъчно, за да няма бучки. Дори изпробваше нови вкусове и този ден беше съчетала в гъста смес, по която лъжицата плуваше, доматена (оранжева) супа и говежди (червеникаво-кафяв) бульон, чийто вкус и цвят стряскаше едновременно и небцето, и очите. Супата беше последвана от две овнешки пържоли артистично сгушени на хълм от картофи, заобиколен с грахови зърна от консерва, по-големи и по-лъскави от всеки грах, излязъл от шушулка. Имаха вкус на соево брашно. От тях се стичаше зелена боя, с цвят неприличащ на никой познат зеленчук, и се смесваше неприятно със соса на пържолите. Последва пай с ябълки и касис, в който двата плода и тестото се бяха срещнали едва в чиниите им, поставени там лично от мисис Пигот и щедро залети със синтетичен яйчен крем.

Мартин спря да съзерцава кулинарните ужаси и се съсредоточи върху належащите въпроси.

– Любопитно е, сър, че доктор Макси е извикал мистър Хърн да му помогне за стълбата. А тя е такава, че здрав мъж може сам да се справи с нея. До старата конюшня най-бързо се стига по задните стълби. Вместо това той отива да намери Хърн. Сякаш е искал да има свидетел при откриването на тялото.

– Това е възможно, разбира се. Дори да не е убил момичето, може да е искал да има свидетел, независимо какво ги чака в стаята. Освен това е бил по пижама и халат. Едва ли това е най-удобното облекло за катерене по стълби и влизане през прозорец.

– Сам Бокок потвърди разказа на доктор Макси до известна степен. Това може да се окаже от голямо значение, когато се установи точният час на смъртта. От това става ясно, че той е казал истината поне по този въпрос.

– Сам Бокок ще потвърди каквото и да кажат семейство Макси. Този човек е подарък за защитата. Освен това той има естествената дарба да казва малко, като създава впечатлението за напълно неподкупна и абсолютна истинност. Той искрено вярва, че семейство Макси са невинни. Ти го чу. „Те са добри там горе в къщата.“ Просто оповестяване на истината. Той ще поддържа това твърдение дори и пред Всевишния в деня на Страшния съд. Затова и затворът Олд Бейли няма да го изплаши.

– Аз го мислех за честен свидетел, сър.

– Разбира се, Мартин. Но щеше да ми бъде по-симпатичен, ако не ме гледаше с онова подигравателно изражение, едновременно с насмешка и съжаление, каквото съм виждал и преди изписано по лицата на стари хора от село. Ти си от село. Значи, можеш да го обясниш.

Мартин можеше, но по природа беше такъв, че дискретността отдавна бе взела превес над смелостта му.

– Изглеждаше много музикален възрастен джентъл-мен. Имаше хубав грамофон. Беше странно да видиш толкова модерна уредба в такава барака.

Грамофонът, заобиколен от лавици с дългосвирещи плочи, изглеждаше наистина нелепо във всекидневната, където почти всичко беше наследено от миналото. Бокок очевидно споделяше уважението на обикновения селски човек към чистия въздух. Двата малки прозореца бяха затворени; всъщност по нищо не си личеше да са били отваряни някога. Книжните тапети с преплетени и увехнали рози говореха за една друга епоха. В безпорядъчно изобилие бяха изложени трофеи и сувенири от Първата световна война, отряд полицаи на коне, медали в рамка под стъкло, репродукция на крал Джордж V и неговата кралица в скандално ярки цветове. Имаше семейни снимки с роднини, от които за никой, случайно попаднал на тях, не ставаше ясно кой кой е. Баща или дядо на Бокок беше младият сериозен мъж с брада и мустаци с неговата булка от епохата на Едуард VII? Той дали наистина помнеше с чувство за семейна принадлежност тези групи от мъже с бомбета в цвят сепия, облекли най-хубавите си неделни дрехи редом с техните съпруги и дъщери с големи бюстове? На камината имаше по-нови снимки. Стивън Макси, горд на първото си рошаво пони и до него Бокок, който макар и по-млад, не може да бъде сбъркан. Дебора Макси с плитки, наведена от седлото, получава значка на състезател. Въпреки тази смесица от старо и ново в стаята личеше дисциплинираната грижа на стария войник към личните му вещи.

Бокок ги посрещна с достойнство. Той пиеше чая си. Макар че живееше сам, имаше женския навик да слага на масата наведнъж всичко, което имаше за ядене, вероятно за да задоволи вкуса на всички. Имаше един хляб с препечена кора, паничка с конфитюр и лъжица в нея, стъклен буркан с цвекло на парчета и друг буркан със зелен лук и една краставица, сложена небрежно в гърлото на една малка кана. В средата на масата имаше купа със зелена салата, за мястото на която спореше очевидно домашно правен кекс. Далглийш помнеше, че дъщерята на Бокок е омъжена за фермер в Несингфорд и наглежда баща си. Кексът вероятно беше израз на синовен дълг. В допълнение на това изобилие имаше знаци – във въздуха и наоколо – че Бокок току-що е ял пържена риба и картофи.

Далглийш и Мартин бяха настанени в тежките фотьойли от двете страни на камината – дори в този топъл юлски ден в нея гореше огън, като трептящият пламък беше едва различим на слънчевата светлина от западния прозорец – и им беше предложен чай. След всичко това Бокок очевидно реши, че задълженията на гостоприемството са изпълнени и е време гостите да изяснят по каква работа са дошли. Той продължи да си пие чая, като чупеше залци хляб със слабите си загорели ръце, хвърляше ги разсеяно в устата си и ги сдъвкваше съсредоточен в мълчание. Не казваше нищо. Отговаряше на въпросите на Далглийш, след като ги обмисляше, и така оставяше впечатлението, че по-скоро му липсва интерес, отколкото, че не желае да съдейства, гледаше двамата полицаи изпитателно, без да скрива, че му е забавно, което смущаваше и много дразнеше Далглийш, докато тапицерията на фотьойла го бодеше по бедрата, а по лицето му течеше пот от жегата.

Продължителното разпитване не доведе до нищо ново, нищо неочаквано. Стивън Макси е бил тук в къщата предишната вечер. Пристигнал е по време на новините в девет часа. Бокок не можа да каже кога си е отишъл. Било е късничко. Мистър Стивън ще може да каже. Много късно ли?

– Да, след единайсет, може би и доста по-късно.

Далглийш отбеляза сухо, че без съмнение, мистър Бокок ще си припомни по-точно, след като помисли малко по този въпрос. Бокок призна, че това е много възможно. За какво бяха говорили?

– Слушахме Бетовен, най-вече. Мистър Стивън не е много разговорлив. – Бокок говореше сякаш ненавиждаше собствената си словоохотливост и уморителната бъбривост на света изобщо и специално на полицаите. Нямаше нищо друго. Той не бил забелязал Сали на празненството, видял я малко по-късно следобед, когато с бебето на ръце се качила на един от конете, и по-късно към шест часа, когато балонът на едно дете от неделното училище се закачил на един бряст и мистър Стивън донесъл стълбата да го свалят. Сали била с него тогава заедно с детето си в количката. Бокок помнеше, че е държала долния край на стълбата. Повече не я беше виждал. Да, беше видял младия Джони Уилкокс. Това е било около четири без десет. Измъквал се е от шатрата, в която се сервирал чаят. Когато се прокрадвал край шатрата, носел пакет, който изглеждал подозрителен. Не спрял момчето. Младият Уилкокс бил горе-долу добро момче. Момчетата никак не обичали да помагат за чая. Бокок, като бил малък, също не обичал тази работа. Ако Уилкокс е казал, че е излязъл от шатрата в четири без десет, малко се е объркал, това е обяснението. Това момче е работило не повече от половин час. Ако старият човек се чудеше защо полицията се интересува от Джон Уилкокс и неговите хитрини, той с нищо не издаваше това. На всички въпроси на Далглийш беше отговорено еднакво спокойно и искрено. Той не знаеше нищо за годежа на мистър Макси и не беше чул никакви приказки за това в селото – нито преди, нито след убийството.

– Има хора, които могат всичко да кажат. Няма никаква причина да се говори такова нещо. Хората в къщата там горе са добри.

Това беше последната му дума. Без съмнение, ако беше говорил със Стивън Макси и знаеше какво се търси, щеше да си спомни ясно по кое време Макси си беше тръгнал предишната вечер. В момента беше уморен. Но беше ясно на кого е верен. Те го оставиха все така да яде, седнал самотен и впечатляващ сред музиката и спомените си. Не – каза Далглийш. – Няма да научим нищо полезно от Бокок за семейство Макси. Ако младият Макси си е търсил съюзник, той е знаел къде да отиде. Ние обаче спечелихме нещо. Ако Бокок е прав за времето, със сигурност е по-вероятно той да е по-точен от Джони Уилкокс за часа. Срещата в плевнята се е състояла вероятно преди четири и половина следобед. Съвпада с онова, което знаем за движенията на Сали по-късно, в това число сцената в шатрата с чая, в която тя се появява със същата рокля като на мисис Риско. Джъп не е била забелязана с тази рокля преди това от никого, следователно трябва да се е преоблякла след разговора в плевнята.

– Това е смешно, сър. Защо да чака дотогава?

– Може да е купила роклята, за да се покаже с нея пред хората при някакъв случай. Може би нещо се е случило по време на този разговор, което я е освободило в бъдеще от всякаква зависимост от Мартингейл. Можела е да си позволи една последна дързост. От друга страна, ако е знаела преди последната събота, че ще се омъжи за Макси, тогава се предполага, че е свободна да бъде дръзка, когато си иска. Има едно любопитно противоречие в показанията около предложението за брак. Ако вярваме на мистър Хинкс, и защо не, Сали Джъп със сигурност е знаела, че ще се омъжи за някого, когато го е срещнала миналия четвъртък. Трудно ми е да повярвам, че е имала наум цели двама кандидати за съпруг, а на практика няма и следа от такова изобилие. И докато обсъждаме любовния живот на младия Макси, ето нещо, което не си видял.

Той му подаде тънък лист хартия за писма. На нея беше изписано името на малък крайбрежен хотел.

Уважаеми господине,

Въпреки че трябва да се грижа за репутацията си и нямам особено желание да се намесвам в работата на полицията, мисля, че мой дълг е да ви информирам, че мъж на име Макси пренощува в хотела на 24 май с една дама, която той посочи за негова съпруга. Виждала съм снимка в Ивнинг Кларион на доктор Макси, който е замесен в убийството в Чадфлийт и за когото вестниците пишат, че е ерген, и той е същият човек. Не съм виждала снимка на убитото момче, затова за нея не мога да кажа, но си помислих, че съм длъжна да ви уведомя за горенаписаното. Разбира се, то може да не означава нищо, а аз не желая да се забърквам в никакви неприятности и ще ви бъда благодарна, ако името ми не бъде замесено, както и името на моя хотел, където винаги са отсядали само отбрани хора. Мистър Макси беше тук само за една нощ и двамата бяха много тихи, но съпругът ми смята, че е наш дълг тази информация да стигне до вашето внимание. И разбира се, оставам без всякакви предубеждения,

Искрено ваша, Лили Бъруд (мисис)

– Дамата изглежда странно загрижена за моралния си дълг – каза Далглийш, – и ми е малко трудно да схвана какво иска да каже с „без всякакви предубеждения“. Имам чувството, че съпругът ѝ има голям принос в писмото, включително с фразеологията, без да се осмели да се подпише отдолу. Както и да е, изпратих онзи нетърпелив младок, Робсън, при тях да провери нещата и не се съмнявам, че много се е забавлявал. Успял е да ги убеди, че въпросната вечер изобщо не е свързана с убийството и за хотела ще бъде най-добре, ако цялата история се забрави. Но работата не е толкова проста. Робсън взел няколко снимки със себе си, направени на църковния празник и те потвърдили една интересна теория. Имаш ли идея, с кого е прегрешил младият Макси?

– Може ли да е мис Бауърс, сър?

– Може. Мислех, че ще те изненадам с това.

– Ами, сър, ако е била някоя тукашна, няма как да не е тя. Няма никакви доказателства, че доктор Макси и Сали Джъп са имали връзка. Това в хотела е станало преди една година.

– Значи, не си склонен да обръщаш много внимание на това писмо?

– Ами за младите днес тези неща не са кой знае какво; мене обаче са ме учили на друго.

– Работата не е в това, че младите се отдават на греха, а в това, че много по-леко го понасят. Нямаме никакви доказателства, че мис Бауърс се чувства така. Като нищо може да е много наранена от това, което стана. Не ми прави впечатление на разкрепостена личност, много е влюбена и не прикрива този факт особено умно. Мисля, че отчаяно иска да се омъжи за доктор Макси и шансът ѝ става по-голям от събота вечер насам. Тя е присъствала на сцената в гостната. Знаела е какво ще загуби.

– Мислите ли, че всичко продължава, сър? – Сержант Мартин никога не можеше да говори направо за греховете на плътта. Беше видял и чул достатъчно през трийсетте години работа в полицията, за да загуби всичките си илюзии, но сърцето му беше кораво и в същото време нежно и никога не повярва, че мъжете са толкова зли или толкова слаби, колкото животът непрекъснато показваше.

– Мисля, че е много малко вероятно. Този уикенд може би е бил единствената възможност за отдаване на страстите. Може би не всичко е протекло както трябва. Може би е било, както ти нелюбезно предлагаш, обикновена дреболия. Но са станали усложнения. Катерин Бауърс е жена, която казва на мъжа си, че ще направи всичко за него и понякога го прави.

– Дали обаче е знаела за хапчетата, сър?

– Никой не споменава да ѝ е казал и аз мисля, че тя наистина нищо не знае. Сали Джъп може да ѝ е казала, но те не са били в особено добри отношения, фактически не са били в никакви отношения, доколкото разбирам, и ми се струва малко вероятно да са говорили. Но това не доказва нищо. Мис Бауърс трябва да е знаела, че в къщата има някакви хапчета за сън, знаела е най-вероятно и къде се намират, и същото се отнася за Хърн.

– Странно е, че Хърн все още гледа да стои тука.

– Вероятно си мисли, че някой от семейството е убие-цът и иска да следи отблизо дали и на нас няма да ни хрумне същата идея. Всъщност той може и да знае кой е убиецът. Ако е така, сигурен съм, че няма да направи грешката да се издаде. Възложил съм го и него на Робсън. Неговият доклад, изчистен от психологическия жаргон, използван всеки път, когато е водил разпит, в общи линии е това, което очаквах. Ето какво имаме. Всички подробности за Филикс Джордж Мортимър Хърн. Има, разбира се, хубаво военно досие. Господ знае какво е правил или какво са му направили. Изглежда, че от 1945 година си е намерил мястото тук, занимава се по малко с писане, друго не прави. Има дял в издателство „Хърн и Айлингуърт“. Прадядо му е старият Мортимър Хърн, който основава издателството. Баща му се жени за французойка – мадмоазел Анет Д’Априус – през 1919 година. Женитбата донася повече пари на семейството. Филикс е роден през 1921 година. Учил е в обичайните скъпи училища. Запознал се с Дебора Риско чрез съпруга ѝ, който ходел в същото училище, макар че бил значително по-малък и доколкото Робсън можеше да каже, никога не бе виждал Сали Джъп, докато не я срещнал в тази къща. Той има много приятна малка къща в Гринуич, добре запазена и поддържана, нали разбираш, и бивш ординарец да се грижи за него. Мълвата говори, че той и мисис Риско са любовници, но няма доказателства, а Робсън казва, че от прислужника не можеш нищо да научиш. Съмнявам се, че има нещо за научаване. Мисис Риско със сигурност излъга, когато каза, че са прекарали заедно цялата съботна нощ. Предполагам, че може Филикс Хърн да е убил Сали Джъп, за да спаси Дебора Риско от неудобство, но никой съд няма да повярва на това, нито пък аз.

– Никъде ли не се споменава, че хапчетата са били у него?

– Абсолютно никъде. Мисля, че никой не се съмнява, че хапчетата, упоили Сали Джъп, са от шишенцето, взето от шкафа в стаята на мистър Макси. Но все пак и други хора са имали такива хапчета. Шишенцето в Мартингейл би могло да бъде скрито по този мелодраматичен начин за заблуда. Доктор Епс казва, че той е предписвал съно-творни хапчета за мистър Макси, сър Рейнолд Прайс и мис Полак от „Сейнт Мери“. Никой от тези хора с безсъние не си знае предписаната доза. Никак не съм изненадан от това. Хората са много небрежни към лекарствата. Къде е този доклад? Да, ето го. За мистър Макси знаем всичко. Сър Рейнолд Прайс. Неговото сънотворно е предписано през януари тази година и му е продадено от „Гудлифс“ на четиринайсети януари. Имал е двайсет хапчета и казва, че е изпил половината от тях, а за останалите е забравил. Очевидно безсънието му е било преодоляно бързо. По логиката на здравия разум негово е било шишенцето, оставено в джоба на палтото му и намерено там от доктор Епс. Сър Рейнолд е готов да ги разпознае, но не помни кога ги е сложил в джоба си. Това не е най-подходящото място да държиш хапчета за сън, но той понякога не нощува вкъщи и казва, че ги е сложил там в бързината. Знаем всичко за сър Рейнолд Прайс, нашият местен бизнесмен и фермер, който допуска точно премерена загуба като фермер, която компенсира с печалба от бизнеса си. Възмущава се от оскверняване, както той го нарича, на Чадфлийт Ню Таун от викториански псевдозамък, толкова грозен, че съм изненадан, че някой още не е основал тръст за неговото запазване. Сър Рейнолд е еснаф без съмнение, но не мисля, че е убиец. Разбира се, той няма алиби за миналата събота вечерта и всичко, което знаем от неговите подчинени, е, че е излязъл от къщи с колата около десет часа. Сър Рейнолд се чувства толкова виновен и притеснен от своето отсъствие и според мен толкова иска да запази джентълменската си сдържаност, че вероятно в случая има замесена „женичка“. Когато наистина го притиснем и той разбере, че става дума за обвинение в убийство, тогава наистина ще научим името на дамата. Тези среднощни разходки са доста често при него и не мисля, че имат нещо общо с Джъп. Той едва ли ще действа толкова открито, че да се качи на своя даймлер и да направи тайно посещение в Мартингейл.

– Знаем за мис Полак. Тя, изглежда, гледа на хапчетата както наркоманът сигурно гледа на кокаина. Дълго време се е борила с две еднакво опасни злини – изкушението и безсънието – и накрая се опитва да хвърли хапчетата в тоалетната. Мис Лидъл я разубеждава и ги връща на доктор Епс. Доктор Епс, отново според Робсън, мисли, че може да ги е получил обратно, но не е сигурен. Те не са достатъчни, за да представляват сериозна заплаха и са били в надписано шишенце. Наистина безотговорно от страна на някого, но хората са невнимателни. Съно-творните, разбира се, не са в списъка на регулираните от закона медикаменти. Освен това са били нужни само три хапчета за приспиването на Сали Джъп и здравият разум говори, че тези хапчета са от шишенцето в Мартингейл.

– Което ни връща обратно към семейство Макси и техните гости.

– Разбира се. Това не е толкова глупаво престъпление, колкото изглежда. Ако не намерим тези хапчета и не получим доказателства, че някой от семейство Макси ги е сложил, няма надежда за присъда. Ясно е какво ще се случи. Сали Джъп е знаела за хапчетата. Можела е да ги вземе сама. Сложени са били в чашата на мисис Риско. Няма доказателство, че са били предназначени за Сали Джъп. Всеки е можел да влезе в къщата по време на празненството и да причака момичето. Никакъв смислен мотив. И други хора са имали достъп до сънотворните. Доколкото разбирам за момента, Робсън може да е прав.

– Но ако убиецът беше използвал повече хапчета и с тях беше убил момичето, нямаше да има подозрения за убийство.

– Не става така. Тези барбитурати са бавно действащи, ако ги използваш за убийство. Могло е момичето да бъде в кома дни наред и след това да се възстанови. Всеки лекар го знае. Освен това е трудно да омаломощиш едно силно и здраво момиче, или дори да влезеш в нейната стая незабелязано, освен ако не е упоено. Комбинацията излага убиеца на риск от разкриване, но този риск е много по-малък, отколкото ако се приложи само един метод. Освен това се съмнявам, че някой ще погълне фатална доза, без да заподозре, че нещо не е наред. Предполага се, че това сънотворно е по-малко горчиво от повечето хапчета за сън, но то не е безвкусно. Вероятно затова Сали Джъп не е изпила повечето от какаото. Тя едва ли се е почувствала сънена с толкова малка доза и въпреки това е умряла, без да окаже съпротива. Това е любопитната част. Който и да е влязъл в стаята ѝ, е бил или поканен от Джъп, или най-малкото с нищо не е събудил страх у нея. И ако това е било така, защо да трябва да я упоява? Двете неща може и да не са свързани, но има прекалено много съвпадения – някой слага опасна доза барбитурати в какаото ѝ същата вечер, когато друг решава да я удуши. Освен това има странно съчетание от отпечатъци от пръсти. Някой се спуска по водосточната тръба, но единствените отпечатъци по нея са на самата Джъп и вероятно са оставени отдавна. Кутията от какаото е намерена празна в кофата за боклук с вътрешната хартиена опаковка. Кутията има отпечатъците на Джъп и Бултитафт. Ключалката на стаята носи само отпечатък от Джъп, макар че е много размазан. Хърн казва, че е държал бравата с носната си кърпа, когато я е отварял, което – имайки предвид обстоятелствата – говори за запазено самообладание. Може би прекалено голямо самообладание. Измежду всички тези хора най-малко вероятно е точно Хърн да загуби самообладание в случай на спешност или да не забележи някои съществени подробности.

– Нещо го е разтърсило много лошо, преди да дойде на разпит.

– Точно така е станало, сержант. Можех да реагирам по-добронамерено на неговата нападателност, ако знаех, че това не е просто паника. Така става с някои хора. Горкият. Да го оплачеш. Точно от него не очаквах такава сцена. Дори Проктър се държа по-добре, а повярвай ми, беше уплашен до смърт.

– Ние знаем, че няма как Проктър да я е убил.

– Трябва да се предположи, че и самият Проктър знае това, а излъга за много неща. Но когато му дойде времето, ще го пречупим. Мисля обаче, че каза истината за онзи телефонен разговор. Или поне част от истината. Не му е провървяло, че дъщеря му се е случила на телефона. Ако се беше обадил той, сигурно нямаше да ни каже нищо за това. Още твърди, че обаждането е било от мис Лидъл, а и Берил Проктър потвърждава, че жената се е представила с това име. Най-напред Проктър казва на жена си и на нас, че тя се е обадила просто за да съобщи новината за Сали. Когато го разпитвахме отново и му казваме, че Лидъл отрича да се е обаждала, той продължава да твърди, че обаждането е било от нея или от някой, който се представя за нея, но признава, че тя му е казала, че Сали се е сгодила и ще се жени за Стивън Макси. Това би било много по-вероятен повод за такова обаждане, отколкото някакви общи приказки за това как живее племенницата му.

– Интересно колко хора твърдят, че знаят за този годеж, преди той да се е състоял.

– Или преди Макси да оповести, че се е състоял. Той продължава да настоява, че е предложил на Сали импулсивно, когато са се срещнали в градината около седем и четиресет в събота вечерта и че никога преди това не е обмислял да се жени за нея. Това не означава, че тя не е мислила за това. Може дори да го е очаквала. Но, разбира се, да разпространиш благата вест предварително, е да си търсиш белята. И какъв мотив е трябвало да има, за да го каже на вуйчо си, освен ако не е било просто порив да му се похвали или да го разстрои? Дори и така да е, защо да се представя за мис Лидъл?

– Значи приемате, сър, че се е обадила Сали Джъп, така ли?

– Ами, нали ни казаха, че тя добре имитира гласовете на хората? Аз мисля, че можем да сме сигурни, че се е обадила Джъп и е важно, че Проктър още не иска да признае това. Друга мистерия, която навярно така и няма да разрешим, е къде Сали Джъп е прекарала часовете между приспиването на детето в събота вечерта и последната ѝ поява на главното стълбище в Мартингейл. Никой не признава, че я е виждал.

– Не означава ли това, че си е останала в стаята с Джими и след това е отишла да си вземе последното вечерно какао, когато е знаела, че Марта вече си е легнала и хоризонтът е чист?

– Със сигурност това е най-вероятното обяснение. Едва ли са щели да я посрещнат с радост било в гостната, било в кухнята. Може би е искала да остане сама. Един господ знае колко много неща е имала, за които е трябвало да мисли!

Седяха мълчаливо. Далглийш размишляваше над любопитното многообразие от догадки, които смяташе, че са важни за случая. Голямата неохота на Марта да разкаже за един от недостатъците на Сали. Шишенцето със съно-творното лекарство, заровено набързо в земята. Една празна кутия от какао, едно златокосо момиче, което се смее на Стивън Макси, докато той сваля балона на едно дете от един бряст в Мартингейл, едно анонимно телефонно обаждане и една ръка в ръкавица, която за миг проблясва, когато затваря вратичката на плевнята на Бокок.

И в центъра на мистерията ключът за изясняване на всичко беше сложната личност на Сали Джъп.

Глава осма

1

Списъкът на пациентите за преглед в четвъртък сутринта в болницата „Сейнт Люк“ беше дълъг и Стивън Макси си спомни за Сали едва когато седна да обядва. И тогава, както всеки път, той почувства спомена като нож, който уби апетита му и го откъсна от безгрижното и непретенциозно удоволствие на всекидневния живот. Разговорът на масата му звучеше фалшиво; поток от дреболии, изговорени от колегите му, за да прикрият неудобството си в негово присъствие. Вестниците бяха сгънати и сложени настрани, за да не може някое случайно заглавие да привлече вниманието към присъстващия сред тях заподозрян в убийство. Включваха го прекалено внимателно в техния разговор. Не прекалено много, за да не си помисли той, че го съжаляват. Не прекалено малко, за да не си помисли, че го избягват. Месото в чинията му беше безвкусно като картон. Насила пое няколко хапки – нямаше да е добре, ако заподозреният не харесва храната – и покаже, че десертът го отвращава.

Нужно му беше да направи нещо. Ако полицията не можеше да се справи, той навярно би успял. Като измър-мори някакво извинение, той остави колегите си на техните размисли. И защо не? Толкова ли изненадващо беше, че искат да му зададат най-важния въпрос? Майка му, сложила ръката си върху неговата, обърнала изтерзано лице към него в отчаяно питане, беше искала да му зададе същия въпрос и той беше отговорил: „Недей да питаш. Кълна се, че не знам нищо за това“.

Имаше цял свободен час и реши какво иска да направи. Тайната за смъртта на Сали трябваше да се търси в нейния живот, може би в живота ѝ преди Мартингейл. Стивън беше убеден, че бащата на бебето ще даде отговора, стига да бъде намерен. Не се питаше дали този негов порив да намери непознатия мъж е плод на логика, любопитство или ревност. Достатъчно му беше, че като действа, намира успокоение независимо от резултатите.

Спомни си името на вуйчото на Сали, но не и адреса му и загуби известно време, докато открие името Проктър в указателя на Канингбъри. Отговори му жена с превзет, изкуствен глас. Когато Стивън се представи, последва толкова дълго мълчание, че той се уплаши да не би връзката да е прекъснала. Усети нейното недоверие почти физически и се опита да я предразположи. Тя продължи да се колебае и той предположи, че може би тя предпочита той да се обади по-късно и да говори със съпруга ѝ. Предположението не беше изказано като заплаха. Той просто си беше представил, че тя е от онези жени, които изобщо не могат да действат независимо. Но резултатът от неговото предположение беше изненадващ. Тя бързо каза: „Не! Не! Няма нужда от това. Мистър Проктър не иска да говори за Сали. Няма смисъл да се търси мистър Проктър. В края на краищата няма нищо лошо в това да се каже на мистър Макси всичко, което иска да знае. Просто ще бъде по-добре, ако мистър Проктър не знае, че той се е обадил“. После даде адреса, който Стивън искаше. Когато забременя, Сали работеше в клуб „Отбрани книги“ във Фалкънърс Ярд в центъра на града.

Клуб „Отбрани книги“ се помещаваше във вътрешния двор близо до катедралата „Сейнт Пол“. Дотам се стига през тесен проход, тъмен и труден за откриване, но самият вътрешен двор беше изпълнен със светлина и тих като провинциална улица, затворена за автомобили. Дразнещият тътен на градския трафик тук беше заглушен до тих стон като далечен шум на море. Въздухът беше наситен с миризмата на реката. Не беше трудно да се намери къщата. В огряната от слънцето страна на двора на малък еркерен прозорец бяха старателно наредени с добре обмислена небрежност заглавията на клуба на фона на пурпурно кадифе. Името на клуба беше внимателно подбрано. „Отбрани книги“ се грижеше за онази категория читатели, които обичат хубави истории, без да се интересуват много кой ги е написал, предпочитат да си спестят досадата да избират сами и вярват, че лавица от книги с еднакъв формат и подвързани в един цвят придават облик на всяка стая. Клуб „Отбрани книги“ предпочиташе добродетелта да бъде възнаградена, а порокът подходящо наказан. Те избягваха темата за секса, не влизаха в спор и не поемаха никакви рискове с ненашумели писатели. Не беше чудно, че подбираха своите издания измежду вече отдавна публикувани книги от други издатели. Стивън забеляза, че само някои от подбраните книги бяха първоначално издадени от „Хърн и Айлингуърт“. Беше изненадан, че изобщо има техни книги.

Стълбите пред входната врата бяха изтъркани до бяло и водеха до малък офис, явно мебелиран за удобството на онези клиенти, които предпочитаха да си получат лично книгата. Когато Стивън влезе, един възрастен свещеник изтърпяваше продължителното и жизнерадостно сбогуване от страна на служителката, която беше решена да го задържи, докато той не разбере достойнствата на последната отбрана книга, в това число подробностите на сюжета и изненадващия край. След като свършиха с тази част, последваха въпроси за членовете на семейството му и опит да бъде изкопчено мнението му за избраната книга на миналия месец. Стивън изчака търпеливо, докато това свърши, и жената, вече свободна, беше готова да обърне светлия си поглед решително към него. Малка визитна картичка, изправена в рамка на бюрото ѝ, я обявяваше за мис Титли.

– Съжалявам, че трябваше да чакате. Вие сте нов клиент, нали? Не мисля, че съм имала удоволствието досега? Опитвам се да се запозная с всеки новодошъл и всички ме познават. Това беше свещеник Татлок. Много скъп наш клиент. Но не обича да бърза, нали разбирате. Не обича да бърза.

Стивън упражни всичкия си чар и поиска да види някой, който е началник. Въпросът беше личен и много важен. Не се опитваше да продаде нищо и съвсем честно, нямаше да отнеме много време. Съжаляваше, че не може да бъде по-изчерпателен, но наистина беше много важно.

– Поне за мен – добави той с усмивка.

Усмивката имаше успех. Винаги беше имала. Мис Титли, развълнувана, слезе на земята, върна се обратно в офиса си и проведе потаен телефонен разговор. Той беше малко дълъг. Тя го погледна няколко пъти по време на разговора, сякаш искаше да се убеди в неговата почтеност. Остави най-после слушалката и се върна с новината, че мис Молпас е готова да го приеме.

Кабинетът на мис Молпас беше на третия етаж. Покритите с евтина пътека стълби бяха стръмни и тесни. Стивън и мис Титли трябваше да спират на всяка площадка, за да пропускат служителки, слизащи надолу. Мъже не се виждаха. Когато най-накрая беше въведен в кабинета на мис Молпас, той видя, че се подредила добре. Трите стръмни етажа си струваха усилието заради изгледа, който се разкри над градските покриви със сребърната ивица на реката проточила се надолу от Уестминстър. Мис Титли го представи колкото почтително, толкова и неразбираемо и изчезна. Иззад бюрото си мис Молпас се изправи тежко на крака и посочи един стол. Беше ниска, мургава жена забележително безлична. Лицето ѝ беше кръгло и голямо, а косата ѝ беше подстригана на плътен прав бретон над веждите. Носеше очила в рогови рамки толкова големи и тежки, че изглеждаха като опит за карикатура. Беше облякла къса пола от туид и мъжка бяла риза с жълто-зелена плетена вратовръзка, която неприятно напомни на Стивън за размазана гъсеница върху зелка. Но имаше един от най-приятните гласове, които беше чувал от жена, и ръката, която му протегна, беше хладна и силна.

– Вие сте Стивън Макси, нали? Видях снимката ви в Еко. Хората разправят, че вие сте убили Сали Джъп. Вие ли я убихте?

– Не – каза Стивън. – Не и член от моето семейство. Не съм дошъл да спорим за това. Хората могат да вярват каквото си искат. Искам да знам нещо повече за Сали. Мислех, че можете да ми помогнете. За детето се тревожа много. Сега, когато си няма майка, изглежда важно да се опитаме да намерим баща му. Никой не се е обадил досега. На мене ми хрумна, че мъжът може да не знае. Сали беше много независима. Ако не знае, а би искал да направи нещо за Джими, тогава трябва да му дадем този шанс.

Мис Молпас му подаде пакет с цигари през масата.

– Пушите ли? Не? Е, добре, аз ще запаля. Вие бъркате нещо, нали? По-добре си кажете направо какво искате. Няма как да вярвате, че мъжът не е знаел. Защо да не знае? Той трябва вече да е научил. Вдигна се голям шум. Полицията беше тук по същия въпрос, но не мога да си представя, че те се интересуват от благосъстоянието на детето. По-скоро търсят мотив. Много са прецизни. По-добре оставете на тях.

Значи, полицията е била тук. Беше глупаво и нера-зумно да не допусне, че така ще стане. Но новината го потисна. Те винаги ще бъдат една крачка пред него. Беше самонадеяно да предположи, че той може да открие нещо важно за Сали преди полицията, която – опитна, настоятелна и безкрайно търпелива, още не е открила. Разочарованието сигурно се беше изписало на лицето му, защото мис Молпас избухна в смях.

– Горе главата! Все още можете да ги изпреварите, не че аз мога да ви помогна. Казах на полицията всичко, което знам, и те го записаха най-старателно, но видях, че не са стигнали доникъде.

– Освен да вменяват вина на тези, за които вече са си наумили, че я носят – на моето семейство.

– Със сигурност вината не е на никого от нас тук! Аз не мога дори да гадая кой е вероятният баща на детето. Тук няма нито един мъж. Тя сигурно е забременяла, докато е работила тука, но не ме питайте как е станало.

– Каква всъщност беше тя, мис Молпас? – попита Стивън. Той изрече въпроса, без да си дава сметка за неговата абсурдност. Всички питаха едно и също нещо. Сякаш в центъра на този лабиринт от улики и съмнения най-сетне щеше да се намери някой, който да каже: „Ето такава беше Сали“.

Мис Молпас го погледна с любопитство.

– Вие трябва да знаете каква е била. Вие сте били влюбен в нея.

– Ако беше така, аз щях да съм последният, който знае.

– Но не беше така. – Това беше изказване, а не нахално питане и Стивън го прие с откровеност, която го изненада.

– Възхищавах ѝ се и исках да правя секс с нея. Предполагам, че не наричате това любов. Никога не съм изпитвал нещо повече към някоя жена и няма как да знам.

Мис Молпас отмести поглед от него и се загледа към реката.

– Ще се съглася с това. Съмнявам се, че някога ще изпитате нещо повече. На такива като вас това не им се случва.

Тя се обърна отново към него и заговори по-рязко:

– Но вие питахте какво аз мисля за нея. Също като полицията. Отговорът е един и същ. Сали Джъп беше хубава, интелигентна, амбициозна, лукава и несигурна.

– Изглежда, сте я познавали много добре – каза Стивън тихо.

– Не съвсем. Тя не беше лесна за опознаване. Работѝ тук три години и не научих за обстоятелствата в дома ѝ нищо повече, отколкото знаех, когато я приех на работа. Назначаването ѝ тук беше експеримент. Сигурно сте забелязал, че тук няма млади хора. Трудно се намират освен на двойна заплата и въпреки това не мислят за работата. Не ги обвинявам. Имат само няколко години да си намерят съпрузи, а на това място тук няма шанс. Освен това те лесно стават жестоки, ако ги поставиш да работят редом с по-стара жена. Виждали ли сте млади кокошки как се нахвърлят да кълват наранена птица, за да я прогонят? Е, ние тук наемаме само стари птици. Те може и да са малко бавни, но са методични и може да се разчита на тях. Работата не изисква висока интелигентност. Сали беше твърде добра за тази работа. Така и не разбрах защо стоеше тука. Тя работеше за една агенция за секретарки, след като беше завършила обучението си, и дойде при нас на временно място, когато не ни достигаше персонал по време на една епидемия от грип. Хареса ѝ работата и поиска да остане. Клубът се разрастваше и бизнесът изискваше още някой със стенография и машинопис. Както казах, това беше експеримент. Тя беше единствената от персонала по-млада от четиресет и пет.

– Тази работа според мене не предполага амбиция. Какво ви накара да мислите, че тя е лукава?

– Наблюдавах я и я слушах. Ние тук сме се събрали все „жени в залез“ и тя го е била установила. Беше умна, тази наша Сали. „Да, мис Титли. Разбира се, мис Крун. Да ви донеса ли това, мис Мелинг?“ Свенлива като монахиня и почтителна като викторианска домашна прислужница. Горките глупаци, оставяха се да ги води за носа. Разправяха колко било хубаво, че има такова младо същество в офиса. Купуваха ѝ подаръци за рождения ден и за Коледа. Разговаряха с нея за кариерата ѝ. Тя дори искаше съвети за дрехите си! Макар че не даваше и пет пари за това как се обличаме или какво мислим! Щях да я мисля за глупачка, ако беше иначе. Много добре го играеше. Изобщо не беше изненада, че само след няколко месеца със Сали атмосферата в офиса се промени. Това вероятно е нещо, което не сте преживявали. Мога да ви кажа, че не е приятно. Има напрежение, говорене на ухо, хапливи забележки, необясними вражди. Стари съюзници спират да си говорят. Възникват нелепи приятелства. Това внася хаос в работата, разбира се, макар че на някои се отразява добре. Не и на мене. Разбирах къде е бедата. Докара ги до лудост от завист, а горките глупаци не го разбираха. Наистина бяха привързани към нея. Мисля, че мис Мелинг я обичаше. Ако Сали е споделила за бременността си с някого, това трябва да е била Беатрис Мелинг.

– Може ли да говоря с мис Мелинг? – попита Стивън.

– Не, освен ако не сте ясновидец. Беатрис умря след обикновена операция на апандисит една седмица след като Сали си тръгна. Тръгна си, като че ли нищо не е имало, без да ѝ каже довиждане. Вярвате ли, че човек може да умре от разбито сърце, доктор Макси? Не, разбира се, че не вярвате.

– Какво стана, когато Сали забременя?

– Нищо. Никой не знаеше. Ние едва ли сме общност, която забелязва такива неща. А Сали! Кротката, добродетелната, тихата, малка Сали! Забелязах, че изглежда бледа и дори отслабнала през последните няколко седмици. След това се разхубави повече от всякога. Имаше някакво сияние около нея. Трябва да е била бременна в четвъртия месец, когато си тръгна. Остави едноседмично предупреждение за напускане и ме помоли да не казвам на никого. Не ми даде никакви обяснения и нищо не я попитах. Откровено казано, за мен беше облекчение. Нямах конкретна причина да се отърва от нея, но от известно време знаех, че експериментът е пълен провал. Тя си отиде у дома един петък, а в понеделник казах на останалите колеги, че е напуснала. Те си направиха сами заключения, но доколкото знам, никой не стигна до истината. Стана голям скандал. Мис Крун обвини мис Мелинг, че е прогонила Сали със своя начин да задушава хората и с неестествената си привързаност към нея. За да бъда честна, трябва да призная, че мис Крун нямаше наум нещо по-ужасно от това, че Джъп се беше почувствала принудена да яде сандвичите си в компанията на Мелинг, дори и да ѝ се искаше да отиде с Крун в близката закусвалня.

– Значи нямате представа кой е бил мъжът и къде е могла да го срещне?

– Никаква. Освен че се срещаха в събота сутрин. Това го научих от полицията. Ние работим пет дни в седмицата и в събота офисът никога не е отворен. Но очевидно Сали е казала на вуйчо си, че е отворен. Идваше всяка събота сутрин в града като на работа. Това беше ловка измама. Те очевидно не се интересуваха от нейната работа и дори и да са опитвали да телефонират в събота сутрин, обяснението е било, че централата не работи. Тя беше хитра малка лъжкиня, тази Сали.

Омразата в гласа ѝ беше много горчива и сигурно се дължеше на лична обида. Стивън се почуди какво друго може да се каже за служебния живот на Сали.

– Изненадахте ли се, като чухте за смъртта ѝ? – попита той.

– Изненадана или шокирана както става с човек, когато нещо ужасно и нереално като убийство докосне личния му свят. Но когато размислих за това, спрях да се изненадвам. В някои отношения тя изглеждаше като родена да бъде убита. Слисах се, когато научих, че е била самотна майка. Направи ми впечатление, че хем е толкова внимателна и предпазлива, хем я сполетява такава беда. Бих казала също, че тя не се интересуваше много от секс; по-скоро беше обратното. Имахме любопитна случка няколко седмици след като дойде при нас. Пакетирането ставаше в приземния етаж и бяхме наели мъж за тази работа. Той беше тих, на средна възраст, по-скоро нисък и дребен, с шест деца. Не го виждахме много, а Сали беше пратена да му съобщи нещо. Очевидно той е направил намеци за секс. Но едва ли намеренията му са били сериозни. Човекът беше истински изненадан, когато беше уволнен за това. Може най-много да се е опитал да я целуне. Така и не разбрах цялата история. Но от скандала, който тя вдигна, човек би си помислил, че е била съблечена гола и изнасилена. Искаше ѝ се да получи похвала, че може да се шокира от такива неща, но повечето съвременни момичета се справят с тези ситуации без хистерия. Тя не преиграваше този път, беше съвсем истинско. Човек не може да сбърка истинския страх и отвращение. Стана ми мъчно за Джелкс. Добре че имам брат с добър бизнес в Глазгоу. Човекът беше оттам и можах да му уредя работа там. Сега е добре и се надявам, че си е научил урока. Но повярвайте, Сали

Джъп не беше нимфоманка.

Стивън знаеше това. Изглежда, нищо повече не можеше да се научи от мис Молпас. Беше излязъл от болницата преди повече от час и Стандън сигурно вече нервничеше. Слезе сам долу. Мис Титли беше още там и току-що беше свършила с успокояването на абонат, останал натъжен от последните три книги, които се бяха оказали не по вкуса му. Поредицата от книги, подвързани в кафяво, бяха събудили забравен спомен. Някой около него се беше абонирал за „отбрани книги“ и той започна да прехвърля в ума си библиотеките на приятели и познати и с времето намери отговора.

– Страхувам се, че нямам много време за четене – каза той на мис Титли. – Но книгите са прекрасни, струват си. Мисля, че един от моите приятели е член клуба ви. Виждате ли се със сър Рейнолд Прайс?

Мис Титли наистина се виждаше със сър Рейнолд. Сър Рейнолд беше скъп член на клуба. Сам идваше всеки месец за книгите си и с него водеха толкова интересни разговори. Сър Рейнолд Прайс беше очарователен мъж във всяко отношение.

– Интересно дали не се е запознал тук с мис Сали Джъп? – Стивън зададе въпроса неуверено. Очакваше, че ще предизвика изненада, но реакцията на мис Титли беше неочаквана. Тя се възмути. Безкрайно внимателно и любезно, но и много твърдо тя обясни, че мис Джъп не би могла да срещне сър Рейнолдс в клуб „Отбрани книги“. Тя, мис Титли, отговаряше за отдел „Клиенти“. Всички клиенти познаваха мис Титли и мис Титли познаваше тях. Да се занимаваш лично с членовете на клуба беше работа, която изискваше такт и опит. Мис Молпас напълно се доверяваше на мис Титли и не би ѝ хрумнало никога да възложи клиентите на някой друг. Мис Джъп, заключи мис Титли, била просто помощник в отдела, едно неопитно момиче. И Стивън трябваше да се задоволи на раздяла с тази иронична оценка.

Беше почти четири часът, когато Стивън се върна в болницата. Когато минаваше покрай портиерската стая, Коли го извика и се наведе към него с конспираторска предпазливост. Неговите добри стари очи гледаха загрижено. Стивън си спомни, че от полицията бяха идвали в болницата. Сигурно са говорили с Коли. Помисли си каква ли лоша услуга му беше направил старият човек с прекомерната си решимост да не издаде нищо. Нямаше какво да се издаде. Сали беше идвала в болницата само веднъж. Коли можеше само да потвърди онова, което полицията знаеше, но портиерът каза:

– Имаше телефонно обаждане за вас, сър. Беше от Мартингейл. Мис Бауърс. Помоли да позвъните веднага щом се върнете. Спешно, сър.

Стивън се опита да потуши паниката и плъзна поглед върху лавицата с писмата, сякаш търсеше очаквано писмо, преди да отговори.

– Мис Бауърс остави ли някакво съобщение, Коли?

– Не сър, няма съобщение.

Стивън реши да телефонира от обществения телефон. Той осигуряваше защита срещу любопитни уши, макар че трябваше да говори пред очите на Коли. Преброи бавно монетите, преди да влезе в кабината. Както обикновено, имаше леко забавяне във връзката с Чадфлийт, но Катерин вероятно чакаше до телефона. Вдигна слушалката веднага.

– Стивън? Слава богу, че си се върнал. Виж какво, можеш ли веднага да си дойдеш вкъщи. Някой се е опитал да убие Дебора.

2

Междувременно в малката гостна на Уиндърмиър Кресънт 17 инспектор Далглийш погледна човека право в очите и пристъпи безмилостно към момента на истината. Изразът, изписан на лицето на Проктър, беше израз на животно, хванато в капан, което знае, че последният изход за бягство е затворен, но то не може дори да събере сили да се обърне и да посрещне края. Черните му малки очички неуморимо шареха на всички страни. Гласът и усмивката, с които омилостивяваше другите, вече ги нямаше. Не беше останало нищо друго освен страх. През последните няколко минути бръчките между носа и устата му сякаш бяха станали по-дълбоки. На червената му шия, мършава като на пиле, адамовата ябълка конвулсивно се движеше.

Далглийш го притискаше безмилостно.

– Значи признавате, че в декларацията си до асоциацията „Помогнете им сега“, твърдението Ви, че вашата племенница е сираче от войната, останало без средства, не е вярно?

– Предполагам, че трябваше да спомена за онези 2000 паунда, но те не бяха постъпил доход, а капитал.

– Капитал, който вие сте изхарчили?

– Трябваше да я отгледам. Този капитал може да е бил поверен на мен, за да бъде предаден на нея, но нали трябваше да я изхранвам? Никога не сме имали толкова много, че да ни остане. Тя получи стипендия, но нали ние трябваше да ѝ купуваме дрехи. Не беше лесно.

– Но вие казвате, че мис Джъп не е имала никаква представа, че баща ѝ е оставил тези пари за нея?

– Тя беше бебе по онова време. След това нямаше смисъл да ѝ се казва.

– Защото тогава вече парите, поверени на вас за нея, са били вече използвани за ваши собствени нужди?

– Аз ги използвах, за да мога да я отгледам. Имах правото да ги използвам. Съпругата ми и аз бяхме нейни попечители и направихме за нея всичко, което беше по силите ни. За колко време щяха да стигнат тези пари, ако тя ги беше получила, когато стана на двайсет и една? През всичките тези години сме я хранили, без никой отникъде да ни е помогнал.

– Освен трите стипендии, които асоциацията „Помогни им сега“ ѝ е отпуснала.

– Нали е сираче от войната? Те не даваха много. Стигаше само за училищната униформа. Това беше всичко.

– И продължавате да отричате, че сте били на територията на имението Мартингейл?

– Казах Ви. Защо продължавате да ме тормозите? Не съм ходил на празненството. Защо да ходя?

– Може би сте искали да поздравите племенницата си за годежа ѝ. Казахте, че мис Лидъл се е обадила по телефона в събота рано сутринта да ви каже това. Мис Лидъл продължава да отрича, че е направила такова нещо.

– Нищо не мога да направя. Ако не е била Лидъл, тогава е бил някой, който се е преструвал, че е тя. Откъде да знам, кой е бил?

– Съвсем сигурен ли сте, че не е била вашата племенница?

– Казвам Ви, че беше мис Лидъл.

– Не отидохте ли да видите мис Джъп в Мартингейл заради този телефонен разговор?

– Не, не съм. Все това ви казвам. Бях навън с колелото през целия ден.

Бавно и отмерено Далглийш извади две снимки от портфейла си и ги постави на масата. И на двете се виждаха деца, които влизат през портата от ковано желязо на Мартингейл с гримаси на лицата в усилията си да убедят фотографа, че сред тях е най-щастливо изглеждащото дете, отишло на празника. Зад тях няколко възрастни тъкмо пристигаха на празника. Потайният, загърнат в шлифер мъж, който бъркаше в джобовете си на път към масата за плащане, не беше съвсем на фокус, но беше безспорно ясно кой е. Проктър протегна лявата си ръка сякаш за да скъса снимката надве, но после се свлече обратно на стола.

– Добре – каза той. – По-добре да ви кажа. Бях там.

3

Отне му малко време, докато уреди някой да го замести в работата. Не за пръв път Стивън завидя на онези, чиито лични проблеми невинаги са на второ място след изискванията на професията им. Докато стане уговорката и наеме кола, той изпита нещо като омраза към болницата и към всеки един от своите изискващи, ненаситни пациенти. Нещата щяха да бъдат по-лесни, ако беше разказал откровено какво се беше случило, но нещо го накара да се въздържи. Те сигурно мислеха, че полицията го търси, че всеки момент предстои арест. Нека си мислят. Нека си мислят каквото искат. Господи, радваше се, че се маха от едно място, където живите бяха постоянно жертвани, за да може полумъртвите да останат живи!

После не можеше да си спомни нищо за пътуването до вкъщи. Катерин беше казала, че Дебора е добре, че опитът се е провалил, но Катерин беше глупачка. Какво не беше наред с всички тях, та допуснаха това да се случи? Катерин беше напълно спокойна по телефона, но подробностите, които даде, макар и ясни, не обясняваха нищо. Някой влязъл в стаята на Дебора тази сутрин и направил опит да я удуши. Тя се отскубнала и се разкрещяла за помощ. Марта първа стигнала до нея, а Филикс – секунда по-късно. Междувременно Дебора се възстановила достатъчно, за да започне да твърди, че вече се е отърсила от кошмара. Но очевидно била ужасена и прекарала остатъка от нощта седнала край камината в стаята на Марта със заключена врата и плътно затворени прозорци, с халат с високо вдигната яка, увита около врата ѝ. Слязла да закусва с копринено шалче на шията си, но освен че изглеждала бледа и уморена, била съвършено спокойна. Филикс Хърн, който на обяд седял до Дебора, забелязал над шалчето част от синината и след това научил истината от нея. Посъветвал се с Катерин. Дебора ги умолявала да не тревожат майка ѝ, а Филикс бил склонен да се съгласи с нея, но Катерин настоявала да съобщят на полицията. Далглийш не бил в селото. Един от местните полицаи мислел, че Далглийш и сержант Мартин са в Кенингбъри. Филикс не оставил съобщение, само помолил да предадат на Далглийш да отиде в Мартингейл при първа възможност. Не казали нищо на мисис Макси. Мистър Макси бил вече твърде болен, за да бъде оставян сам задълго, и те се надявали, че червенината на шията ѝ ще избледнее, преди майка ѝ да заподозре нещо. Дебора, обясни Катерин, изглеждала по-ужасена от това да не би да обезпокои майка си, отколкото от риска да бъде нападната втори път. Те се опасявали от второ нападение, а Катерин мислела, че Стивън трябва да знае какво се е случило. Тя не беше се съветвала с Филикс, преди да телефонира. Вероятно Филикс нямало да се съгласи да викат Стивън. Но било вече време някой да вземе нещата в ръцете си. Марта не знае-ла нищо. Дебора била ужасена, че тя може да откаже да остане в Мартингейл, ако истината излезе наяве. Катерин не била съгласна с това мислене. При положение че има убиец на свобода, Марта имала пълното право да брани себе си. Било нелепо от страна на Дебора да си мисли, че нападението може да остане в тайна още дълго. Но тя заплашила да отрече всичко, ако полицията каже на Марта или на майка ѝ. Така че, искал ли Стивън да дойде веднага и да види какво трябва да се направи. Катерин наистина не можела да поема повече отговорност върху себе си. Стивън не беше изненадан. Хърн и Катерин заедно, изглежда, вече се бяха нагърбили с твърде голяма отговорност. Дебора трябва да не е на себе си, щом се опитва да скрие такова нещо. Освен ако няма свои лични причини. Освен ако страхът от втори опит за посегателство върху нея не беше за предпочитане пред това да се знае истината. Докато ръцете и краката му работеха автоматично в координация със спирачката и газта, кормилото и ръчката на скоростите, умът му, възбуден от опасения, поставяше въпроси. Колко време е минало от писъка на Дебора до пристигането на Марта и Филикс? Марта е спяла в съседната стая. Било е естествено тя да се събуди първа. Но Филикс? Защо той се беше съгласил да скрият всичко? Лудост беше да мисли, че на убийство и на опит за убийство може да се гледа като на някое от неговите приключения през годините на войната. Всички знаеха, че Филикс е голям герой, но неговите геройства не бяха нужни в Мартингейл. В края на краищата колко всъщност се знаеше за него? Дебора се беше държала странно. Той знаеше, че Дебора едва ли ще пищи за помощ. Едно време тя щеше да отвърне с нападение, обзета от гняв, а нямаше да се уплаши. Но той си спомни разстроеното ѝ лице, когато беше открито тялото на Сали, внезапното повръщане, втурването ѝ слепешком към вратата. Не можеш да знаеш как човек ще реагира при стрес. Катерин се беше държала добре, Дебора – лошо. Но Катерин имаше повече опит от срещи със смъртта от насилие. И по-добра съвест?

Тежката входна врата на Мартингейл беше отворена. Къщата беше странно тиха. Чуваше се само приглушен шум от гласове в гостната. Щом влезе, четири чифта очи се насочиха към него и той чу бързата въздишка на облекчение на Катерин. Дебора седеше в един фотьойл с висока облегалка пред камината. Катерин и Филикс стояха зад нея, Филикс – изправен и нащрек, Катерин с ръце разтворени на облегалката на фотьойла и длани върху раменете на Дебора, сякаш едновременно я закриваше и успокояваше. Не личеше Дебора да е раздразнена от това. Главата ѝ беше облегната назад. Блузата ѝ с висока яка беше отворена и жълто копринено шалче висеше от ръката ѝ. Още от вратата Стивън видя моравите охлузвания над тънките ключици. Далглийш седеше срещу нея отпуснат на ръба на стола, но очите му бяха будни. Той и Филикс Хърн се дебнеха с поглед като котки от двата края на стаята. Някъде в дъното Стивън отчете неотменимото присъствие на сержант Мартин с неговия тефтер в ръцете. Секунда преди някой да проговори или да се раздвижи, малкият позлатен часовник отброи петнайсет минути преди кръглия час, огласяйки тишината с кристален звън. Стивън бързо отиде при сестра си и наведе глава да я целуне. Гладката буза беше ледено студена при допира на устните му. Когато се изправи, очите ѝ срещнаха неговите с поглед, който беше труден за разбиране. Умолителен ли беше този поглед, или предупредителен? Той погледна Филикс.

– Какво стана? Къде е майка ми? – попита той.

– Горе при мистър Макси. Тя е при него почти през целия ден сега. Казахме ѝ, че инспектор Далглийш прави редовното си посещение. Няма защо да я тревожим още повече. Също и Марта. Ако Марта се уплаши и реши да напусне, няма да можем да наемем друга медицинска сестра, дори и да намерим някоя.

– Не забравяш ли нещо? – попита рязко Стивън. – Ами Дебора? Така ли всички ще стоим тихо и ще чакаме следващ опит? – Той мразеше, когато Филикс тихомълком взимаше в свои ръце грижата за семейството и стигаше до заключението, че все някой трябва да се справя с тези въпроси, защото синът на къщата обръща повече внимание на работата си, отколкото на семейството.

На този въпрос отговори Далглийш.

– Аз се грижа за сигурността на мисис Риско, докторе. Може ли да ѝ прегледате шията и да ми кажете какво мислите?

Стивън се обърна към него.

– Предпочитам да не го правя. Доктор Епс лекува семейството ми. Защо да не го повикаме?

– Аз ви моля да ѝ погледнете шията, не да ѝ лекувате шията. Сега не е време да се отдаваме на пресилени професионални угризения. Направете, моля, както казвам.

Стивън наведе глава. След малко се изправи и каза:

– Хванал я е за шията с две ръце точно зад и над ключиците. Има доста голямо охлузване, но няма драскотини от нокти и следи от палци. Захващането трябва да е станало с основата на палците отпред и с пръстите отзад. Ларинксът почти сигурно не е засегнат. Очаквам синината да избледнее за един-два дни. Няма нанесено истинско увреждане. – После добави: – Физическо увреждане, искам да кажа.

– С други думи – каза Далглийш, – било е работа на аматьор?

– Може и така да се каже, ако искате.

– Да, искам. Това не подсказва ли, че този нападател си е знаел работата доста добре? Знаел е къде и доколко да притисне тъканта, без да причини нараняване. Очаква ли се от нас да повярваме, че онзи, който е убил мис Джъп толкова майсторски, не би могъл – стига да поиска – да се справи далеч по-добре, отколкото е действал в случая? Какво мислите вие, мисис Риско?

Дебора закопчаваше блузата си. Тя се изтръгна от покровителската прегръдка на Катерин и омота копринения шал на врата си.

– Съжалявам,че сте разочарован, инспекторе. Дано следващия път се представи по-добре. За мене беше достатъчно опитен все пак, благодаря.

– Трябва да кажа, че приемате случилото се много хладнокръвно – намеси се възмутено Катерин. – Ако не беше успяла да се отскубне и да се разпищи, мисис Риско нямаше да бъде жива сега. Очевидно е, че е започнал да я души с всички сили в тъмното, но се е уплашил, когато тя се е разкрещяла. А това може да не е бил първият му опит. Не забравяйте, че приспивателното беше сложено в чашата на Дебора.

– Не съм забравил това, мис Бауърс. Нито че липсващото шишенце беше намерено под колчето с нейното име. Вие къде бяхте снощи?

– Помагах да приготвим за спане мистър Макси. С мисис Макси бяхме заедно цялата вечер, освен когато отидохме до банята. Но от полунощ нататък определено бяхме заедно.

– А доктор Макси беше в Лондон. Това нападение определено е станало в удобно за всички вас време. Видяхте ли този мистериозен удушвач, мисис Риско? Познахте ли го?

– Не. Бях заспала много дълбоко. Помислих, че съм сънувала кошмар. Събудих се, когато усетих първия допир на ръцете му върху гърлото ми. Усетих дъха му на лицето ми, но не можах да го позная. Когато изпищях и затърсих с ръка ключа на лампата, той избяга през вратата. Запалих лампата и се разкрещях. Бях ужасена. Това не беше осъзнат страх. По някакъв начин сънят ми и нападението се бяха слели в едно. Не можех да кажа къде свършва единият ужас и започва другият.

– Но все пак, когато мисис Бултитафт е пристигнала, нищо не сте казали?

– Не исках да я плаша. Всички знаем, че тук броди удушвач, но ние трябва да продължим да си гледаме работата. Няма защо и тя да научава.

– Това показва похвална загриженост за спокойствието на ума ѝ и не толкова за нейната сигурност. Трябва да поздравя всички вас за хладнокръвието, което запазвате, изправени пред този вманиачен убиец. Защото той очевидно е такъв. Нали не искате да ми кажете, че мис Джъп е била убита по погрешка вместо мисис Риско?

Филикс заговори за първи път.

– Не се опитваме да ви кажем нищо. Ваша работа е да кажете. Ние само знаем какво се е случило. Съгласен съм с мис Бауърс, че мисис Риско е в опасност. Предполагам, че вие сте готов да ѝ предложите защитата, от която тя има нужда.

Далглийш го погледна.

– А вие кога стигнахте до стаята на мисис Риско тази сутрин?

– Около половин минута след мисис Бултитафт, предполагам. Скочих от леглото, щом мисис Риско извика.

– И нито вие, нито мисис Бултитафт не видяхте нападателя?

– Не. Предполагам, че той е бил надолу по стълбите, преди ние да излезем от стаите си. Естествено, не съм го издирвал, тъй като допреди малко не знаех какво се е случило. Тогава почнах да оглеждам, но няма никаква следа.

– Имате ли някаква представа как този човек е влязъл в къщата, мисис Риско?

– Би могло да е през един от прозорците на гостната. Ние ходихме снощи в градината и сигурно сме го забравили отворен. Марта спомена, че тази сутрин още не е бил затворен.

– Като казвате „ние“, имате предвид себе си и мистър Хърн?

– Да.

– По халат ли бяхте, когато вашата прислужница влезе в стаята?

– Да, точно го бях сложила.

– И мисис Бултитафт прие вашата история за кошмара и предложи да прекарате остатъка от нощта пред електрическата камина в нейната стая?

– Да. Самата тя не искаше да си ляга, но аз я накарах да го направи. Но преди това пихме чай заедно пред камината.

– И така стигаме дотук – каза Далглийш. – Вие и мистър Хърн отивате на вечерна разходка в градината на една къща, в която неотдавна е станало убийство и оставяте един френски прозорец отворен, когато се връщате. През нощта неизвестен мъж влиза в стаята и прави неумел опит да ви удуши, без да има някакъв мотив, за който вие или някой друг може да предположи какъв е, и след това изчезва, без да остави никаква следа. Гърлото ви е толкова малко засегнато, че можете да крещите достатъчно силно, за да привлечете вниманието на хората, които спят в близките стаи. И все пак, когато само след минути те пристигат, вие сте се съвзели от страх достатъчно, за да излъжете за случилото се, една лъжа, която е била особено убедителна, защото сте се погрижили да станете от леглото и да си облечете халата с високата яка, която скрива охлузването на шията Ви. Това не е ли рационално поведение, мисис Риско?

– Разбира се, че не е! – каза Филикс рязко. – Нищо, случило се в тази къща от миналата събота насам, не е рационално. Но дори и вие едва ли може да предположите, че мисис Риско сама е опитала да се удуши. Тези охлузвания не могат да се получат от самонараняване и – ако е така – кой ги е нанесъл? Наистина ли допускате, че съдът няма да повярва, че двете престъпления са свързани?

– Не мисля, че от съда ще бъде поискано да разглежда такава възможност – каза Далглийш с равен глас. – Почти съм приключил разследването на мис Джъп. Случилото се през миналата нощ едва ли ще повлияе на моите заключения. То няма да промени нищо. Мисля, че е време да се приключи с този въпрос, и смятам да говоря направо. Ако мисис Макси не възразява, искам да се срещна с всички вас заедно, в тази къща в осем часа довечера.

– Искахте ли нещо от мене, инспекторе? – Те се обър-наха към вратата. Елинор беше влязла толкова тихо, че само Далглийш я беше забелязал. Тя не изчака за отговора, а отиде бързо при сина си.

– Радвам се, че си тук, Стивън. Дебора обади ли ти се по телефон? Смятах аз да го направя, ако състоянието му не се подобри. Трудно е да се каже, но мисля, че има някаква промяна. Можеш ли да извикаш мистър Хинкс? И Чарлс, разбира се.

Естествено беше за нея, помисли си Стивън, да извика свещеника преди лекаря.

– Първо ще се кача горе – каза той. – С позволението на инспектора, разбира се. Смятам, че няма нищо, което има смисъл да обсъждаме тука.

– Не, няма, до осем часа вечерта, докторе.

Огорчен от тона му, Стивън искаше, не за първи път, да подчертае, че към хирурзите трябва да се обръщаш с „мистър“. Но той си спести тази проява на дребнава педантичност, защото осъзна безсмислието ѝ и защото беше нужен на майка си. Дни наред почти не беше мислил за баща си. Сега трябваше да се прояви като син. За секунда образът на Далглийш с неговото разследване, с целия ужас от убийството на Сали избледня пред тази нова и по-наложителна грижа. Нея той ще поеме като достоен син.

Внезапно на вратата се изпречи Марта. Тя застана там пребледняла и разтреперана, отваряше и затваряше устата си беззвучно. Високият млад мъж зад нея пристъпи напред и влезе в стаята. С ужасЂн поглед към своята господарка Марта направи скован жест с ръка, който не толкова въвеждаше непознатия, колкото го изоставяше на компанията и с почти животински вопъл се оттегли. Мъжът погледна назад към нея развеселено и после се обърна и спря поглед върху тях. Беше много висок – над метър и осемдесет, със светла коса, подстригана късо, избеляла от слънцето. Носеше кафяви кадифени панталони и кожено яке. Под разкопчаната яка се разкриваше обгорял от слънце силен врат, който крепеше глава по животински здрава с впечатляваща мъжественост. Имаше дълги крака и ръце. На едното му рамо висеше раница. В дясната си ръка носеше самолетна чанта, чисто нова със златни крилца. В големия му кафяв юмрук тя изглеждаше като играчка. Пред него приятните черти на Стивън избледняха до скучна елегантност, а на лицето на Филикс се изписаха умората и празнотата, които криеше от петнайсет години. Когато заговори, в гласа му, изпълнен с щастие, нямаше и следа от неувереност. Беше мек глас, звучеше малко американски, но нямаше съмнение, че е английски.

– Изглежда, че стреснах вашата прислужница. Съжалявам, че нахълтвам така, но предполагам, че Сали така и не ви е говорила за мен. Аз съм Джеймс Ричи. Аз съм съпругът ѝ. – Той се обърна към мисис Макси: – Тя никога не ми е казвала какво точно работи при вас. Дошъл съм да я взема.

4

През следващите години, когато Елинор Макси седеше тихо в гостната си, често ѝ се привиждаше длъгнестия и самонадеян призрак от миналото, изправил се срещу нея на вратата, и чувстваше отново шокиращото мълчание, което последва неговите думи. Онази тишина беше продължила сигурно секунди, но сега, в спомена, ѝ се струваше, че минават минути, през които той ги оглежда спокойно и самоуверено, а те са вперили в него очи, пълни с неописуем ужас. Мисис Макси имаше време да си помисли колко много това прилича на картина, нарисувана, за да онагледи изненадата. Тя не беше на себе си. Последните няколко дни бяха изсмукали толкова много емоции, че това последно прозрение я връхлетя като удар от чук. Не беше останало нищо повече да се открива за Сали Джъп, което можеше да предизвика изненада. Изненадващо беше, че Сали е мъртва, изненадващо беше, че е сгодена за Стивън, изненадващо беше да научиш, че толкова много хора са включени в живота и смъртта ѝ. Да научиш, че Сали е била и съпруга, а не само майка, беше интересно, но не шокиращо. Макар и другаде в ума си, тя не пропусна да улови бързия поглед, който Филикс Хърн размени с Дебора. Той беше със сигурност разстроен, но в този поглед имаше и забавление, и ликуване. Стивън изглеждаше просто смаян. Катерин Бауърс, силно зачервена и буквално зяпнала, беше изцяло сразена от изненадата. После се обърна към Стивън, сякаш хвърляше върху него товара да говори от името на всички. Накрая мисис Макси погледна Далглийш и за секунда погледите им се срещнаха. В неговите очи за кратък миг тя прочете състрадание. Даде си сметка как я застигат объркани мисли. „Сали Ричи. Джими Ричи. Затова тя е търсила детето Джими, на баща си. Никога не разбрах, защо трябва да се казва Джими Джъп. Защо всички са се втренчили така в него? Някой трябва да каже нещо.“ И някой каза. Дебора с посинели устни заговори като насън:

– Сали е мъртва. Не ви ли казаха. Мъртва и погребана. Разправят, че някой от нас я е убил.

После тя се разтрепери неудържимо и Катерин, която стигна до нея преди Стивън, я прихвана да не падне и я настани на един стол. Картината се разпадна. Последва внезапен поток от думи. Стивън и Далглийш отидоха при Ричи. Чу се мърморене „По-добре в кабинета“ и тримата изведнъж изчезнаха. Дебора се беше отпуснала на стола със затворени очи. Мисис Макси можеше да гледа страданието ѝ, без да чувства нещо повече от леко раздразнение и пасивно любопитство какво се крие зад всичко това. Собствените ѝ грижи бяха по-важни. Тя заговори на Катерин:

– Трябва да се върна при съпруга ми сега. Искаш ли да ми помогнеш. Мистър Хинкс скоро ще дойде, а мисля, че Марта не може да бъде полезна в момента. Това посещение, изглежда, я изкара от равновесие.

Катерин би могла да отговори, че Марта не е единствената, излязла от равновесие, но само измърмори, че е съгласна и тръгна веднага. Истинската помощ и отдадените грижи за болния от страна на Катерин не заблуждаваха мисис Макси, че всичко беше част от ролята на радостна малка помощница, компетентна да се справя с всички поръчки, която нейната гостенка си беше избрала да изпълни. Тази последна поръчка може би щеше да ѝ дойде много, но Катерин имаше силна воля и колкото повече Дебора отслабваше, толкова повече силите на Катерин нарастваха. На вратата мисис Макси се обърна към Филикс Хърн:

– Когато Стивън свърши да говори с Ричи, мисля, че трябва да дойде при баща си. Той е в безсъзнание, разбира се, но аз мисля, че Стивън трябва да бъде там. Дебора също трябва да дойде, когато се съвземе. Може би ти ще ѝ кажеш. – Отговаряйки на неизречения му въпрос, тя добави: – Няма защо да казваш на Далглийш. Неговите планове за довечера могат да останат. Всичко ще приключи преди осем.

Дебора се беше отпуснала на стола си. Очите и бяха затворени. Коприненият шал на врата ѝ се беше разхлабил.

– Какво ѝ има на шията на Дебора? – В думите на мисис Макси имаше само бегъл интерес.

– Някакво детинско безразсъдство – отговори Филикс. – Неуспешно, разбира се, както следваше да бъде.

Без повече да погледне към дъщеря си, Елинор Макси ги остави двамата.

5

Половин час по-късно Саймън Макси почина. Дългите години на полуживот най-сетне свършиха. Емоционално и интелектуално той беше мъртъв от три години. Последният му дъх беше окончателното събитие, което най-сетне официално го отдели от света, който някога той познаваше и обичаше. Той вече нямаше възможността да умре храбро или достойно, но умря без много шум. Жена му и децата му бяха с него и свещеникът на неговата енория прочете нужните молитви сякаш можеха да бъдат чути и споделени от вкочанената фигура на леглото. Марта не беше там. След това семейството щеше да каже, че не са виждали смисъл да я викат. В онзи момент те знае-ха, че нейното сантиментално плачене щеше да им дойде в повече. Това смъртно легло беше само кулминацията на един бавен процес на умиране. Макар че стояха пребледнели край леглото и се опитваха да изживеят мъката на спомена и тъгата, техните мисли бяха при онази, другата смърт, и в умовете си гадаеха какво предстои в осем часЎ.

След това всички се срещнаха в гостната, освен мисис Макси, която или не проявяваше любопитство към съпруга на Сали, или беше решила да се отдалечи за малко от убийството и неговите последици. Тя просто даде указания на семейството да не казва на Далглийш, че съпругът ѝ е починал, и тръгна с мистър Хинкс към къщата на викария.

В гостната Стивън раздаде напитките и разказа историята си.

– Много е просто, наистина. Разбира се, имах време само за най-важните неща. Исках да се кача горе при баща ми. Далглийш остана с Ричи, след като аз тръгнах, и предполагам, че той е получил цялата информация, която искаше. Те настина са се оженили. Запознали са се, когато Сали е работела в Лондон и са се оженили тайно там около месец преди той да замине за Венецуела да работи като строител.

– Но защо не е казала? – попита Катерин – Защо е цялата тази тайнственост?

– Очевидно той е нямало да получи работата в чужбина, ако от фирмата са знаели. Искали са неженен мъж. Заплатата е била добра и е щяла да им даде възможност да си устроят дом. Сали много е настоявала да се оженят, преди той да замине. Ричи мисли, че на нея ѝ е харесвала идеята да даде на леля си и вуйчо си да разберат. Никога не е била щастлива с тях. Смятала е да продължи да живее в дома им и да ходи на работа. Искала е да спести петдесет лири, преди Ричи да се върне. После, когато разбрала за бебето, решила да спази своята страна от уговорката. Господ зае защо. Но тази част не беше изненада за Ричи. Той каза, че Сали би направила точно такова нещо.

– Жалко, че не е разбрал, че е бременна, преди да замине – каза Филикс сухо.

– Може и да се е опитал – каза Стивън след малко. – Може да я е попитал и тя да е излъгала. Не съм го разпитвал за интимните им отношения. Това ли ми е работата? Пред мене стоеше съпруг, който се връща и открива, че жена му е убита в тази къща, оставила едно дете, за което той не е знаел, че съществува. Не искам да преживея за втори път такъв половин час. Едва ли беше подходящо да му казвам, че е трябвало да бъде по-внимателен. Това се отнася и за нас, Господи.

Той изпи уискито си на един дъх. Ръката, която държеше чашата, трепереше. Без да чака да кажат нещо, той продължи:

– Далглийш се държа прекрасно с него. Дори можеше да ми стане симпатичен след тази вечер, ако беше тука по друг повод. Той поведе Ричи със себе си. Отиват в „Сейнт Мери“ да видят детето и после се надяват да запазят стая за Ричи в Мунрейкърс Армс. Очевидно той няма семейство, при което да отиде. – Замълча, за да напълни чашата си отново, и продължи: – Това, разбира се, обяснява много неща. Разговорът на Сали с викария в четвъртък, когато му е казала, че Джими ще си има баща.

– Но тя беше сгодена за теб – извика Катерин. – Тя прие предложението ти.

– Тя всъщност никога не каза, че ще се омъжи за мен. Сали обичаше тайнствеността, а точно този път нейната тайнственост беше за моя сметка. Не мисля, че изобщо е казала на някого, че е сгодена за мен. Всички ние го приехме за даденост. Тя беше влюбена в Ричи през цялото време. Знаеше, че той скоро се връща. Той беше трогателен в нетърпението си да сподели колко много са се обичали. Плачеше и се опитваше да ме накара да чета някакви писма. Аз не исках да ги чета. Господ знае, че се мразех достатъчно и без тях. Господи, беше ужасно! Но веднъж започнал да ги чета, трябваше да продължа. Той не спираше да ги вади от онази чанта и да ги тика в ръцете ми, а по лицето му течаха сълзи. Бяха трогателни, сантиментални и наивни. Но бяха истински. Емоцията беше искрена.

Нищо чудно, че си се разстроил тогава, помисли Филикс. Ти никога не си изпитвал искрени чувства в живота си.

Катерин Бауърс каза благоразумно:

– Не трябва да се обвиняваш. Нищо от това нямаше да се случи, ако Сали беше казала истината за нейния брак. Който лъже за такова нещо, си търси белята. Предполагам, че той ѝ е писал чрез посредник.

– Да, писал ѝ е чрез Дерек Пулън. Писмата били изпращани в плик, сложен в друг плик, адресиран до Пулан. Той ги предавал на Сали на предварително уговорени срещи. Тя никога не му казала, че те са от мъжа ѝ. Не знам каква история е съчинила, но трябва да е била убедителна. Пулън се е заклел да пази тайна и доколкото аз знам, никога не я е издал. Сали е знаела как да си избира загубеняци.

– Тя обичаше да се забавлява на гърба на хората – каза Хърн. – Хората могат да бъдат опасни играчки. Очевидно един от нейните загубеняци си е помислил, че тя е прекалила. Да не си бил ти случайно, Макси? – Тонът беше умишлено нападателен и Стивън бързо тръгна към него, но преди да може да отвърне, се чу звънецът на предната врата, а часовникът на камината удари осем.

Глава девета

1

Всички бяха съгласни да се срещнат в кабинета. Някой беше подредил столовете в полукръг около тежката маса. Някой беше напълнил гарафата с вода и я беше поставил от дясната страна на Далглийш. Седнал на масата, където зад него беше само Мартин, Далглийш наблюдаваше заподозрените, които влизаха. Елинор Макси беше най-спокойна от всички тях. Тя избра стол, обърнат към прозореца, и седна безразлична и притихнала, загледана в поляните и дърветата в далечината. Сякаш изпитанията, на които беше подложена, вече ги нямаше. След нея влезе Стивън Макси, хвърли поглед, едновременно презрителен и предизвикателен, на Далглийш и седна до майка си. Филикс Хърн и Дебора Риско влязоха заедно, но не се поглеждаха и седнаха далече един от друг. Далглийш усети, че техните отношения са се променили едва доловимо след неуспешно разиграния театър предишната вечер. Чудеше се дали Хърн е дал благословията си за такава очевидна измама. Гледаше вече потъмнелите следи от охлузването по шията на младата жена, само наполовина прикрити от вързаното шалче, и пак се зачуди каква ли сила е била необходима на Хърн. Катерин Бауърс влезе последна. Изчерви се, когато усети погледите на всички върху себе си, и побърза да заеме единствения свободен стол като притеснена ученичка, закъсняла за час. Докато отваряше папката си, Далглийш чу първите удари на църковната камбана. Тя често звучеше като фон на неговото разследване, музика мрачна като за убийство. Сега камбаните биеха за погребение и той се замисли, съвсем неуместно, кой от селото е умрял и как за смъртта на Сали камбани нямаше.

Той вдигна поглед от бележките си и заговори със спокойния си дълбок глас.

– Една от най-необикновените особености на това престъпление е контрастът между очевидно предварителния замисъл и самото изпълнение. Всички медицински доказателства сочат, че това е импулсивно извършено престъпление. Натискът върху шията не е бил продължителен. Следите от класическо задушаване бяха малко. Била е използвана значителна сила и има фрактура в основата на щитовидния хрущял. Смъртта обаче е настъпила от притискане на вагусния нерв и е била неочаквана. Тя е могла да се случи и ако удушвачът е използвал значително по-малка сила. На пръв поглед находката говори за еднократно непредумишлено нападение. При това то е извършено с ръце. Ако един убиец има намерение да убива чрез удушаване, той обикновено действа с въженце или с шал, или с чорап понякога. Най-различно е, но ви е ясно защо е така. Много малко хора вярват, че са способни да удушат с голи ръце. В тази стая има един човек, който може би е уверен, че е способен на това, но аз не мисля, че той би използвал този метод. Има ефектни начини да убиваш без оръжие и той сигурно ги знае.

Филис Хърн измърмори:

– „Но това беше в друга страна; и освен това момичето е умряло.“[10]

Ако Далглийш беше чул цитата или почувствал лекото напрежение у другите, които се опитваха да контролират импулсивните си действия и да не поглеждат към Хърн, той не показа това по никакъв начин.

– Освен очевидния импулс за извършването на това престъпление ние имаме доказателства и за опит жертвата да бъде упоена, което със сигурност говори за намерението на убиеца да постави момичето в безпомощно състояние. Целта му може да е била да влезе в стаята ѝ, без да я събуди, или да я убие, докато спи. Отхвърлих тео-рията за два отделни несвързани един с друг опита да се посегне на живота ѝ в една и съща нощ. Никой в тази стая не е имал основание да харесва Сали, а някои от вас може да са имали основание да я мразят. Щеше да бъде голямо насилие над логичното мислене, ако сериозно приемем, че двама души са избрали една и съща нощ да направят опит за убийство над един и същи човек.

– Може и да сме я мразели, но не сме били единствените – каза тихо Дебора.

– Ами онова момче Пулън – каза Катерин. – Да не мислиш, че между тях не е имало нищо?

Тя видя как Дебора потръпна при тези думи и продъл-жи войнствено:

– А какво ще кажеш за мис Лидъл? Цялото село знае, че Сали е намерила нещо дискредитиращо за нея и е заплашвала, че ще го огласи. Щом е могла да изнудва един човек, значи може да го направи и с друг.

Стивън Макси каза уморено:

– Не мога да си представя горката стара Лидъл да се катери по водосточни тръби или да се промъква през зад-ната врата, за да се срещне със Сали насаме. Няма как да го направи. Или да си представя как сериозно тръгва да убива Сали с голи ръце.

– Би могла – каза Катерин, – ако е знаела, че Сали е била упоена.

– Но тя не е могла да знае това – заяви Дебора. – Нито пък е могла да сложи хапчетата в чашата на Сали. Тя и Епи тъкмо са си тръгвали от къщата, когато са видели Сали с чашата на път за стаята ѝ. И е носела моята чаша, нали помните. Преди това и двамата са били в тази стая заедно с мама.

– Взела е твоята чаша по същия начин, по който се беше облякла в същата рокля като твоята – каза Катерин. – Само че хапчетата за сън са сложени по-късно. Няма как някой да тръгне да упоява тебе.

– Хапчетата не може да са били сложени по-късно – каза Дебора след малко. – Как си представяте, че това може да стане? Предполагаемо един от нас е влязъл с шишенцето с хапчетата на татко, престорил се е, че се отбива при Сали просто да си побъбрят, изчакал е тя да се наведе над бебето и е пуснал едно две хапчета в какаото ѝ. В това няма никаква логика.

Тогава се разнесе тихият глас на Далглийш:

– Наистина няма никаква логика упояването и удушаването да са свързани. Но както вече казах, голямо съвпадение е, че някой е решил да удуши Сали Джъп същата вечер, в която някой друг е тръгнал да я трови. Но може да има и друго обяснение. Ами, ако тези хапчета не са изолиран инцидент? Представете си, че някой редовно е слагал хапчета в топлата напитка на Сали. Някой, който е знаел, че само Сали е пиела какао, така че най-сигурно било сънотворното да бъде сложено в кутията с какао. Някой, който е знаел къде се държат лекарствата и е достатъчно опитен, за да прецени дозите. Някой, който е искал да злепостави Сали и да я прогони от къщата, оплаквайки се, че тя редовно се успива. Някой, който вероятно е страдал от присъствието на Сали в този дом повече, отколкото другите тук са могли да си дадат сметка, и затова би направил всичко, колкото и очевидно безполезно да е било то, само и само да подчини момичето на властта си. По особен начин, както сега можем да кажем, това е било принос към нейното убийство.

– Марта – промълви Катерин неволно.

Семейство Макси запазиха мълчание. Ако някой от тях се бе досетил или бе научил, че е Марта, това не пролича по нищо. Елинор Макси си помисли с угризение за жената, която беше оставила в кухнята да плаче за своя мъртъв господар. Марта се беше изправила, като я видя, че влиза, с грубите си грапави ръце, отпуснати върху престилката ѝ. Тя не трепна, когато мисис Макси ѝ каза. Сълзите ѝ се стичаха още по-сърцераздирателно, докато и двете мълчаха. Когато заговори, гласът ѝ прозвуча съвършено спокойно, макар че сълзите ѝ все още мокреха лицето ѝ и капеха върху отпуснатите ѝ ръце. Без много шум и без никакви обяснения беше станало ясно, че напуска. Би искала да тръгне в края на седмицата. Имала приятелка в Херефордшир, при която щяла да остане известно време. Мисис Макси не понечи нито да я разубеждава, нито да я убеждава. Това не беше в неин стил. Но сега, като втренчи добронамерен и внимателен поглед в Далглийш, нейният почтен ум се зае да изучи мотивите, с които не беше допуснала Марта до смъртния одър, и заинтригувана, тя направи откритието, че лоялността на Марта, която семейството беше приемало за даденост, беше по-сложна и по-малко примирена, отколкото те подозираха, и не беше устояла на последното изпитание.

Говореше Катерин. Тя очевидно не се страхуваше и следеше обяснението на Далглийш, сякаш той разказваше интересен и необичаен случай:

– Марта е могла да вземе приспивателното по всяко време. Семейството е било ужасно небрежно с лекарствата на мистър Макси. Но защо тя ще иска да упои Сали точно тази вечер? След сценката по време на вечерята мисис Макси е имала много неща, за които да се тревожи, и хич не ѝ е било до това да следи дали Сали се успива. Вече е било твърде късно за Марта да се освободи от Сали по този начин. И защо е скрила шишенцето под колчето с името на Дебора? Нали е била толкова отдадена на семейството?

– Колкото семейството е било отдадено на нея – каза сухо Дебора.

– Сложила е от сънотворното в какаото и тази вечер, защото не е знаела за предложението за годеж – каза Далглийш. – Не е била в трапезарията в този момент и никой не ѝ казал. Отишла е в стаята на мистър Макси, взела е сънотворното и в паниката си го е скрила, защото си е помислила, че с него тя е убила Сали. Ако се върнете мислено назад, ще си дадете сметка, че мисис Бултитафт е единственият човек от цялата къща, който не е влязъл в стаята на Сали. Докато останалите от вас са стояли около леглото ѝ, нейната единствена мисъл е била да скрие шишенцето. Не е било разумно да прави така, но тя не е била с разума си тогава. Хукнала е към градината с шишенцето и го е скрила в първото разровено място, на което е попаднала. Мисля, че това е било скривалището на първо време. Затова набързо го белязала с колчето, което ѝ е било подръка. Случило се е да е вашето, мисис Риско. След това се е върнала обратно в кухнята, изхвърлила е останалото какао и хартията отвътре на кутията в печката, измила е кутията и я е сложила в кошчето за боклук. Тя е единственият човек, който е имал възможността да направи тези неща. След това мистър Хърн е дошъл в кухнята да види дали мисис Бултитафт е добре и да ѝ предложи помощта си. Ето какво ми каза мистър Хърн. Далглийш прелисти записките си и продължи да чете.

– Тя изглеждаше изумена и повтаряше, че Сали се е самоубила. Казах ѝ, че от гледна точка на анатомията, това не е възможно. Тези думи сякаш я разстроиха още повече. Погледна ме странно... и избухна в силен плач.

Далглийш погледна слушателите си.

– Мисля, че можем да се съгласим, че емоцията на мисис Бултитафт е била реакция на облекчение. Подозирам също така, че преди мис Бауърс да дойде да нахрани детето, мистър Хърн е уведомил мисис Бултитафт за неизбежния полицейски разпит. Мисис Бултитафт казва, че не е признала пред него и пред никого от вас, че тя е отговорна за упояването на Сали. Това може да е истина. То не означава, че мистър Хърн не се е досетил. Той беше готов тогава, а и през всичкото това време, да си тръгне сам, ако това щеше да подведе полицията. Към края на това на разследване с инсценираното нападение над мисис Риско той пое по-позитивен курс с опита си за измама.

– Това беше моя идея – каза тихо Дебора. – Аз го помолих. Аз го накарах да го направи.

Хърн не обърна внимание на думите ѝ, само каза:

– Може и да съм се досетил за Марта. Но тя беше съвършено искрена. Не ми каза и аз не я попитах. Не беше моя работа.

– Не – каза Далглийш горчиво. – Не е било ваша работа. – Гласът му беше загубил своята заучена сдържаност. Слушателите му го погледнаха, стреснати от тази неочаквана промяна. – Не е ли това вашето отношение през цялото време? Не се бъркай в чуждите работи. Не проявявай вулгарно любопитство. Дори и убийство да има, нека да е извършено с вкус. Дори усилията ви да попречите на полицията щяха да бъдат по-успешни, ако бяхте си направили труда да научите малко повече един за друг. Не беше нужно мисис Риско да убеждава мистър Хърн да симулира нападение срещу нея, докато брат ѝ е в безопасност в Лондон, ако този неин брат ѝ се беше доверил и беше казал, че има алиби за времето на смъртта на Сали Джъп. Не беше нужно Дерек Пулан да се терзае дали би трябвало да прикрива един убиец, ако мистър Стивън Макси си беше направил труда да обясни какво е правил със стълбата в градината събота вечерта. Най-накрая Пулан каза истината, но не беше лесно да стигнем дотам.

– Пулан не се интересува дали ме прикрива, или не – каза Стивън безразлично. – Той просто не може да пропусне да не покаже какъв джентълмен е! Трябваше да го чуете как се обажда по телефона и веднага щяхте да разберете, че по-голям сноб от него няма. Твоята тайна си остава тайна за мене, Макси, но защо не постъпиш благоприлично? Да му имам нахалството!

– Предполагам, че няма възражения да чуем какво си правил със стълбата? – попита Дебора.

– Защо да има? Беше при Бокок, връщах я тук. Използвахме я следобед да свалим един от балоните, който се беше закачил на неговия бряст. Знаеш го какъв е Бокок. Щеше да я довлече тук рано на другата сутрин, а за него е много тежка. Сигурно съм бил в мазохистично настроение и я метнах на рамо. Откъде да знам, че Пулан се спотайва в старата конюшня. Очевидно това вече му е било навик. Откъде да знам също така, че Сали ще бъде убита и че умникът Пулан набързо ще реши, че аз съм използвал стълбата да се кача в нейната стая и да я убия. Защо да се качвам? Мога и през вратата да вляза. На всичкото отгоре бях понесъл стълбата от обратната страна.

– Сигурно си е помислил, че се опитваш да хвърлиш съмнение върху външен човек – предположи Дебора. – Него, например.

Филикс се намеси с ленивия си глас:

– Не ти ли хрумна, Макси, че момчето може истински да страда и да проявява нерешителност?

Стивън се размърда неловко на стола си.

– Не, не съм си загубил съня заради него. Той няма право да влиза в нашия имот и аз му го казах. Не знам колко дълго е чакал там, но сигурно ме е следял, докато оставям стълбата. След това спря да се крие в сянката, изскочи отмъстителен като фурия и ме обвини, че мамя Сали. Изглежда има странни идеи за различията между класите. Всеки друг би си казал, че аз упражнявам droit de seigneur[11]. Казах му да си гледа работата, само че по-учтиво и той ми налетя. Вече ми беше дошло до гуша и го ударих. Ударът попадна в окото му и очилата му паднаха. Това беше много просташко и глупаво. Бяхме доста близо до къщата и сигурно шумът можеше лесно да се чуе. Стояхме там, съскахме обиди един срещу друг и лазехме по земята да му намерим очилата. Той почти не вижда без тях и си помислих, че е добре да го придружа до ъгъла на Несингфорд Роуд. Той си помисли, че го извеждам от моя имот, но гордостта му така или иначе беше вече засегната, така че това нямаше голямо значение. Докато дойде време да си кажем лека нощ, той очевидно се беше убедил, че това, което си е въобразявал, е било правилно. Даже искаше да си стиснем ръцете! Не знаех дали да се смея, или да му дам да разбере, като го ударя още един път. Съжалявам, Деб, но той е такъв човек.

Елинор Макси заговори за пръв път.

– Жалко, че не ни каза това по-рано. Горкият човек, щеше да си спести много тревога.

Те, изглежда, бяха забравили за присъствието на Далглийш, но сега той взе думата.

– Мистър Макси е имал основания за своето мълчание. Той е разбрал, че е важно за всички вас полицията да си мисли, че близо до прозореца на Сали има на разположение стълба. Знаел е и приблизителния час на смъртта и не е намирал за важно полицията да научи, че стълбата не е била върната в плевнята до дванайсет и двайсет. При повече късмет ние щяхме да заключим, че тя изобщо не е вадена оттам през цялото време. Поради същата причина той не уточни часа, в който е тръгнал от къщата на Бокок и излъга за часа, в който си е легнал.

Ако Сали е била убита в полунощ от някого под този покрив, за него е било важно да има повече заподозрени за това. Знаел е, че повечето престъпления се разкриват в резултат от снемане на подозрението от вероятните извършители. От друга страна, мисля, че той казва истината за часа, в който е заключил външната врата. Това е станало около дванайсет и трийсет и три и вече знаем, че в дванайсет и трийсет и три Сали Джъп вече е била мъртва от половин час. Умряла е, преди мистър Макси да си тръгне от къщата на Бокок и горе-долу по същото време, когато мистър Уилсън от селския магазин е станал от леглото да затвори един скърцащ прозорец и е видял Дерек Пулън да минава тихо, с наведена глава на път към Мартингейл. Пулън се е надявал може би да види Сали и да чуе нейното обяснение. Но е стигнал само до старата плевня и е останал в нейната сянка, когато е видял мистър Макси да носи стълбата. По това време Сали Джъп е била мъртва.

– Значи не е бил Пулън! – каза Катерин.

– Разбира се, че не е бил Пулън! – извика Стивън. – Със сигурност не я е убил, когато говореше с мене и не беше изобщо в състояние да направи това, когато го оставих. Едва можеше да намери пътя за вкъщи.

– Ако Сали е умряла преди Стивън да се върне от гостуването си при Бокок, значи няма как да е бил и той – заключи Катерин.

Далглийш забеляза, че за първи път някой от тях говори конкретно за евентуална вина на член от семейството. Стивън Макси каза:

– Откъде знаеш, че е била мъртва тогава? Беше жива в десет и половина вечерта и мъртва на сутринта. Това е, което се знае от всички.

– Не е точно така – отговори Далглийш. – Двама души могат да посочат много по-точно времето на смъртта. Единият е убиецът, но има и още един човек, който може да помогне.

2

Някой чукаше на вратата – на прага стоеше Марта с шапка и престилка, невъзмутима както винаги. Косата ѝ беше опъната назад под странната старомодна шапка, глезените ѝ преливаха над черните обувки с връзки. Ако семейство Макси виждаха в мислите си отчаяна жена, стиснала онова издайническо шишенце, запътила се към познатата ѝ кухнята като уплашено животно, те по никакъв начин не го показаха външно. Тя изглеждаше така, както всеки път и въпреки че вече беше станала чужда на семейството, тя им оставаше по-близка, отколкото те бяха помежду си. Тя не даде обяснение за присъствието си, само съобщи: „Мистър Проктър за инспектора“. После веднага се оттегли и неясната фигура, която стоеше зад нея, пристъпи напред. Проктър беше прекалено ядосан, за да се смути, че го въвеждат така безцеремонно в стая, пълна с хора, очевидно заети с личните си грижи. Той, изглежда, не забелязваше никого, освен Далглийш и се устреми ядосано към него.

– Вижте какво, инспекторе, трябва да имам защита. Така не може. Опитвах се да се добера до вас в участъка. Не искаха да ми кажат къде сте, моля ви се! Но аз няма да се откажа, колкото и да ме разиграва онзи сержант в участъка. Сетих се, че ще ви намеря тук. Нещо трябва да се направи.

Далглийш го изглед изпитателно и после попита:

– Кое „така не може“, мистър Проктър?

– Онзи млад човек, съпругът на Сали. Беше у дома и ме заплаши. Беше пиян, ако искате да знаете. Не съм аз виновен, че тя е убита. И му го казах. Няма да позволя да разстройват жена ми и съседите. Чуваше се как крещи обидни думи по цялата улица. Дъщеря ми също беше там – не е хубаво пред дете. Невинен съм за това убийство, както много добре знаете и искам защита.

Той изглеждаше така, сякаш наистина имаше нужда от защита, и то не само от Джеймс Ричи. Беше мършав, зачервен в лицето, дребен мъж с вид на ядосана кокошка и имаше навика да си тръска главата, като говори. Беше облечен спретнато, но евтино. Сивият шлифер беше чист, а меката шапка, която стискаше, беше с нова панделка. Внезапно Катерин каза:

– Вие бяхте тук в къщата в деня на убийството, нали? Видяхме ви по стълбите. Сигурно сте идвали от стаята на Сали.

Стивън погледна към майка си и каза:

– По-добре влезте и се присъединете към нашата молитва, мистър Проктър. Казват, че публичните признания се отразяват добре на душата. Вие сте избрали добър момент да се появите. Предполагам, че ще искате да научите кой е убил вашата племенница?

– Не! – извика Хърн внезапно и яростно. – Не ставай глупак, Макси. Не го замесвай в това.

Гласът му помогна на Проктър да почувства къде се намира. Той насочи вниманието си към Филикс и изглежда, не му хареса това, което видя.

– Значи, не мога да остана! Ами ако реша да остана? Аз имам право да знам какво става. – Той се взря в неприветливите, изпитателни лица наоколо. – Искате да съм аз, нали? Всичките. Не мислете, че не знам. Искате да го припишете на мене, ако можете. Щях да съм загазил, ако беше отровена или ударена по главата. Жалко, че един от вас не се е сдържал и е посегнал на живота ѝ. Но има нещо, което не можете да ми припишете и това е удушаването. А, защо? Ето защо!

Изведнъж той направи конвулсивно движение, чу се прищракване и последва момент като от комедийна сцена – дясната му ръка падна с тъп звук върху бюрото пред Далглийш. Всички се втренчиха слисани в нея – тя лежеше като неприлична отломка, гумените ѝ пръсти свити за просия. Като дишаше тежко, Проктър дръпна един стол под себе си с ловко движение на лявата си ръка и седна триумфално, а Катерин обърна бледите си очи с укор към него, сякаш беше труден пациент, който си позволява много.

Далглийш взе ръката.

– Ние, разбира се, знаехме за това, макар че за моя радост, тогава вниманието ми беше привлечено без излишна драма. Мистър Проктър е загубил дясната си ръка при злополука с бомба. Хитроумната изкуствена ръка е изваяна от слепени пластове памучен плат. Тя е лека и здрава и има три оформени пръста със стави между кокалчетата като при истинска ръка. Когато стегне лявото си рамо и леко отдалечи ръката от тялото си, той може да дръпне жица, която тръгва от това рамо и стига до палеца на изкуствената ръка. По този начин той противодейства на пружина, която държи изкуствения палец притиснат към неподвижния показалец и го отваря. Щом отпусне рамото, напрежението в жицата изчезва и пружината автоматично притиска палеца върху неподвижния показалец. Както виждате, това е умно изобретение и мистър Проктър може да прави много неща с него. Може да си върши разни работи, да кара велосипед и да има почти нормален вид. Но има едно нещо, което той не може да прави с него – да удушава с ръка.

– Но той може да е левичар.

– Може, мис Бауърс, но не е, и уликите сочат, че Сали е удушена със силен натиск на здрава дясна ръка.

Той обърна ръката и я плъзна по масата към Проктър.

– Това е, разбира се, ръката, която едно малко момче е видяло да отваря вратичката в конюшнята на Бокок. Има само един човек измежду всички въвлечени в този случай, който е в състояние да ходи с кожени ръкавици на градински празник посред горещо лято. Това беше важна следа, по която стигнахме до човека. Но имаше и други. Мис Бауърс е съвсем права. Мистър Проктър е бил в Мартингейл онзи следобед.

– Какво от това, че съм бил? Сали ме покани да отида. Племенница ми беше, нали така?

– О, я стига, Проктър – каза Филикс. – Остава да ни кажеш, че това е било проява на роднински дълг, че си се отбил да провериш дали всичко е наред с бебето. Колко ти поиска тя?

– Трийсет лири – каза Проктър. – Трийсет лири ми поиска и нека сега да видим какво ще ги прави.

– И понеже е имала нужда от трийсет лири – продъл-жи Филикс безмилостно, – тя, естествено, се е обърнала към своя най-близък роднина, от когото е очаквала помощ. Трогателна история.

Преди Проктър да отговори, Далглийш се намеси:

– Помолила е за трийсет лири, защото е искала да има готови пари за връщането на мъжа ѝ. Били са се разбрали, че тя ще продължи да работи и ще спестява колкото може. Сали е искала да спази уговорката докрай, макар и вече да е била с бебе. Възнамерявала е да получи тези пари от чичо си по начин, до който често се прибягва. Казала му е, че скоро ще се омъжва, но без да уточни за кого, и че тя и нейният съпруг ще разкажат как той се е отнасял с нея, ако не плати за мълчанието им. Заплашила го е, че ще го уличи в работата му и пред почтените му съседи в Кенингбъри. Казала му е, че ѝ е отнел правата, но ако реши да плати, нито тя, нито съпругът ѝ някога ще напомнят за себе си или ще създават неприятности на семейството му.

– Но това е изнудване! – извика Катрин. – Той е трябвало да ѝ каже, че може да разправя каквото си поиска. Кой щеше да ѝ повярва? От мене нямаше да получи и една пара!

Проктър седеше мълчаливо. Останалите, изглежда, бяха забравили за присъствието му. Далглийш продължи:

– Мисля, че мистър Проктър сигурно щеше да последва съвета Ви, мис Бауърс, ако племенницата му не беше използвала един конкретен израз. Изтъкнала е, че той я е лишил от правата ѝ. Вероятно не е имала предвид нещо повече от това, че е имало разлика в отношението към нея и братовчедка ѝ, макар че мисис Проктър отрича. Тя може обаче и да е знаела повече, отколкото ние си мислим. Но по причини, които не е нужно да обсъждаме тук, този израз е притеснил нейния вуйчо необичайно много. Реакцията му вероятно е издала това и Сали, която е достатъчно интелигентна, веднага се е усетила. Мистър Проктър не е добър артист. Решил е да разбере какво знае племенницата му и колкото повече се е опитвал, толкова повече се е издавал. Когато са се разделяли, за Сали вече е било ясно, че тези трийсет лири, а може би и повече, са ѝ вързани в кърпа.

Проктър със стържещ глас каза:

– Поисках да ми даде квитанция, ако искате да знаете. Беше ми ясно какво е намислила.

Казах ѝ, че съм готов да ѝ помогна този път, защото ще се жени и ще има разходи. Но това ще бъде краят. Ако се опита отново, ще отида в полицията и ще покажа квитанцията като доказателство.

– Нямаше да се опита пак – каза Дебора тихо. Мъжете насочиха погледи към нея. – Сали нямаше да постъпи така. Тя просто си е играела с вас. Изпитвала е удоволствие да ви гледа как играете по свирката ѝ. Ако вземе отгоре на това и трийсет лири, толкова по-добре. Но истинското ѝ наслаждение е било да гледа как се гърчите. Тя нямаше да ви изнудва пак. От такива забавления на човек му втръсва бързо. Сали обичаше всеки път да си намира нова жертва.

– О, не, не – Елинор Макси вдигна ръце в жест на протест. – Тя наистина не беше такава. Ние не я познавахме истински.

Проктър не ѝ обърна никакво внимание и неочаквано се усмихна на Дебора, сякаш виждаше съюзник в нейно лице.

– Това е точно така. Вие знаете каква беше тя. Само ме разиграваше. Беше го намислила. Вечерта трябваше да ѝ занеса трийсетте лири. Накара ме да вървя след нея до къщата и горе до стаята ѝ. Най-лошото беше това дебнене и озъртане на влизане и на излизане. Точно тогава се срещнахме на стълбите. Тя ми показа задната врата и каза, че ще я отвори в полунощ, за да вляза. Трябваше да чакам в сянката на дърветата в края на ливадата, докато тя не запали и не угаси бързо лампата в стаята си. Това щеше да ни е сигналът.

Филикс се разсмя.

– Горката Сали! Готова е на всичко само да я забележат! Трябва да има драма, дори ако това може да я убие.

– И накрая я уби – каза Далглийш. – Ако не си беше играла с хората, Сали щеше да бъде жива днес.

– Тя беше в странно настроение онзи ден – спомни си Дебора. – Беше я обзела някаква лудост. Нямам предвид само това, че прекопира роклята ми и се престори, че е приела предложението на Стивън. Какви ли не пакости правеше още като дете. Предполагам, че за нея това е било преживяване на щастие.

– Легнала си е щастлива – каза Стивън.

Изведнъж всички те притихнаха, отдадени на спомени. Някъде удари часовник, мелодично и ясно, но друг звук не последва, освен острото шумолене на хартия, когато Далглийш обръщаше някоя страница. Пред вратата на стаята, в прохладата и тишината се виеше стълбището, по което отивайки нагоре, беше минала Сали с последното си топло какао преди лягане. Умълчани, те почти чуваха звук от леки стъпки, допир от дреха по стълбата, ехото на смеха ѝ. В мрака навън краят на ливадата се губеше, а светлината от настолната лампа хвърляше отражения в стъклата на прозореца, които изглеждаха като редица от китайски фенери, запалени в ухаещата нощ. Почти им се привидя как преминава една бяла рокля и се развява кичур коса. Някъде над тях беше детската стая, празна сега, бяла и стерилизирана като морга. Можеше ли някой от тях да застане пред това стълбище? Или да отвори вратата на детската стая, без да се страхува, че леглото може би не е празно? Дебора потръпна и от името на всички каза:

– Моля, моля ви кажете ни какво се случи!

Далглийш вдигна очи и я погледна. После продължи с дълбок, равен глас.

3

– Аз мисля, че убиецът е отишъл в стаята на мис Джъп, тласкан от неовладим импулс, за да разбере точно как се е чувствало момичето, какво е възнамерявало, каква опасност е представлявало. Може би е имал идея да отправи някаква молба към нея – макар че ми се струва малко вероятно. По-скоро намерението е било да се направи някакво спазаряване. Посетителят е отишъл до стаята на Сали, а после или е влязъл направо, или е почукал и е бил поканен. Нищо в този човек не е будело страх. Сали се е била съблякла и е била в леглото. Сигурно е била сънена, вече отпила от какаото, но все още неупоена от него, а само твърде уморена, за да внимава да се държи изискано и да говори разумно. Не си е направила труда да стане от леглото, нито да си облече халата. Като знаете каква е била по характер, сигурно и вие си мислите, че ако посетителят е бил мъж, тя е щяла да постъпи точно така. Но това заключение едва ли има голяма доказателствена стойност.

– Все още не знаем какво се е случило между Сали и нейния посетител. Знаем само, че когато посетителят излиза и затваря вратата, Сали е вече мъртва. Ако прие-мем, че убийството не е предумишлено, можем да предположим какво се е случило. Сега знаем, че Сали е била омъжена, влюбена в съпруга си, в очакване той да дойде да я вземе всеки момент. Можем да се досетим от нейното отношение към Дерек Пулън и от начина, по който тя ревниво пази тайната, че е изпитвала наслада от чувството за надмощие, което това скрито знание ѝ е давало. Пулън казва „тя обичаше нещата да са тайни“. Разговарях с една жена, при която Сали беше работила, и тя каза: „Сали беше потайно малко същество. Три години стоя при мене и до края не научих за нея нищо повече от това, което знаех в началото“. Сали Джъп пази своя брак в тайна при много трудни обстоятелства. Поведението ѝ не е разумно. Съпругът ѝ е отвъд океана и се справя добре там. Фирмата едва ли е щяла да го върне у дома. Тя може и да не е знаела за нея. Ако Сали беше казала истината, сигурно щеше да се намери кой да ѝ помогне. Мисля, че тя е пазела тайна, защото е искала да докаже, че може да бъде вярна и заслужава доверие и защото е била човек, на когото тайните са допадали много. Това ѝ е давало възможност да огорчава леля си и вуйчо си, към които не е изпитвала привързаност, и много се е забавлявала с това. Освен всичко друго то ѝ е осигурило безплатно жилище за седем месеца. Мъжът ѝ ми каза: „Сали винаги повтаряше, че самотните майки получават най-хубавото“. Предполагам, че никой тук няма да се съгласи с това, но Сали Ричи очевидно е вярвала, че ние живеем в общество, което успокоява съвестта си, като помага на неудачниците, стига да са интересни, а не на достойните, които са скучни. Мисля, че се е забавлявала в приюта „Сейнт Мери“. Мисля, че е устояла на всичко, защото е знаела, че е различна от другите. Представям си насладата ѝ, когато си е мислила как ще слиса мис Лидъл, като ѝ каже за мъжа си, и колко забавно ще ѝ бъде да имитира пред него питомките на „Сейнт Мери“. Знаете за какво говоря. „Нека Сал да разкаже за времето, когато е била самотна майка.“ Мисля също така, че ѝ е харесвало преживяването за власт, която ѝ е давало скритото знание. С удоволствие е наблюдавала как семейство Макси се вцепенява от ужас, че ги грози една заплаха, за която само тя е знаела, че не е истинска.

Дебора се намести неловко на стола си.

– Вие, изглежда, знаете много за нея. Ако е знаела, че годежът не е възможен, защо се е съгласила? Щеше да спести на всички много тревога, ако беше казала истината на Стивън.

Далглийш погледна към нея.

– Щеше да спаси собствения си живот. Но с този характер можела ли е да каже такова нещо? Оставало ѝ е малко време да чака. Мъжът ѝ е щял да се върне след един-два дни. А предложението на д-р Макси е просто едно допълнително усложнение, което за мис Сали е добре дошъл повод да се забавлява на чужд гръб. Да не забравяме, че тя не е приела предложението открито. Не съм изненадан, че се е държала по този начин. Тя очевидно не е харесвала мисис Риско и е давала израз на това, като е говорела толкова по-свободно, колкото повече е наближавало времето да се върне мъжът ѝ. Това предложение ѝ е дало шанс за нови забавления. Мисля, че когато посетителят е отишъл при нея, тя е лежала по гръб на леглото си в унесено, щастливо и доволно спокойствие, убедена, че държи в ръцете си и семейство Макси, и цялото положение, и широкия свят. Нито един от десетките хора, които съм разпитал, не е казал за нея, че е добра по душа. Мисля, че не е проявила доброта и към посетителя си. Подценила е силата на гнева и отчаянието, изправили се насреща ѝ. Може да се е изсмяла. И когато повторно е направила това, силните пръсти на ръцете са се впили в шията ѝ.

Беше настъпила тишина. Филикс Хърн я наруши грубо.

– Сбъркали сте си професията, инспекторе. Този драматичен спектакъл заслужава по-голяма публика.

– Не се прави на глупак, Хърн. – Стивън Макси вдигна лице, останало без цвят, изтерзано от умора. – Не виждаш ли, че той е предоволен от реакцията, която имаме? – Той се обърна към Далглийш във внезапен пристъп на гняв. – Чии ръце? – поиска да чуе той. – Защо да продължаваме с този фарс? Чии ръце, питам.

Далглийш не му обърна внимание.

– После нашият убиец отива до вратата и изгасява лампата. Това трябва да бъде моментът на неговото бягство. Но тогава идва съмнението. Може би поради нуждата да се убеди за последен път, че Сали Джъп е наистина мъртва. Може би защото малкият се размърдва в съня си и това отключва естествения човешки порив да помогнеш на дете, което плаче само край мъртвата си майка. А може би заради егоистичното опасение, че плачът ще разбуди къщата, преди да успее да избяга. Каквато и да е причината, лампата бързо е запалена отново. И пак изгасена. Дебнещият в края на поляната в сянката на дърветата Сидни Проктър вижда това и приема, че е сигналът, който той чака да му бъде даден. Светва с фенерчето и се прокрадва по края на поляната към задната врата, като внимава да не излезе от прикритието на храстите.

Когато Далглийш млъкна, присъстващите впериха поглед в Проктър. Сега самообладанието му се беше възвърнало и той беше загубил предишната си нервност и отбранителната си свирепост. Той изслуша историята нормално и спокойно, сякаш споменът за онази ужасна нощ и големият, насочен към него интерес на другите в стаята го беше освободил от вина и притеснение. Сега, когато беше престанал с шумните себеоправдания, за присъстващите стана по-лесно да го търпят. И той като тях беше в някаква степен жертва на Сали. Те слушаха и споделяха неговия страх и отчаянието, което го беше завело пред вратата ѝ.

– Помислих, че съм пропуснал първото запалване на лампата. Тя беше казала две примигвания, затова почаках малко и наблюдавах. После помислих, че е по-добре да рискувам. Нямаше никакъв смисъл да се мотая. Бях стигнал далече и беше по-добре да продължа. Така или иначе, тя щеше да го разбере. Не беше лесно да събера трийсет лири. Изтеглих каквото можах от моята сметка – всичко на всичко десет лири. Вкъщи имах само парите за телевизора. Взех и тях и заложих часовника си в един магазин в Кенингбъри. Човекът видя, че съм доста отчаян и не ми даде колкото часовникът струваше. Но все пак събрах достатъчно, за да ѝ затворя устата. Бях написал и разписка, която да подпише. След сцената в конюшнята вече много внимавах с нея. Мислех си, че просто ще ѝ дам парите, ще я накарам да подпише разписката и ще се прибера вкъщи. Ако се опиташе да прави нови номера, щях да я заплаша, че ще съобщя в полицията, че ме изнудва. Разписката щеше да има смисъл, ако се стигнеше до това, но аз мислех, че няма. Тя просто искаше парите и след това щеше да ме остави на мира. Нямаше да има смисъл друг път да опитва пак, нали така? Не мога да осигурявам пари само защото някой ми нарежда и Сали знаеше това много добре. Хич не беше глупава тя, нашата Сали!

После продължи:

– Тежката външна врата беше отворена, както тя ми беше казала. Носех си фенера и лесно намерих стълбите и се качих до стаята ѝ. Тя ми беше показала пътя този следобед. Беше много лесно. Къщата беше съвсем тиха. Ще си помислиш, че е празна. Вратата на Сали беше затворена и никаква светлина не проникваше нито през ключалката, нито под вратата. Това ми се стори странно. Чудех се дали да почукам, но не ми се искаше да вдигам шум. В къщата беше толкова тихо, почти призрачно. Накрая отворих вратата и извиках шепнешком. Тя не отговори. Осветих стаята с фенерчето и насочих лъча към леглото. Тя лежеше в него. Отначало помислих, че е заспала. Отдъхнах си. Почудих се дали трябва да ѝ оставям парите до възглавницата. После си казах „Защо по дяволите да го правя?“. Тя беше поискала да дойда. Да беше стояла будна. Освен това бързах да се махна от къщата. Не знам кога точно си дадох сметка, че тя не спи. Приближих се до леглото. Тогава разбрах, че е мъртва. Странно как познаваш, че е така. Знаех, че не е болна или в безсъзнание. Сали беше мъртва. Едното око беше затворено, а другото – полуотворено. Сякаш ме гледаше. Протегнах лявата си ръка и спуснах клепача ѝ. Не знам какво ме накара да я докосна. Много глупаво нещо е това. Просто трябваше да затворя това втренчено око. Чаршафът беше подпъхнат под брадичката ѝ като че ли някой я беше завил грижливо. Смъкнах го надолу и видях следите по шията ѝ. Дотогава думата „убийство“ не ми беше минала през ум. Когато ми хрумна, си загубих ума. Трябвало е да си дам сметка, че това е било работа на десняк и никой няма да ме заподозре, но човек не мисли така, когато е изплашен. Продължавах да стискам фенера, но така треперех, че светлината правеше кръгчета около главата ѝ. Не можех да го държа насочено. Опитвах се да мисля ясно и се чудех какво да направя. Тогава осъзнах, че тя е мъртва, а аз съм в нейната стая с парите. Разбирате какво щяха да си помислят хората. Знаех, че трябва да се махна. Не помня как стигнах до вратата, но вече беше късно. Чувах стъпки по коридора. Бяха далечни. Предполагам, че нямаше да ги чуя при друг случай. Но бях толкова напрегнат, че чувах как ми бие сърцето. За секунда свалих резето на вратата и се облегнах на нея, спрял да дишам. От другата страна на вратата стоеше жена. Тя почука много тихо и попита: „Сали, спиш ли, Сали?“. Говореше много тихо. Как може да е смятала, че ще я чуят. Може би ѝ е било все едно. Оттогава съм мислил за това много, но в онзи момент не можех да чакам да я видя какво ще реши да прави. Може да е чукала по-силно, може да е разплакала детето, може да си е дала сметка, че нещо не е наред и да е извикала другите. Но аз трябваше да се махна. За щастие, съм в добра форма и високото не ме плаши. Не че беше много високо. Измъкнах се през страничния прозорец, онзи закрития от дърветата, а водосточната тръба ми дойде добре. Не си нараних ръката, а меките обувки, с които карам колелото, просто залепнаха за стената. На около метър от земята се плъзнах и тупнах долу. Навехнах си глезена, но не го почувствах тогава. Хвърлих се в тъмното под дърветата и чак тогава погледнах назад. Стаята на Сали не светеше. Започнах да се успокоявам.

След малко продължи:

– Бях скрил колелото в храстите отстрани на пътя. Така се зарадвах, че стои там! Уверявам ви! Едва когато се качих на колелото, си дадох сметка за глезена. Не можех да натискам педала с него. Но все пак потеглих. Вече мислех какво да кажа. Трябваше да имам алиби. Когато стигнах до Финчуърди, нарочно направих злополука. Не беше трудно. Пътят там е тих и отляво има висока ограда. Блъснах силно колелото в нея и предното колело поддаде и се изкриви. После срязах предната гума с джобното си ножче. За себе си нямаше какво да се тревожа. Изглеждах както трябва за ролята, която играех. Глезенът ми вече беше отекъл и ми беше лошо. По някое време през нощта трябва да е заваляло, защото бях мокър и ми беше студено, макар че не си спомням дъжда. Мина време, докато добутам колелото до вкъщи и вече минаваше един часът, когато се прибрах. Трябваше да пазя тихо, затова оставих колелото в градината отпред и си влязох. Беше важно да не събудя мисис Проктър, преди да върна назад и двата часовника долу в хола. Ние нямаме часовник в спалнята – нито стенен, нито настолен. Вечер навивам златния и го държа до леглото. Ако само можех да вляза, без да събудя жената, мислех, че всичко ще е наред. Но явно нямах късмет. Тя беше будна и се ослушваше за вратата, защото излезе на площадката горе на стълбата и извика. На мене ми беше дошло вече в повече, затова я пратих да си ляга и ѝ казах, че се качвам. Тя ме послуша, както прави обикновено, но аз знаех, че след малко ще слезе. Все пак успях, докато тя си облече халата и слезе предпазливо долу, да върна часовниците на дванайсет часа. Тя се засуети около мене и взе да ми прави чай, а аз нямах търпение тя да се върне в леглото си преди някой от градските часовници да удари два пъти. Както и да е, отпратих я най-накрая и тя се качи горе, за да има достатъчно време да се наспи. С мене нещата стояха различно, искам да ви кажа. Да не дава господ друга нощ като тази! Може да говорите каквото искате за нас и колко лошо сме се отнасяли към Сали. Според мене тя съвсем добре се оправяше, след като ни остави. Но ако е мислела, че ѝ е зле при нас, онази нощ е намерила каквото е търсила, тази проклетница.

Той изрече шокиращите думи и в последвалата тишина промърмори нещо, което може да е било извинение, нелепо скривайки лицето си с ръка. Известно време никой не проговори и след това Катерин каза:

– Вие не дойдохте на съдебното следствие, нали? Чудехме се тогава за вас, но някой каза, че сте болен. Сигурно сте се страхували, че ще бъдете разпознат? Но вие вече сте знаели как е умряла Сали и защо не е възможно да падне подозрение върху вас.

Под влияние на емоцията си Проктър беше разказал историята убедително и гладко, без да мисли за интереса си. Сега нуждата да защити себе си се върна и с нея дойде и предишната му настървеност.

– Защо да ходя там? Не бях в добра форма и без туй. Знаех точно как е умряла. Полицията ни каза, когато пратиха човека си при нас в неделя сутринта. Той веднага ме попита кога съм я видял за последен път, но аз имах готов отговор. Сигурно всички си мислите, че е трябвало да му кажа колко много знаех. Да, ама не му казах! Сали беше причинила достатъчно неприятности приживе и не исках да допусна да се добавят нови сега, когато беше мъртва, стига да можех. Не виждах защо моят личен живот трябва да става известен пред всички в съда. Не е лесно да се обясняват тези неща. Понякога хората разбират всичко погрешно.

– Още по-лошо е – те могат да разберат всичко съвсем правилно – каза Филикс хладно.

Слабото лице на Проктър пламна. Той стана, нарочно обърна гръб на Филикс и заговори на Елинор Макси.

– Извинете ме сега, но аз ще си тръгвам. Не искам да се натрапвам. Просто трябваше да видя инспектора. Надявам се, че всичко ще завърши добре, но вие нямате нужда от мене тука.

„Говори сякаш ние тука ще раждаме“ помисли си Стивън. Желанието да покаже независимост от Далглийш и да обяви, че има поне един в това семейство, който се смята свободен да мисли сам, го накара да попита:

– Може ли да ви закарам до вас? Последният автобус потегля в осем часа.

Проктър показа с жест, че отказва, но изобщо не погледна към Стивън:

– Не. Не, благодаря. Колелото ми е отвън. Добре са го ремонтирали, като се има предвид какво представляваше. Моля, не си правете труда да ме изпращате.

Той стоеше с ръце в ръкавици, отпуснати надолу, трогателна, неприветлива фигура, но не без достойнство.

„Поне има усета да знае кога е нежелан“, помисли си Филикс. Изведнъж с отсечен жест Проктър подаде лявата си ръка на Елинор Макси и тя я пое.

Стивън отиде с него до вратата. Докато го нямаше, никой не проговори. Филикс усещаше как напрежението му се повишава и ноздрите му потръпнаха при спомена на познатата миризма на страх. Те сигурно знаят вече. Беше им казано всичко, освен самото име. Но колко готови бяха да признаят истината? Той ги наблюдаваше изпод сведените си клепачи. Дебора беше необичайно спокойна, сякаш краят на лъжите и измамите беше донесъл със себе си успокоение. Той не вярваше, че Дебора знае какво предстои. Лицето на Елинор Макси беше посивяло, а скръстените ѝ ръце лежаха отпуснати в скута ѝ. Беше почти сигурен, че мислите ѝ бяха другаде. Катерин Бауърс седеше сковано, устните ѝ бяха стиснати, сякаш в неодобрение. Отначало Филикс си беше помислил, че тя се забавлява. Сега не беше толкова сигурен. Забеляза с язвително задоволство как чупи пръсти и как ъгълчетата на очите ѝ потрепват нервно. Стивън се появи изненадващо и Филикс заговори:

– Това не продължава ли вече достатъчно дълго? Изслушахме доказателствата. Задната врата е била отворена до дванайсет часа и трийсет и три минути, когато Макси я е заключил. Известно време преди това, значи, някой е влязъл и е убил Сали. Полицията не е открила кой е бил той и е малко вероятно, че ще го открият. Може да е бил всеки.

Предлагам никой от нас повече нищо да не казва. – Той ги огледа един след друг. Предупреждението беше недвусмислено.

Далглийш каза тихо:

– Вие предполагате, че един съвършено непознат човек влиза в къщата, не прави опит да открадне нищо, оти-ва право в стаята на мис Джъп и я удушава, а тя, без да направи усилие да извика за помощ, лежи кротко по гръб на леглото?

– Може да го е била поканила да дойде, който и да е бил той – каза Катерин.

Далглийш се обърна към нея:

– Но тя е очаквала Проктър. Не можем да си представим, че е искала да има свидетел на тази размяна на пари. И кого би могла да покани? Ние проверихме всички, които я познават.

– За бога, спрете да обсъждате това – извика Филикс. – Не виждате ли, че той точно това иска да правите! Той няма доказателства!

– Няма? Така ли?

– Във всеки случай знаем кой не я е убил – каза Катерин. – Не е бил Стивън или Дерек Пулън, защото те имат алиби. И не е бил мистър Проктър заради ръката му. Сали не може да е била убита от чичо си.

– Не, не може – каза Далглийш. – Нито от Марта Бултитафт, която не е знаела как момичето е умряло, докато мистър Хърн не ѝ е казал. Нито от вас, мис Бауърс – чукали сте на вратата и сте се опитали да разговаряте с нея, след като тя е била умряла. Нито от мисис Риско, чиито нокти щяха да оставят следи от одраскване. На никого ноктите не могат да пораснат толкова за една нощ, а убиецът не е бил с ръкавици. Нито от мистър Хърн, каквото и да иска той аз да си мисля. Мистър Хърн не е заел коя е стаята на Сали. Трябвало е да попита мистър Макси къде да занесе стълбата.

– Само глупакът разкрива какво знае. Може да съм се преструвал.

– Само че, не си – каза Стивън рязко. – Можеш да си запазиш проклетата загриженост за себе си. Ти си последният, който би искал Сали да умре. Ако тя се беше заселила тука, Дебора можеше и да се омъжи за теб. Повярвай ми, нямаше да я имаш при никакви други обстоятелства. Сега тя няма никога да се ожени за теб и ти го знаеш.

Елинор Макси вдигна поглед и каза тихо:

– Аз отидох в стаята ѝ да говоря с нея. Изглеждаше, че бракът няма да е толкова лошо нещо, ако тя наистина беше привързана към сина ми. Исках да разбера какво чувства. Бях уморена и е трябвало да изчакам до сутринта. Лежеше на леглото и си пееше. Всичко щеше да е наред, ако не беше направила две неща. Тя ми се присмя и ми каза, Стивън, че ще има дете от тебе. Стана толкова бързо. В един момент беше жива и се смееше, а в следващия беше мъртва в ръцете ми.

– Значи, ти си била? – прошепна Катерин. – Ти си била.

– Разбира се – каза Елинор Макси полека. – Помислѝ сама. Кой друг може да е бил?

4

Семейство Макси мислеше, че да отидеш в затвора е като да отидеш в болница, само че по-принудително. И двата случая представляваха неестествено и доста плашещо преживяване, при което жертвата се усамотява, а околните демонстрират решителна бодрост, с която се надяват да внушат доверие, а не да бъдат заподозрени в безсър-дечност. Елинор Макси, придружена от една спокойна и тактична полицайка, отиде да се наслади за последен път на удобството на банята в своята къща. Тя беше настояла за това и както става при подготовка за болница, никой не искаше да ѝ каже, че къпането е първата процедура, на която те подлагат, като влизаш в затвора. Или може би има разлика между тези, които още нямат присъда, и осъдените да лежат в затвор? Филикс може би знаеше, но никой не го питаше. Шофьорът на полицейската кола чакаше наоколо, следеше какво става, без да се намесва, като санитар придружител в линейка. Следваха последни инструкции, съобщения за приятели, телефонни разговори и припряно събиране на багаж. Мистър Хинкс пристигна от дома си, задъхан, но не и изненадан, решен да се държи твърдо, готов да предложи съвет и утеха, но самият той имаше нужда от това толкова много, че Филикс го хвана здраво под ръка и тръгна с него обратно към дома му. От един прозорец Дебора наблюдаваше как двамата се губят от погледа ѝ и за малко се зачуди какво ли си говорят. Докато тя се качваше по стълбите, за да отиде при майка си, Далглийш се обаждаше по телефона в хола. Погледите им се срещнаха. За секунда тя си помисли, че той се кани да каже нещо, но той наведе глава към слушалката и докато минаваше край него, тя осъзна, внезапно и без изненада, че ако нещата стояха иначе, той щеше да бъде мъжът, към когото тя би се обърнала за подкрепа и съвет.

Стивън, останал сам, усети мъката си много силно, сразяваща болка, която нямаше нищо общо с недоволство и досада – състояния, които той беше приемал за нещастие. Беше изпил две чаши уиски, но бързо усети, че пиенето не му помага. Това, от което имаше нужда, беше някой, който да го утеши в нещастието и да го увери, че то е напълно несправедливо. Отиде да потърси Катерин.

Намери я коленичила пред малък сандък в стаята на майка му – увиваше буркани и бутилки в хартия. Когато го погледна, видя че тя е плакала. Той се стресна и подразни. В къщата не беше останал човек, който да не страда. Катерин никога не беше усвоила изкуството да плаче трогателно. Може би това обясняваше защо рано се беше научила да понася стоически както скръбта, така и други неща. Стивън реши да пренебрегне тази намеса в неговата мъка.

– Кати – каза той. – Защо, за бога, тя си призна? Хърн беше съвсем прав. Никога нямаше да го докажат, ако тя си беше мълчала.

Беше я наричал Кати само един път преди това и тогава, също както сега, беше искал нещо от нея. Дори в онзи момент на физическа близост това ѝ се беше сторило превзето. Тя го погледна.

– Ти не я познаваш добре, нали? Тя само чакаше баща ти да умре, за да си признае. Не искаше да го остави и му беше обещала, че няма да бъде пратен в дом. Това беше единствената причина да мълчи. Беше казала на мистър Хинкс за Сали, когато отиде с него в дома му по-рано тази вечер.

– Но тя беше толкова спокойна, докато се правеха всичките разкрития!

– Предполагам, че искаше да разбере какво се е случило. Никой от вас не ѝ каза нищо. Мисля, че се тревожеше най-много за това да не би ти да си отишъл при Сали и да си заключил вратата.

– Знам. Тя направи опит да ме попита. Помислих си, че ме пита дали аз съм убиецът. Ще трябва да ѝ намалят присъдата. В края на краищата не е било предумишлено. Джефсън защо не побърза да дойде. Обадихме се по телефона.

Катерин подреждаше книгите от нощното шкафче и се чудеше дали да ги опакова. Стивън продължи:

– Ще я пратят в затвора, така или иначе. Майка ми в затвора! Кати, мисля, че няма да го понеса!

И Катерин, която от малка беше научена да харесва и много да уважава Елинор Макси, също не беше сигурна, че ще понесе всичко това и загуби търпение.

– Не можеш да го понесеш! Много ми харесва! Не трябва ти да го понасяш, а тя. Само че ти я изпрати там, нали помниш.

Веднъж започнала да говори, Катерин не можеше да спре и раздразнението ѝ възприемаше все по-личен израз.

– И още нещо, Стивън. Не знам какво изпитваш към нас... към мен, ако щеш. Не искам да говоря за това отново, просто ти казвам сега, че между нас всичко е свършено. О, господи, не стъпвай върху хартията! Опитвам се да опаковам с нея.

Сега вече тя плачеше сериозно като животинче или малко дете. Думите ѝ станаха неразбираеми и той едва отгатваше какво казва.

– Бях влюбена в теб, но вече не съм. Не знам какво очакваш сега, но това няма значение. Всичко е свършено.

И Стивън, който нито за миг не си беше помислил, че това трябва да продължава, погледна надолу към нея – лицето на червени петна, подпухналите, изпъкнали очи – и почувства, незнайно защо, тръпка на огорчение и съжаление.

5

Един месец след като Елинор Макси получи по-лека присъда за непредумишлено убийство, Далглийш, в един от малкото си свободни дни, минаваше с колата си през Чадфлийт на връщане за Лондон от широкото устие на Есекс, където беше зазимил деветметровата си платноходка. Не се отклоняваше много, макар че не знаеше какво точно го накара да измине допълнителните пет километра виещ се, засенчен с дървета път. Мина покрай къщата на Пулън. В гостната стая лампата беше запалена и на фона на спуснатите завеси се очертаваше силуетът на алзаското куче направено от гипс в двора. Последва приютът на „Сейнт Мери“. Къщата изглеждаше празна, самотна бебешка количка на предната врата подсказваше, че вътре има живот. Селото беше безлюдно, унесено в спокойствието на следобедния чай. Когато минаваше пред магазина на Уилсън, там спускаха щорите на вратата след последния купувач. Беше Дебора Риско. В едната ръка носеше тежка кошница за пазар и той инстинктивно спря колата. Нямаше време за нерешителност или неудобство: взе кошницата от ръцете ѝ, а тя седна на мястото до него, преди той да си даде сметка за собствената си смелост и нейната сговорчивост. Скритият поглед, който хвърли към спокойния профил на гордата глава, установи, че напрегнатият ѝ израз го няма. Не беше загубила нищо от красотата си и излъчваше спокойствие, което му напомни за майка ѝ.

Когато колата свърна в отклонението за Мартингейл, той се подвоуми, но тя поклати глава почти незабележимо и той продължи. Брезите сега бяха златисти, но здрачът им изсмукваше цвета. Първите паднали листа шумяха смачкани под гумите. Къщата се показа такава, каквато я беше видял първия път, но посивяла сега и малко злокобна в смрачаващия се ден. Като влязоха, съблече коженото си яке и свали шала си.

– Благодаря. Радвам се за това. Стивън е взел колата в града тази седмица, а Уилсън разнася стока по къщите само в сряда. През цялото време нещо се свършва, защото съм забравила да го купя. Искате ли нещо за пиене, чай или нещо друго? – Тя се усмихна закачливо. – Сега не сте на работа. Или сте?

– Не – каза той. – Не съм на работа сега. Просто си пилея времето.

Тя не поиска обяснение и той я последва в гостната. Тук беше по-прашно, отколкото преди и някак по-голо, но опитното му око видя, че истинска разлика няма, разчистен бе само личният живот, воден тука навремето.

Сякаш досетила се какво той си мисли, тя каза:

– Само аз съм тук през повечето време. Марта напусна и на нейно място взех две жени, които идват само през деня от новия град. Очаквам ги всеки ден, но никога не е сигурно, че ще се появят. Това внася разнообразие в нашите чувства. Стивън си е вкъщи през уикендите, разбира се, и това помага. За основно почистване ще има достатъчно време, преди майка ми да се завърне. Засега има главно работа по документите – завещанието на баща ми, задълженията след смъртта му и адвокатски притеснения.

– Трябва ли да оставате тук сама? – попита Далглийш

– Нямам нищо против. Някой от семейството трябва да остане тук. Сър Рейнолд ми предложи едно от неговите кучета, но обичат да хапят малко повече, отколкото ми харесва. Освен това не са обучени да прогонват призраци.

Далглийш пое чашата, която тя му подаде, и попита за Катерин Бауърс. Изглеждаше най-безопасно да спомене нейното име. Стивън Макси не го интересуваше, а към Филикс Хърн интересът му беше твърде голям. Ако пита за детето, щеше да събуди златокосия призрак, чиято сянка вече стоеше между тях.

– Виждам Катерин от време на време. Джими е още в „Сейнт Мери“ засега и Катерин го посещава с баща му доста често, за да го извеждат навън. Мисля, че тя и Джеймс Ричи ще се оженят.

– Не е ли малко неочаквано?

Тя се засмя.

– Всъщност не знам дали Ричи вече знае това. Ще бъде хубаво, ако стане. Тя обича детето, наистина се грижи за него, а Ричи ще бъде щастлив. Не мисля, че има за кого друг да ви разкажа. Майка ми е наистина много добре и не е много нещастна. Филикс Хърн е в Канада. Брат ми е в болницата през повечето време и е ужасно зает. Казва, че там всички били много мили.

„Защо да не бъдат, помисли си Далглийш. Майка му си излежава присъдата, а сестра му се справя без помощ с работата по къщата и с враждебността или – което е по-страшно – със състраданието на селото.“ Но Стивън Макси се беше върнал в болницата и всички бяха много мили. Нещо от чувствата на Далглийш се беше изписало на лицето му, защото тя добави бързо:

– Радвам се, че е зает. За него беше по-лошо, отколкото за мене.

Известно време двамата седяха мълчаливо. Въпреки че изглеждаха добре в компанията си един на друг, Далглийш беше болезнено чувствителен към всяка нейна дума. Той желаеше да каже нещо успокояващо или насърчително, но отхвърляше всяко изречение, което му хрумваше, преди да може да го изговори. „Съжалявам, че трябваше да го направя.“ Само че не съжаляваше и тя беше достатъчно интелигентна и честна да знае това. Никога не се беше извинявал заради работата си и не искаше да я обиди сега, като се преструва на засрамен. „Знам че сигурно не ме харесвате заради това, което трябваше да направя.“ Блудкаво, сантиментално, неискрено и с арогантното допускане, че тя чувства нещо към него, независимо какво е то. Отидоха до вратата и тя остана там, докато го загуби от поглед. Когато обърна глава и видя самотната ѝ фигура, очертана за миг от светлината на къщата, той разбра с въодушевяваща сигурност, че те ще се срещнат отново. И когато това се случеше, верните думи щяха да бъдат намерени.

Примечания

1

Питър Уорлок (1894 – 1930), псевдоним на английския композитор и музикален критик Филип Хезелтайн, който имал интерес към окултизма. На английски „уорлок“ означава магьосник, вълшебник. – Б.пр.

2

Овълтайн – търговско име на млечна напитка, произвеждана в Швейцария от 1904 г. – Б. пр.

3

Джордж Стъбс (1724 – 1806), английски художник на коне. – Б. пр.

4

Джорджиански – известен в архитектурата стил от епохата на английския крал Джордж V. – Б.пр.

5

Уиндзор – дървено кресло с извит гръб. – Б.пр.

6

Grand Guinol, театър в Париж, известен със своите пиеси на ужаса. Основан е през 1895 г. и е бил на върха на славата в продължение на 65 години. – Б. пр.

7

Господ е Пастир мой, Псалм Давидов 23, Псалтир. – Б. пр.

8

Наденица с боб яхния. – Б.пр.

9

Пиле в свинско шкембе. – Б.пр.

10

У. Шекспир, „Както ви се харесва“, началото на четвърто действие.

11

Правото на господаря (фр.). – Б. пр.

Content

П. Д. Джеймс
Убийството на прислужницата
Адам Далглиш #1

Първа глава

1

2

Втора глава

1

2

3

4

Трета глава

1

2

3

Четвърта глава

1

2

3

4

5

6

7

Пета глава

1

2

3

4

5

Глава шеста

1

2

3

4

Глава седма

1

2

Глава осма

1

2

3

4

5

Глава девета

1

2

3

4

5

Примечания