Борис Джонсън

Факторът Чърчил. Как един човек промени историята

Посвещавам на Лео Ф. Джонсън

Увод

Кучето на име Чърчил

Когато бях малко момче, никой нямаше и капка съмнение по този въпрос: Чърчил беше — ни повече, ни по-малко — най-великият държавник, който Британия е раждала в историята си. Още от детските си години имах доста ясна представа какво е постигнал — че е превел моята страна по тежкия път до победата, изправен срещу превратностите на съдбата и може би най-отвратителния тираничен режим, който светът е преживявал.

Познавах много от подвизите му. Двамата с брат ми Лео четяхме и препрочитахме биографичната книга Живот в снимки от Мартин Гилбърт толкова често, че бяхме научили наизуст надписите под фотографиите.

Знаех, че е бил блестящ оратор, а баща ми (сигурно като бащите на мнозина други от моето поколение) често ни повтаряше наизуст някои от най-прочутите му изказвания. Знаех също — още в онези години — че изкуството на риториката постепенно си отива. Знаех, че е бил забавен, дързък до непочтителност и "политически некоректен" даже по тогавашните, далеч по-либерални, стандарти.

По време на вечеря татко обичаше да ни разказва апокрифни анекдоти. Например как Чърчил бил в тоалетната и в същото време го информирали, че Lord Privy Seal[1] желае да го види, а той отвърнал, че е sealed in the privy[2], и т. н.

Знаехме също, че когато социалистическата депутатка Беси Брадок му заявила, че е пиян, той с изумителна прямота, отвърнал, че тя пък е грозна, но той поне на следващата сутрин ще изтрезнее.

Ако правилно си спомням, така научихме и историята за министъра от Консервативната партия и гвардееца. Сигурно сте я чували, но ще ми простите. Съвсем наскоро имах удоволствието да се насладя и на "каноничната версия" — лично от сър Никълъс Соумс, внук на главния герой, докато двамата обядвахме в "Савой".

Макар да съм сигурен, че Соумс, който е брилянтен сладкодумец, няма как да не е поукрасил нещата, историята все пак звучи много истинска и ни казва много за основната тема в тази книга: неповторимия дух на Чърчил.

Ето и разказът на Соумс:

"Един от министрите консерватори беше малко нещо мека китка, ако ме разбираш какво имам предвид — казва Соумс на такъв висок глас, че почти всички в ресторанта започват да обръщат глави, — макар че беше добър приятел на дядо ми. Горкия непрекъснато го хващаха "в крачка", но в онези дни, разбира се, журналистите не се вряха навсякъде и всичко оставаше скрито-покрито. Един ден обаче късметът съвсем му изневерил — хванали го да се забавлява с някакъв гвардеец на пейка в Хайд Парк в три през нощта, и то не кога да е, а през февруари. Това било незабавно докладвано пред председателя на парламентарната група, който пък се обадил на Джок Колвил, личния секретар на дядо ми.

— Джок — рекъл парламентаристът, — боя се, че имам много неприятни новини за еди-кого си. Пак обичайният проблем, но този път журналистите са го спипали и няма как да се покрие скандалът.

— Леле-мале — отвърнал Колвил. — Май ще се наложи лично да съобщя на министър-председателя.

— И аз така мисля.

И така, шефът на парламентарната група потегля за Чартуел (графство Кент) и влиза в кабинета на дядо ми, където той работел до старомодното си бюро.

— С какво мога да помогна? — обърнал се и попитал домакинът.

След което му била представена цялата злощастна хронология.

— Няма как да го оставим на поста — завършил притесненият гостенин.

Последвала дълга пауза, докато Чърчил замислено пушел пурата си. После рекъл:

— Дали ви чух правилно, че еди-кого си го били хванали с някакъв гвардеец?

— Да, господин премиер.

— В Хайд Парк?

— Да, господин премиер.

— На пейка?

— Точно, господин премиер.

— И то в три през нощта?

— Съвсем правилно, сър.

— В този студ! Божичко, човече, как да не се гордееш, че си британец!"

Знаех, че като млад е бил невероятен смелчага, че е видял немалко кръвопролития със собствените си очи, че по него са стреляли врагове на четири различни континента, че е бил сред първите хора, дръзнали да се качат на самолет. Също тъй знаех, че в престижното частно училище "Хароу" не блеснал с бог знае какви умения, че бил висок само метър и седемдесет, с тесен гръден кош и че сам успял да пребори заекването, депресията и безобразния си баща, за да влезе в историята като най-великия англичанин.

Усещах, че има нещо свещено и магично у него, защото дядо ми и баба ми почтително бяха запазили първата страница на Дейли Експрес от деня, когато той си отиде на деветдесетгодишна възраст. Радвах се, че самият аз съм се родил предната година: колкото повече научавах за него, толкова по-горд се чувствах, че макар и за кратко, двамата все пак сме се засекли на този свят. Затова ми се струва още по-тъжно и странно, че днес — близо петдесет години след смъртта му — сякаш има опасност той да бъде забравен или поне да не бъде запомнен така, както заслужава.

Онзи ден тъкмо си купувах пура от летището на една близкоизточна държава, чиято територия сигурно е била "разкроена" точно от Чърчил. Забелязах, че пурата носи марката "Сан Антонио Чърчил", и попитах продавача в безмитния магазин дали знае кой е този Чърчил. Човекът внимателно прочете името, а аз му показах как се произнася.

— Шършил? — рече той, явно това нищо не му говореше.

— През войната — поясних аз — Втората световна.

Стори ми се, че нещо започна бавно и засега доста неясно да изплува в спомените му.

— Стар лидер, да? — попита човекът. — Да, може би, струва ми се. Не знам. — Той сви рамене.

Рекох си — няма какво да му се смея, след като днешните британски ученици знаят почти толкова за Чърчил. Младежите, които внимават в час, остават с впечатлението, че той е "онзи, дето водил война с Хитлер, за да спаси евреите". Обаче много повече млади хора, както показва наскорошно проучване, смятат, че Чърчил е името на… кучето от една популярна британска реклама на застраховки.

Намирам това за много срамен факт — и то най-вече защото съм сигурен, че колоритен чешит като него със сигурност би се харесал на днешните младежи. Ексцентрик, устат, с фрапантен вкус към облеклото, който днес би го превърнал в модна икона — и на всичко отгоре неподправен гений от главата до петите.

Точно за тази гениалност бих искал да разкажа на вас, които може би не сте знаели, че съществува, или пък сте я забравили. Естествено, разбирам, че тези ми претенции звучат чак нахално.

Не съм професионален историк, а като политик, не съм достоен да му вържа обувките — та даже и обувките на Рой Дженкинс, който написа великолепната му еднотомна биография. Като изследовател на Чърчил, съм на светлинни години назад от Мартин Гилбърт, Андрю Робъртс, Макс Хейстингс, Ричард Той и мнозина други.

Добре знам, че за нашия герой излизат по стотина книги всяка година — и въпреки това вярвам, че е време за нова оценка, защото не можем просто да приемаме репутацията му за даденост. Онези, които бяха войници през Втората световна война, си отиват един по един. Напускат ни хората, които си спомнят как е звучал гласът му, и се страхувам, че сме поставени в опасност — и то поради умствена леност — да забравим мащаба на стореното от него.

В днешно време ние, британците, доста малоумно вярваме, че Втората световна война е спечелена с "руска кръв и американски пари" — и макар в това да има известна доза истина, не по-малко истина е да кажем, че без Чърчил насреща си Хитлер почти със сигурност щеше да спечели войната.

Завладяването на Европа от нацистите можеше да се окаже необратимо. Днес с право се оплакваме от недостатъците на Европейския съюз, но явно сме забравили за пълния ужас на онзи страшен свят, който е бил толкова възможен.

Точно днес трябва да го помним — и трябва да помним как британският премиер-министър помогна за създаването на света, в който живеем и досега. Навсякъде по земното кълбо, от Европа, през Русия, Африка и Близкия изток, виждаме следите от онова, което бе оформено с неговия ум.

Чърчил е важен днес, защото спаси нашата цивилизация. А най-важното от всичко е, че той и само той можеше да го постигне.

Чърчил е живото доказателство и звучният шамар в лицето на всички марксистки историци, които смятат, че историята е просто разказ за развитието на някакви огромни и безлични икономически сили.

Цялата поука от фактора Чърчил е, че понякога един човек може да обърне историята.

Отново, отново и отново през седемте десетилетия на участието му в обществения живот ние виждаме отпечатъка от неговата личност върху света и върху събитията, много от които са потънали в забвение.

Чърчил играе ключова роля за раждането на социалната държава в началото на XX век. Той помага британските работници да се сдобият с трудови борси, задължителна почивка през работния ден и помощи при безработица. Негово дело са Кралските военновъздушни сили и танкът, какъвто го познаваме днес, освен това играе абсолютно решаваща роля в развитието на военните действия и победата на своята страна през Първата световна война. Чърчил е незаменим участник в основаването на държавата Израел (и не само), както и в кампанията за обединена Европа.

В няколко важни исторически момента той е язовецът, който загражда с бент реката и спира потока на събитията — а най-дълбоко отразилото се негово участие в хода на историята се развива през 1940 година.

"Характерът е съдба", казват древните гърци и аз съм съгласен с тях. Ако това е така, то по-дълбокият и най-интригуващ въпрос е: "Какво оформя характера?".

Какви са елементите, които правят точно него способен да изиграе тази титанична роля? В коя леярна и в коя ковачница са се родили този остър като бръснач ум и тази желязна воля?

"Какъв чук и в какъв синджир,

в каква пещ неговият ум е бил?"[3],

както (тук леко перифразирам) пише Уилям Блейк. Та ето това е въпросът.

Нека обаче първо да се опитаме да постигнем съгласие върху направеното от него.

Глава първа

Предложението на Хитлер

Ако и вие търсите един от най-решителните моменти през последната световна война и повратна точка в историята на света, то елате с мен. Нека да влезем заедно в една овехтяла стая в Камарата на общините — нагоре по стълбите, през скърцаща стара врата, в дъното на слабо осветения коридор — ето, пристигнахме.

Няма да я откриете на картата на Уестминстърския дворец по очевидни съображения за сигурност, а и обикновено гидовете не биха ви я показали. Всъщност точно стаята, за която говоря в момента, вече не съществува, понеже била разрушена през войната. Във възстановения си вид обаче е достатъчно близо до оригинала.

Това е една от стаите, използвани от министър-председателя, когато искал да се срещне с колеги в Камарата на общините. За интериора й не ви трябва да знаете много, защото е съвсем скучен и предсказуем.

Представете си навсякъде зелени кожени тапицерии с месингови кабари, тежка дъбова ламперия, тапети на Пюджин[4] и няколко офорта, закачени леко накриво. Представете си също, че е толкова задимено, че да ловиш лисици — понеже говорим за следобеда на 28 май 1940 година, а в онези години мнозина политици (включително и нашият герой) рядко са без пура или цигара в уста.

Почти със сигурност може да се каже, че през двукрилните прозорци не е успявала да проникне много светлина, но повечето хора лесно биха разпознали главните герои. Те са общо седмина на брой и по-известни като Военновременния кабинет на Великобритания.

Заседанието им продължава вече три дни почти без прекъсване, което казва достатъчно за сериозността на ситуацията. Това е деветото заседание от 26 май насам, но още не са стигнали до отговор на екзистенциалния въпрос, пред който са изправени самите те и целият свят.

На стола е седнал министър-председателят Уинстън Чърчил. От едната му страна е Невил Чембърлейн, с характерната висока яка, леко скована стойка и остри подстригани мустаци — бивш премиер, когото Чърчил доста безцеремонно е заместил на поста. Дали справедливо, или не, но Чембърлейн често е обвиняван за фатално подценяване на заплахата Хитлер и за провала на "умиротворяването". Когато нацистите успяват да избутат британците от Норвегия по-рано същия месец, точно Чембърлейн "опира пешкира".

В стаята е също и външният министър, лорд Халифакс, длъгнест и с бледо лице, скрил в черна ръкавица лявата си ръка, увредена още от раждането му. Присъства и Арчибалд Синклер, лидер на Либералната партия, от която Чърчил неотдавна се е отказал. Тук са също Клемент Атли и Артър Грийнууд — представители на Лейбъристката партия, срещу която Чърчил е отправял в миналото някои от най-истеричните си нападки. Присъства и секретарят на кабинета, сър Едуард Бриджис, който води бележки.

Въпросът, на който заседанието трябва да отговори, е изключително простичък. Над него мислят и премислят вече от няколко дни, докато новините стават все по-лоши с всеки изминал ден. Никой не го казва на глас, но всички знаят за какво става дума. Трябва ли Великобритания да влиза във война? Разумно ли е млади британски войници да загиват в една война, която, по всичко личи, е почти загубена? Или е по-добре да се сключи някаква сделка, която би могла да спаси живота на стотици хиляди?

Ако тогава беше постигната сделка, а войната наистина беше свършила с излизането на Великобритания от нея, дали с тази сделка нямаше да се спаси и животът на милиони по целия свят?

Мисля, че малцина от моето собствено поколение (да не говорим за поколението на децата ни) напълно разбират колко близо сме били до такава развръзка. Как нашата страна можеше дискретно — и със съвсем рационално обяснение — да откаже да се намеси през 1940 г. И то на фона на сериозни и влиятелни гласове, които искаха да започнат "преговори".

Никак не е трудно човек да разбере защо позицията им е била такава. Новините от Франция са не просто лоши, а невероятно лоши… и няма ни най-малка надежда да се променят към добро. Германска войска настъпва към Париж, избутвайки френската отбрана с такава небрежна лекота, че наистина изглежда сякаш е формирана от някаква нова милитаристична "свръхраса", напомпана с несравнима смелост и ефективност. Танковете на Хитлер вече са прегазили не само ниските земи на Нидерландия, но и уж непроходимите дерета на Ардените, а смехотворната линия "Мажино"[5] вече е прекрачена.

Френските генерали изглеждат повече от жалки: побелели дядковци със смешните си цилиндрични шапки като на инспектор Клузо[6]. Всеки път, когато се оттеглят към нова линия на отбрана, разбират, че германците някак си вече са се озовали там; а пикиращите бомбардировачи "Щука" се спускат като подивели и танковете настъпват още по-нататък.

Британският експедиционен корпус е притиснат в малък анклав около пристанищата на Ламанша. Направили са кратък опит за контраатака, отблъснати са и сега чакат да ги евакуират при Дюнкерк. Ако Хитлер беше послушал съвета на собствените си генерали, можеше да ни смачка още тогава: щеше да изпрати генерал Гудериан с танковете срещу това все по-намаляващо и на практика останало без всякаква защита парче земя. Можеше да избие или плени почти цялата останала британска бойна сила и да лиши страната от физическата способност да се отбранява.

Неговите Луфтвафе обстрелват бреговете от нисколетящи самолети, труповете на британски войници се носят по водата. Оцелелите им другари без всякаква надежда стрелят със своите вече остарели пушки "Лий-Енфийлд" към небето, а отгоре бомбардировачите ги правят на кайма.

В този момент, на 28 май, на мнозина — и на генерали, и на политици, ако не и на широката общественост — им изглежда повече от възможно тези момчета в униформа да бъдат избити до един.

Военновременният кабинет е изправен пред най-голямото унижение на британските въоръжени сили от поражението в американските колонии насам — и по всичко личи, че път назад няма. Хладни тръпки полазват по гърба на всеки, който погледне картата на Европа така, както е изглеждала тя на масата пред този Военновременен кабинет.

Австрия е прегазена цели две години по-рано, Чехословакия вече не съществува, Полша е смазана, а през последните седмици Хитлер е добавил още няколко смразяващо важни скалпа на колана си. Превзел е Норвегия, като без усилие надхитрява британците (включително Чърчил), които месеци наред са разработвали един предварително обречен план да го изпреварят. Хитлер окупира цяла Дания за малко повече от четири часа.

Холандия сама се е предала, кралят на Белгия слабохарактерно вдига белия флаг в полунощ предната вечер; а с всеки изминал час се предават все повече френски военни единици — понякога след съпротива, белязана от безумна храброст, друг път с отчайваща, почти фаталистична лекота.

А ето го и най-важното геостратегическо съображение от месец май на 1940 година: Великобритания — Британската империя — е съвсем сама. Реалистична перспектива за помощ няма — или поне не в обозримо бъдеще. Италианците са срещу нас. Фашистът Мусолини вече е сключил "железния пакт" с Хитлер и — тъй като изглежда, че Хитлер няма как да загуби — се готви скоро да се включи във войната на негова страна.

Руснаците са склонили на ужасния пакт "Молотов-Рибентроп", чрез който се съгласяват да разделят Полша с нацистите. Американците се изприщват само при мисълта за още една европейска война, и то напълно разбираемо: загубили са над 56 000 свои войници през Първата световна война, а ако броим и починалите от инфлуенца, жертвите надвишават 100 000. Откъм другата страна на Атлантика се чува предимно съчувствен шепот и въпреки Чърчиловата реторика, откъм хълмовете не се задава тропотът на американската кавалерия.

Всички присъстващи в тази стая сигурно са можели ясно да си представят какви ще са последствията, ако битката продължи. Те познават отблизо войната, някои от тях са се били в Първата световна и ужасните спомени от тази кланица са само на двадесет и две години: исторически по-близо до тях, отколкото е войната в Залива за нас днес.

Почти няма британско семейство, което да не е покосено от скръб заради войната.

Дали е правилно, дали е честно да поискаш от народа си да го преживее отново? И защо?

От стенограмата на това заседание става ясно, че то е започнало с изказване на Халифакс. Той хваща бика право за рогата: излага същия аргумент, който е излагал през последните няколко дни.

Халифакс имал внушителна фигура. Бил висок, много висок — със своите близо два метра стърчал поне педя и половина над Чърчил… макар че това предимство, предполагам, не се вижда тъй ясно, когато си седнал до съвещателната маса. Завършил е "Итън", истински академичен ум, с високото чело, съвсем подходящо за завършил с отличие престижния колеж "Ол Соулс". (Нека не забравяме, че Чърчил даже не е учил в университет, а във военната академия "Сандхърст" го приели едва след третия опит.) Ако съдим от оцелелите от онова време записи, Халифакс е имал нисък и мелодичен глас, макар и със странно звучащото днес произношение, характерно за онази епоха и за собствената му класа. Носел кръгли очила с доста висок диоптър и сигурно е вдигнал дясната си ръка с леко стиснат юмрук, за да подчертае казаното.

Италианското посолство е изпратило послание, съобщава той, че сега е моментът Великобритания да потърси посредничеството на Рим. Информацията стигнала до него чрез сър Робърт Ванситарт — споменаването на това име е било хитър ход от негова страна, тъй като сър Робърт Ванситарт е дипломат, известен с антигерманските си настроения, и яростен противник на мира с Хитлер. Ето защо посланието било колкото може по-деликатно оформено, но значението било ясно и за слепеца.

Не ставало дума за обикновена авантюра на Мусолини: със сигурност сигналът идвал от истинската сила. Увивайки се като змия около Уайтхол и прониквайки право в сърцето на Камарата на общините, това било предложение от самия Хитлер.

Чърчил знаел много добре какво точно значи то. Той бил наясно, че изпадналият в отчаяние френски премиер в момента е в Лондон и даже преди часове е обядвал с Халифакс.

Мосю Пол Рейно знае, че Франция е победена, дълбоко в сърцето си е наясно с нещо, което британските му събеседници почти не могат да повярват: че френската армия е като изрязана от хартия — едно духване и цял полк пада и изчезва с почти магическа скорост. Рейно знае, че самият той ще бъде запомнен като една от най-трагичните фигури в историята на Франция, а също така вярва, че ако успее да убеди и британците да влязат в преговорите, то неговото унижение ще бъде споделено и донякъде оправдано — и най-вече, че ще може да договори по-добри условия за Франция.

И така се оформя цялото послание, предадено от италианците, подкрепено от французите и дошло право от квартирата на германския диктатор: че Британия трябва най-сетне да действа разумно и да приеме реалността. Не знаем точните думи, с които е отговорил Чърчил, разполагаме само с лаконичната и вероятно "напудрена" версия от резюмето на сър Едуард Бриджис. Не знаем с какви точно слова премиерът се е обърнал към колегите си този следобед, но това, което се досещаме, едва ли е далеч от истината.

Спомени на съвременници сочат, че Чърчил вече показвал признаци на умора. Самият той бил вече на шейсет и пет, но тормозел собствените си служители и генералите от армията "до откат" с навика си да работи до малките часове на нощта, подхранвайки се с бренди и ликьори, като звънял из Уайтхол да му носят документи и информация и на практика свиквал официални заседания по време на денонощието, когато повечето разумни мъже отдавна са в леглата до жените си.

Бил облечен в странните си викторианскоедуардиански одежди, с черната жилетка под сакото, златен часовник на верижка и с емблематичния раиран панталон — като някакъв едър и мъчен от махмурлук иконом от снимачната площадка на "Имението "Даунтън". Съвременници твърдят, че изглеждал нездраво блед — и това звучи съвсем разбираемо. Само да добавим пурата, задължителната пепел, посипала скута, и здраво стиснатите челюсти.

В общи линии той казал на Халифакс, че "тази няма да я бъде". Ето какво гласи стенограмата: "Министър-председателят заяви, че очевидно целта на французите е да се гледа на сеньор Мусолини като на посредник между нас и хер Хитлер. Той самият бил твърдо решен да не влиза в такава роля".

Чърчил схванал много точно какво означава това предложение. Британия е във война с Германия още от 1 септември на предишната година. Това била война за свобода и за принципи — да защити страната си и империята от омразната тирания и ако е възможно, да отблъсне германските войски от покорените вече държави. Да се влезе в "разговори" с Хитлер или неговите емисари, да се влезе в "преговори", да седне на една маса с него за каквито и да било обсъждания — всичко това означава едно и само едно.

Чърчил знаел, че в момента, в който Британия приеме италианското предложение за посредничество, силата на съпротивата веднага ще намалее. Над Острова ще се издигне невидимото бяло знаме и всяка воля за битка ще се изпари.

Затова той казва "не" на Халифакс — и мнозина биха решили, че това сигурно е било достатъчно: министър-председателят се е изказал вече по въпрос на живот и смърт за нацията. В някоя друга държава дебатът вероятно би приключил с тези думи. Но британската конституция гласи друго: министър-председателят е primus inter pares — пръв между равни, тоест до някаква степен трябва да спечели съгласието на колегите си. А и за да разберем истинската динамика на този разговор, трябва да си спомним колко крехка е била позицията на самия Чърчил.

Той е на премиерския пост по-малко от три седмици и съвсем не е толкова ясно кои точно са неговите съюзници около тази маса. Атли и Грийнууд, двамата лейбъристи, са като цяло в негова подкрепа — може би Грийнууд повече от Атли. Същото може да се каже и за либерала Синклер. Но техните гласове не са решаващи. Най-многобройната партия в парламента са торите. Именно на торите разчита той за мандата си… а торите съвсем не са толкова сигурни, че подкрепят Уинстън Чърчил.

От самата си поява на сцената като млад член на парламента, избран от листата на консерваторите, той не се притеснява да напада и осмива собствената си партия. След това я изоставя и се присъединява към либералите — и макар в крайна сметка да се връща отново при торите, мнозина от тях го смятат за безпринципен опортюнист. Само няколко дни по-рано консервативната група в парламента събужда вълна от спекулации, след като аплодира бурно влизането на Чембърлейн в залата, а след това замира в гробно мълчание при появата на Чърчил. А сега той седи на една маса с двама от най-влиятелните тори самият Чембърлейн, лорд-председател на Тайния съвет[7], и Едуард Ууд, първи граф на Халифакс и министър на външните работи.

И двамата в миналото са влизали в остър сблъсък с Чърчил. И двамата имат причини да го смятат не само за твърде вулканичен като енергия, но също (по собственото им мнение) за ирационален и дори опасен.

Като министър на финансите, Чърчил сериозно се дразни от Чембърлейн заради плана му да намали таксите от различни компании — което според Чембърлейн несправедливо ще ограничи приходите на местната власт, държана от торите — да не говорим за продължило месеци и дори години системното очерняне на Чембърлейн от страна на Чърчил заради слабостта му да се изправи срещу Хитлер. Що се отнася до Халифакс, той е бил вицекрал на Индия през 30-те години на XX век и поема най-силните удари на бомбастичната и непримирима опозиция на Чърчил срещу всичко, което дори далечно "намирисва" на индийска независимост.

Има и още друг аспект от политическата ситуация на Халифакс, който му дава — в тези мрачни дни на месец май — неизречена власт дори и над Чърчил. Чембърлейн е преживял фатален удар на 8 май, когато голям брой тори отказват да го подкрепят при дебата за Норвегия; а и при ключовата среща на 9 май точно Халифакс е предпочетен от напускащия поста министър-председател. Чембърлейн предпочитал Халифакс. Крал Джордж VI също предпочитал Халифакс. Мнозина в Лейбъристката партия, в Камарата на лордовете и най-вече в групата на торите биха предпочели да видят Халифакс за свой министър-председател.

Всъщност единствената причина Чърчил да бъде издигнат за поста е, защото Халифакс — след тежко двеминутно мълчание, последвало предложението на Чембърлейн към него — сам решава да излезе от състезанието: не само защото би било трудно да командва правителството от Камарата на лордовете, където никой не е избиран, но също и защото (както изрично подчертава) не вижда как би могъл да се справи с Уинстън Чърчил, който се търкаля като отвързано тежко оръдие по квартердека на държавния кораб.

И все пак сигурно е бил обхванат от някаква самоувереност, че поне за кратко изборът на краля за министър-председател е паднал върху него. Въпреки очевидното недоволство на Чърчил сега Халифакс се връща в играта.

Предложеното от него изглежда срамно днес, от дистанцията на времето.

Същината на въпроса е, че Британия трябва да влезе в преговори с италианците (с благословията на Хитлер) и да предаде различни британски активи. Макар Халифакс да не ги споменава изрично на срещата, смята се, че това са Малта, Гибралтар и дял от управлението на Суецкия канал.

Наистина трябва да признаем здравите нерви на Халифакс изобщо да предложи на Чърчил такъв начин на действие. Да възнаградиш агресията, като влезеш в преговори? Да предадеш британски територии на някакъв смехотворен тиранин с обратна захапка като Мусолини?

Чърчил отново повтаря своите доводи "против". Французите се опитват да ни "пуснат по пързалката" към преговори с Хитлер и капитулация. Ще бъдем в много по-силна позиция, твърди той, когато германците се опитат да ни завладеят и се провалят.

Но Халифакс не се отказва: бихме получили по-добри условия сега, преди Франция да е излязла от войната, преди Луфтвафе да връхлетят и да унищожат самолетостроителните заводи.

От днешна гледна точка на човек му се свива сърцето, като чете пораженческите думи на горкия Халифакс, но трябва да проявим разбиране и да простим грешните му схващания. И без това той става обект на огромна кампания, очернила образа му, още от излизането през юли 1940 г. на книгата Guilty Men[8] — острата филипика на Майкъл Фут срещу привържениците на мира с Хитлер по време на войната.

Халифакс прави едно посещение при Хитлер през 1937 г. — и макар в един момент (изключително остроумно) да обърква фюрера с лакей на служба в канцлерството, наистина трябва да признаем доста срамната фамилиарност на отношенията му с Гьоринг. Двамата споделят увлечението по лова на лисици, а Гьоринг дори свойски (някак отблъскващо свойски!) го нарича Халалифакс, защото "халали" е традиционен ловджийски вик в Германия. Но все пак е глупаво да мислим за него като за някакъв апологет на нацистка Германия или петоколонник, действащ в британския кабинет. Халифакс посвоему е патриот не по-малко от самия Чърчил.

Той е мислил, че съзира начин да се защити Британия, да се предпази империята и да се спасят човешки животи — и съвсем не е бил единствен! Британската управляваща класа буквално гъмжи от "умиротворители" и пронацисти. И не говорим единствено за прословутите сестри Митфорд или последователите на домораслия британски кандидат за титлата дуче — фашисткия водач сър Осуалд Мозли.

През 1936 г. лейди Нели Сесил отбелязва, че почти всичките й роднини "изпитват топли чувства към нацистите" — и причината за това е много проста. През 30-те години средностатистическото богаташко конте се страхува много повече от болшевизма и от стряскащата идеология на комунистите за преразпределяне на благата, отколкото от някакъв си Хитлер. Напротив, във фашизма съзират здрава опора срещу червените. И в тези си схващания имат политическа подкрепа на много високо ниво.

Дейвид Лойд Джордж се връща от посещението си в Германия толкова силно впечатлен от фюрера, че даже го сравнява с Джордж Вашингтон. Хитлер бил "роден за лидер", обявява заблуденият бивш британски министър-председател. Даже изказва пожеланието Британия също да има "човек с неговите превъзходни качества, който да е начело на страната ни днес". И тези думи излизат от устата на героя от Първата световна война! На мъжа, който е бил начело на Британия при победата й над кайзера!

А сега беловласият уелсец, истинско чудо в политиката, се оказва пленен от фалшивия чар на Хитлер. Бившият наставник на Чърчил в политиката се превръща в отявлен пораженец. До съвсем неотдавна вестниците шумно са му пригласяли. Дейли Мейл от години води кампания в подкрепа на това да се даде "свобода на действие" на Хитлер в Източна Европа, за да се смачкат болшевиките. "Ако Хитлер го нямаше — пише Мейл, — може би цяла Западна Европа щеше днес да търси под дърво и камък такъв герой."

В Таймс пък са дотолкова пристрастни към т. нар. "политика на отстъпки" (appeasement), че редакторът му, Джефри Доусън, описва как четял всички статии до последната буква, за да заличи всичко, което би могло да засегне германците. Вестникарският магнат Бийвърбрук дори уволнява самия Чърчил и спира редовната му рубрика в Ивнинг Стандарт заради това, че бил прекалено груб към нацистите. Уважавани представители на либералното мнение — театрали като Джон Гилгуд, Сибил Торндайк, Дж. Б. Шоу — всички настойчиво лобират правителството поне "да обмисли" провеждането на преговори.

Разбира се, настроенията са се променили през последната една година, антигерманските настроения — и тук няма изненада — са се втвърдили и са вече много по-широко разпространени. Опитваме се само да посочим, смекчавайки така вината на Халифакс, че търсейки мир, той има подкрепата на много британци, и то на всички нива в обществото. И в този тон споровете между Халифакс и премиера продължават до този решителен час.

Навън е топъл и прекрасен майски ден, цветовете на кестените в парк "Сейнт Джеймс" вече се отварят. А в заседателната зала продължава играта на пинг-понг.

Чърчил казва на Халифакс, че всякакви преговори с Хитлер са капан, който ще остави Британия на неговото благоволение, Халифакс отвръща, че не можел да разбере какво е толкова неприемливо във френското предложение.

Чембърлейн и Грийнууд се включват с (напълно безполезното) мнение, че и двете възможности — да се продължат военните действия или да се седне на преговори — са рисковани.

Наближава пет часът и Халифакс заявява, че нищо в неговото предложение не може в никакъв случай да се опише като капитулация.

Чърчил отвръща, че шансовете Британия да получи приемливи условия в такива преговори, са едно към хиляда.

Силите са напълно изравнени. И именно тук, според повечето историци, Чърчил изиграва най-брилянтния си ход. Той обявява, че заседанието временно се прекратява и ще продължи отново в 7 вечерта. След това свиква пълния състав на кабинета си, общо двадесет и пет души, министри от всички ресори, много от които за първи път ще го чуят да говори като министър-председател.

Нека видим неговото положение.

Той не е в състояние да убеди Халифакс, нито пък може просто да го смачка или да не му обръща внимание. Та нали едва предишния ден външният министър е бил дотолкова дързък, че да го обвини в "говорене на врели-некипели". Ако Халифакс хвърли оставка, Чърчил се оказва в слаба позиция: първите му действия като военен водач съвсем не могат да се нарекат триумф, тъй като Норвежката кампания, за която той е носил отговорност, се е превърнала в истинско фиаско.

Апелите му към проявяване на здрав разум не дават плод. Но колкото по-голяма е аудиторията, толкова по-сгорещена става атмосферата.

Затова сега той отправя апел не към разума, а към сърцето. Пред пълния състав на кабинета Чърчил изнася една възхитителна реч, в която няма и намек за интелектуалната сдържаност, каквато е бил задължен да демонстрира пред по-тясната група министри. Време е за "врели-некипели", и още как!

Най-пълният преразказ намираме в дневника на Хю Далтън, министър на военновременната икономика. Не виждам причина да не се доверим на неговата достоверност. Чърчил започва спокойно:

През последните няколко дни внимателно обмислях дали е част от дълга ми да предприема преговори с Онзи човек (Хитлер).

Не е разумно обаче да мислим, че ако се опитаме да търсим мир сега, ще получим по-добри условия, отколкото с оръжие. Германците ще поискат нашия флот — това ще нарекат "разоръжаване" — военноморските ни бази и още много други неща.

Ще се превърнем в заробена държава, макар и с британско правителство, което ще е само марионетка на Хитлер, ръководено от Мозли или някой подобен на него. И в крайна сметка къде ще се озовем? От друга страна, имаме огромни резерви и предимства…

Речта му завършва с почти шекспировски плам:

… И аз съм убеден, че всеки един от вас ще се вдигне и ще ме свали от това място, ако дори за миг си помисля за преговори или капитулация. Ако е писано дългата история на нашия остров да свърши най-сетне, то нека поне свърши едва когато всеки един от нас, повален на земята, се дави в собствената си кръв!

В този момент мъжете в залата са толкова развълнувани — и това се потвърждава както от Далтън, така и от Лео Еймъри — че започват да ръкопляскат и викат одобрително, а някои дори стават от местата си, за да поздравят премиера. Чърчил безмилостно драматизира дебатите и ги прави лични.

И присъстващите разбират, че това не е някакъв дипломатически менует. Това е избор между защитата на родната страна или смъртта, "давейки се в собствената си кръв". Това е реч на водача в навечерието на битката — и тя се харесва на чулите я по някакъв първобитен, племенен начин. Когато Военновременният кабинет подновява заседанието си в седем вечерта, дебатите вече са приключени. Халифакс сам се отказва. Чърчил разполага с очевидната, при това доста шумна, подкрепа на кабинета.

Само една година след това решение да се воюва, а не да се преговаря, 30 000 британски мъже, жени и деца са убити, почти всички — от германците. Претегляйки тези алтернативи — унизителен мир или клане на невинните — е трудно да си представим, че който и да било от съвременните британски политици би имал куража да постъпи като Чърчил.

Даже и през 1940 г. няма друг, който би могъл да поведе страната по такъв начин: нито Атли, нито Чембърлейн, нито Лойд Джордж — а още по-малко най-сериозната алтернатива на Чърчил, третият виконт на Халифакс.

Чърчил дава на Халифакс остроумния прякор Holy Fox (Светата лисица) отчасти заради набожността му, отчасти защото наистина обича лова на лисици, но най-вече заради лисичите му хитрост и финес. Но макар лисицата наистина да е хитра за много неща, Чърчил знае едно нещо и то е голямо: готов е да плати "сметката на касапина", защото вижда нещата по-ясно от Халифакс. Чърчил има огромния и почти безразсъден морален кураж да съзре, че продължаването на военните действия е отвратителен избор, но капитулацията би била още по-отвратителна. И е прав. За да разберем защо, нека си представим май 1940 г. без него.

Глава втора

Вселената без Чърчил

Да се върнем към този момент на 24 май 1940 г., когато Хайнц Гудериан, един от най-страховитите командири на танкови подразделения в историята, е на път към изключителен триумф. След жестоки сражения неговите танкове пресичат канала Аа в Северна Франция. Те спират за кратък отдих, двигателите им просветват с розовеещи отблясъци под яркото слънце. Гудериан се готви за последното настъпление срещу британците.

Жертвите му са вече на по-малко от двайсет мили разстояние: 400 000 мъже от Британския експедиционен корпус, уплашени, треперещи, тихомълком подготвящи се за безславната капитулация. Гудериан трябва само да форсира мощните двигатели "Майбах", да ги поведе напред към Дюнкерк и британската армия ще бъде смазана. У дома съпротивителните сили на островитяните ще са прекършени. И точно тогава той получава телеграма от Берлин — едно решение, което по-късно ще нарече "пълен провал".

По причини, които така и не стават напълно ясни, Хитлер нарежда той да спре, да изчака. Макар вбесен от тази заповед, Гудериан й се подчинява. През следващите няколко дни — понеже евакуацията става мъчително бавно — британците са уязвими за атака — като сънна артерия, която пулсира ли, пулсира, с допрян до нея нацистки нож.

На фона на тези ужасяващи събития британският Военновременен кабинет размишлява как да постъпи. Да сключи сделка? Да се бие? А сега нека извадим Чърчил от уравнението.

Да използваме онези гигантски ръце, като в "Монти Пайтън", и да го измъкнем насила от задимената зала. Да предположим например че е загинал още на младини в един от многото случаи, когато така дръзко се е втурвал да надхитри смъртта. Да си представим, че огромният му късмет е свършил още преди много години и е бил пронизан например от копието на някой дервиш или застрелян от старата пушка на индийски воин, или пък е загинал при инцидент с любимите му "летящи машини", направени от въжета и брезент… или е намерил смъртта си в окопите.

И така, оставяме съдбата на Британия и на света в ръцете на Халифакс, Чембърлейн и представителите на Лейбъристката и Либералната партия. Дали те щяха да сключат сделка с Хитлер, както предлага самият външен министър? Струва ни се много, много вероятно.

Чембърлейн е вече физически отслабнал. Умира от рак само няколко месеца по-късно — а и целият смисъл с отстраняването му от премиерския пост е в това, че е невъзможно да бъде възприет като водач по време на война. Позицията на Халифакс ни е известна: той иска да преговаря. Другите нямат нито парламентарното влияние, нито войнствената нагласа да поведат страната срещу Хитлер, и то в такъв момент на ужасяваща опасност.

Чърчил — и само Чърчил — прави съпротивата срещу нацистите своя политическа мисия. В известен смисъл възраженията му срещу Халифакс са доста егоистични.

Той се бори за политическия си живот и авторитет — и ако отстъпи пред Халифакс, с него е свършено. Неговият престиж, репутацията му, перспективите, дори самото му его — а това са все неща, които са твърде важни за политиците — са впрегнати в каузата военните действия да продължат. Това е накарало някои историци погрешно да заключат, че извън личните му амбиции няма нищо друго, че не става дума за британските интереси.

През последните няколко години като грозна екзема избухнаха ревизионистични преразкази, в които се твърди, че Британия е трябвало да направи онова, което толкова много хора (от всички слоеве на обществото) са се надявали и за което са се молили: да се сключи сделка с нацистка Германия. Според техните аргументи Британската империя и нацисткият райх са били напълно способни на мирно съвместно съществуване — а и няма никакво съмнение, че Хитлер е казал доста неща, за да насърчи такива идеи.

През 30-те години той изпраща лично Рибентроп да омае върхушката на страната. Пожънатите от визитата успехи са доста сериозни. През 1938 г. Халифакс доста непредпазливо декларира пред адютанта на Хитлер, че "би искал да види като венец на собствените си усилия фюрерът да влезе в Лондон рамо до рамо с английския крал, бурно аплодиран от английския народ".

Както видяхме, има представители на висшата и средната класа, които са изразявали публично срамното днес влечение по хитлеризма — като сред тях е и бившият монарх Едуард VIII. Дори и сега, в злокобните дни на 1940 г., Хитлер от време на време прокламира възхищението си от Британската империя, както и мнението, че не е в интерес на Германия британците да бъдат смазани, тъй като от това биха се възползвали само техните съперници, такива като Америка, Япония и Русия.

Хората вероятно са си казали — е, да, ние, англичаните, също сме представители на арийската раса, може би не толкова генетично "специални" като тевтонския й вариант. Британия и нейната империя можели да оцелеят като някакъв допълнителен израстък — интересен от историческа гледна точка, но като цяло доста хилав. Нещо като Гърция, съпоставена с нацисткия Рим.

Мнозина тогава си мислят, че унижението е приемлива цена, ако би запазило империята и би избегнало клането. Хората не само че искат помирение и сделка с Хитлер: мнозина мислят, че това е неизбежно.

Поне за французите е точно така: адмирал Дарлан от френския флот е дълбоко убеден, че Британия ще загуби. През 1940 г. той се подготвя да мине на страната на Германия.

Същото важи и за мнозина американци: тогавашен посланик е скандалният американец от ирландски произход Джо Кенеди — контрабандист, мошеник и… баща на Джон Фицджералд Кенеди. Той непрестанно иска срещи с Хитлер и изпраща мрачни съобщения до Вашингтон. "С демокрацията в Англия е свършено", обявява той към края на 1940 г., малко преди да го отзоват.

Греши, разбира се, както греши и Халифакс, както грешат примиренците — и всички, опитващи се да преразгледат историята в днешно време, също грешат. Но за да можем да оборим глупостите им, трябва да се опитаме да разберем как точно щяха да се развият събитията, ако техните желания се бяха сбъднали.

Винаги съм приемал с резерви такива опити за "хипотетично" пренаписване на историята, тъй като ми се струва, че така наречената "верига на причинно-следствени връзки" никога не е много ясна. Събитията не са като топки за билярд, като едната удря другата и я задвижва — а и дори топките за билярд могат да ви подмамят доста.

Извадете само една пръчица от купчината фактори — и вече не можете да знаете как ще падне останалата част. Но от всичките версии "ами ако…" в историята тази е може би най-популярната. Някои от най-добрите съвременни историци са правили този мислен експеримент и са стигали до един и същи извод: че ако е бил сложен край на британската съпротива през 1940 г., това създава условия за необратимо бедствие в Европа.

Хитлер с почти пълна сигурност щеше да спечели. Тоест щеше да успее да пусне в ход операция "Барбароса" — нападението срещу Русия — много по-рано от юни 1941 г. Нямаше да му се налага да се разправя с досадните британци, които го тормозят в Средиземноморието и в пустините на Северна Африка, принуждавайки го да ангажира толкова много човешка сила и оръжия.

Щеше да може да насочи целия си бяс към Русия, както имаше намерение още от времето, когато, кръстосвайки пръсти зад гърба си, се бе съгласил на нацистко-съветския пакт — и почти със сигурност щеше да успее, преди военната му кампания да замръзне в ледения ад на руската зима. Постиженията на Вермахта наистина са удивителни: той успя да завладее милиони квадратни километри територия и милиони хора. Войниците на Хитлер почти превземат Сталинград и достигат до външните станции на московското метро. Представете си какво щеше да стане, ако бяха влезли и в Москва, обезглавили комунистическия режим и хвърли Сталин в паника, от която не може да се възстанови (той вече е преживял нервна криза, когато първите немски танкове пресичат руската граница).

Историците вече си представяли бързото сриване на комунистическата тирания (вероятно с помощ от жертвите на колективизацията и оцелелите останки на средната класа) и поставянето на власт на някакъв марионетен нацистки режим. И после какво?

Хитлер и Химлер, както и останалите от сатанинския им отбор, щяха да са свободни да използват това огромно платно — от Атлантика до Урал — за да нарисуват своите отвратителни политически фантазии. Когато Британия е извън играта, вече няма кой да ги спре или дори да ги прекъсне, никой няма моралната сила да ги отрече и зачеркне.

Изолационистите в Америка щяха да победят: ако Великобритания не иска да рискува живота на своите хора, то откъде накъде Щатите да го правят? В Берлин Алберт Шпеер щеше да изпълни умопомрачените си планове за нова световна столица, наречена Германия.

В сърцето й щеше да се издига Народната зала (Volk-shalle) — някаква извратена гранитна версия на римския Пантеон, сграда, която е толкова огромна, че куполът на лондонската катедрала "Сейнт Пол" спокойно се побира само в окулуса — кръглия отвор в горната част на купола. Народната зала трябвало да побира 100 000 души, а скандиранията се очаквало да са толкова продължителни и силни, че архитектът даже планирал естествени валежи в самата сграда заради кондензирането на топлите изпарения и падането им под формата над капки върху главите на пламенните фашистки тълпи…

Тази кошмарна конструкция щеше да бъде увенчана с огромен орел, така че отдалеч всичко да изглежда като някакъв космически пруски шлем, 290 метра висок (почти колкото небостъргача "Шард" в лондонското предградие Саутърк), а около нея — огромни символи на господството: арка, два пъти по-висока от Триумфалната в Париж, колосални гари, от които двуетажните влакове се стрелкат със 190 километра в час, пренасяйки немски заселници до Каспийско море и Урал, и други маршрути към Източна Европа, от която славянските Untermenschen[9] вече са изгонени…

Целият европейски континент, с изключение на Швейцария (макар че има таен план да навлезе и там), трябвало да е или част от Райха, или поне от послушни нацистки държави. Както мнозина исторически автори са отбелязвали, имало най-различни планове за превръщане на цялата територия в някаква зловеща версия на Европейския съюз.

През 1942 г. министърът на икономиката на Райха и президент на "Райхсбанк", д-р Валтер Функ, пише един документ, в който призовава за създаването на Europaische Wirtschaftgesellschaft — Общ европейски пазар. Той предлага единна валута, централна банка, обща селскостопанска политика, както и други добре познати ни днес идеи. Рибентроп предлага подобна схема, макар че, нека му отдадем дължимото, Хитлер се противопоставя с мотива, че не е достатъчно жестоко към останалата част от Нацисткия европейски съюз.

В този контролиран от Гестапо Нацистки ЕС властите щяха да са свободни да прилагат своята идеология, основана на расова омраза. Нацистите вече са започнали преследванията още през 30-те години и дълго преди Чърчил да дойде на власт — преди решението военните действия да продължат — те вече преселват огромни групи евреи и поляци.

Създават се гета в близост с железопътни центрове като прелюдия към "депортацията". Нека припомним, че по признанието на Айхман пред съда "депортация" всъщност означава ликвидация. Оставени без реална съпротива и дори без критици, нацистите биха се захванали вече сериозно със задачата физически да унищожават хората, които не одобряват: евреи, цигани, хомосексуалисти, психично болни, с увреждания.

Щяха да пуснат изцяло въображението си, докато извършват експериментите си с човешка плът: ужасни, извратени, нечовешки и арогантни дотолкова, че няма достатъчно силни думи, за да се опишат. Когато Уинстън Чърчил говори по-късно през лятото на 1940 г. за Европа, която потъва в "бездната на нови Тъмни векове, които са още по-зловещи и може би по-продължителни заради светлините на извратената наука", той е съвсем прав.

Най-вероятно по този начин би изглеждал алтернативният свят. Но дори ако Хитлер не беше успял в Русия, дори ако Сталин беше успял да отблъсне нападението — дали животът щеше да е много по-добър?

Тогава щяхме да видим Европа, разделена между две форми на тоталитаризма: от едната страна свят, тероризиран от КГБ и Щази, а от другата — поданиците на Гестапо. Накъдето и да се обърнеш, само огромни маси от хора, които живеят в ужас от почукването на вратата посред нощ, от произволни арести, от лагерите, без никакъв начин да протестират.

От около 200 страни в днешния свят за приблизително 120 може да се каже, че представляват някакъв вид демокрация: в тях важи правото на избирателите да определят собствената си съдба. Повечето от държавите по света поне на думи подкрепят идеята, че демокрацията, както веднъж остроумно отбелязва Чърчил, е най-лошата система на управление в света, с изключение на всички останали. Но ако Хитлер и Сталин бяха победили — или ако единият или другият беше победил — някой вярва ли сериозно, че демокрацията щеше още да бъде на "трона" си днес?

Със суеверния си навик да вменяват справедливост и правота на хода на историята, хората щяха да научат един зловещ урок: че боговете са се усмихнали с благоволение на потисничеството, а следователно нашият тъй недорасъл животински вид има нужда точно от тирания.

Ние, британците, щяхме да преглътнем този морален фалит — твърде лесно е да си представим как Халифакс (или Лойд Джордж, или който и да е) би могъл да убеди избирателите, че именно за такъв мир са копнеели — и все пак със сигурност тези политици биха заблуждавали дори сами себе си.

Мислите ли, че с такава страхливост Великобритания щеше да постигне мир с нацистите? Както Чърчил посочва пред Военновременния кабинет, всяка сделка с Хитлер задължително би означавала разоръжаване на флота и фатално отслабване на дългосрочната способност на страната да защитава бреговете си или да отвърне на военен удар.

А ето го и най-важното: няма сделка с Хитлер, на която изобщо да може да се разчита. Чърчил вече се е оказал трагично прав в предупрежденията си за нацизма — каквито отправя още от началото на 30-те години, когато пътува до Германия, за да види парадите на младежките фашистки организации. В безброй много статии във вестници и речи той заклеймява духовното зло, за което мнозина други предпочитат да си затварят очите, фундаменталния реваншизъм и агресия на нацисткия режим. Сега мнението му се потвърждава всеки ден: за Райнланд, за Чехословакия, за Полша и за отчаяната нужда Великобритания да се превъоръжи.

Мнозина историци посочват, че нацистите са били много по-напред от своите съперници в разработването на някои от най-смъртоносните оръжия на двадесет и първи век, защото първи създават реактивни изтребители и първи разполагат с бойни ракети. Представете си, ако тези германски учени толкова държаха да смачкат руснаците, че първи бяха произвели и атомно оръжие.

Помислете си каква щеше да е съдбата на Великобритания, всички вие, които сте изкушени от ревизионистките аргументи, вие, които тайно се чудите дали за страната нямаше да е по-добре да направи сделка и да избегне войната. Великобритания би била съвсем сама, изправена срещу един враждебен континент, смачкан от ботуша на зверски тоталитаризъм и с ядрени ракети, готови за пуск от полигоните на V2 в Пенемюнде. Това щеше да означава ново робство или дори нещо още по-лошо.

Хитлер не нарежда на Гудериан да спре танковете си на канала Аа, понеже е някакъв скрит англофил. Той не спира генерала заради топли чувства към събратята от арийската раса. Повечето сериозни историци са съгласни с Гудериан, че фюрерът просто е направил грешка, че самият той е бил изненадан от скоростта на завоеванието си и се е страхувал от контраатака.

Истината е, че Хитлер не вижда в лицето на Великобритания потенциален партньор, а свой враг, и макар понякога одобрително да бърбори за Британската империя, той същевременно призовава за пълното унищожаване на британските сили. Фюрерът не отменя мащабните си планове за нахлуване на Острова (операция "Морски лъв"), защото иска по някакъв начин да предпази британците.

Прави го, защото операцията е станала твърде рискована и защото в същото време друг един човек се обръща към сънародниците си да се бият "на бреговете и по хълмовете, и по десантните площадки" и казва пред министрите от своя кабинет, че предпочита да умре, повален на земята и давейки се в собствената си кръв, отколкото да се предаде.

Операция "Морски лъв" на Хитлер е проект не само за военна инвазия, но и за постигане на пълно подчинение. Той смята да свали колоната на Нелсън от площад "Трафалгар" и да я постави в Берлин. Гьоринг пък крои планове да плячкоса цялата колекция от Националната галерия. Възнамеряват дори — позор на позорите — да върнат мраморите на Елгин обратно в контролираната от нацистите Атина. Нацистите вече са изготвили черен списък на британци, известни с антинацистките си настроения, за които съдбата е хвърляне в затвора или разстрел; в един момент Химлер предлага да бъдат избити или поробени 80 процента от британското население.

Ето такива щяха да бъдат плодовете от "сделката", която Халифакс предлага. Британците не само щяха да станат съучастници в тоталитарната тирания, погълнала цяла Европа, а изглежда поне възможно, ако не и съвсем вероятно, самите те да бъдат смазани и унищожени.

Ако Великобритания се бе съгласила на мир през 1940 г. — и това е последният и най-важен аргумент — освобождаване на континента нямаше да има. Страната ни нямаше да се превърне в убежище на съпротивата, а щеше да е поредната мрачна клиентска държава от ужасяващия Нацистки ЕС.

Нямаше да има полски войници, които се обучават с британската армия, нямаше да има чешки пилоти в Кралските военновъздушни сили, нямаше да има "Свободни французи", които чакат и се надяват да дойде краят на техния национален срам.

Но преди всичко нямаше да има програмата "Заем-наем", нямаше да ги има "корабите на свободата"[10], нито лъвските усилия на Чърчил да убеди Америка да изостави своя изолационизъм и разбира се, нямаше да има дори надежда за Десанта в Нормандия (прословутия D-Day), нямаше да има героизъм и саможертва на Омаха Бийч, нямаше да има надежда, че Новият свят ще настъпи с цялата си мощ и може да спаси и освободи Стария.

Американците нямаше никога да се включат в европейския конфликт, ако Великобритания беше толкова безразсъдна или толкова заслепена, че да направи сделката през 1940 г. Невероятно е да хвърлим поглед назад и да осъзнаем колко близо сме били и на каква сериозна подкрепа се е радвала тази идея.

Не знам дали е правилно да се мисли за историята като за влак, който се движи по своите релси, но нека си представим историята на Хитлер като един от онези огромни и неразрушими двуетажни експресни тренове, каквито той бе поръчал, как с огромна скорост се носят през нощта със своя товар от нови немски заселници.

Представете си този локомотив, който пуфти по пътя към окончателната победа. А след това си представете как някакво хлапе се изкатерва по парапета на железопътния мост и пуска един лост, който блокира стрелките и изпраща цялото това блестящо чудо по дяволите — от него остава само обезобразена, съскаща купчина метал. Уинстън Чърчил е точно този метален лост, пратен от съдбата. Ако той не бе на мястото, на което беше, ако не се беше опълчил, нацисткият влак щеше просто да профучи нататък. Наистина донякъде е чудо — като се има предвид житейската му история до този момент — че изобщо е оцелял, за да се намеси в събитията.

Глава трета

Опърничавият

В днешно време вероятно би било вярно да се каже, че активните млади консерватори — и особено мъжете сред тях — смятат Уинстън Чърчил за някакво божество. Тези честни момчета може би са лепили по стените на стаята си като тийнейджъри плакати с Чърчил в костюма му с характерно райе, с оръжие в ръка или просто вдигнал два пръста срещу немците.

Влизайки в университета, те сигурно са членували в общества "Чърчил" или клубове "Чърчил", чиито заседания се провеждат в зала "Чърчил", в която портретът му с мрачно изражение присъства на безкрайните им разговори и спорове, подклаждани с много портвайн. Даже може би носят папийонки на точки като неговата.

Когато влязат в парламента, те със страхопочитание прокарват пръсти по лявата обувка на бронзовата статуя, която е поставена в кулоарите — надявайки се да получат някакъв магически заряд, преди да се изправят за реч от трибуната. Когато на свой ред станат премиери от партията на торите и се окажат изправени пред някаква трудност (което неизбежно се случва), те установяват, че изказванията им се получават най-добре в клуба "Сейнт Стивън", където камерите ги хващат в един кадър с образа на стария военновременен водач: с розово лице, свил устни в характерна гримаса, гледайки надолу към своя приемник с гордо — или поне така предполагаме — изражение.

Торите са много ревниви към връзката си с Чърчил. Това е въпрос на емблема, на политическо чувство за собственост. Те мислят за него така, както гражданите на Парма мислят за formaggio parmigiano.

Той е най-големият им коз, най-ценната им собственост, звездата, спечелила световната купа с хеттрик, най-великият капитан на отбора на торите. Така че понякога се чудя дали хората са напълно наясно с подозрението и съмненията, с които той е бил посрещнат от торите, когато е станал министър-председател през 1940 г. — и дали знаят за отровната злоба, с която торите просъсквали името му.

За да поведе страната си по време на война, Чърчил е трябвало да се справи не само със сериозните "мюнхенци" — Халифакс и Чембърлейн — а и със стотици тори, които са облъчени да мислят за него като за опортюнист, предател, дърдорко, егоист, негодник, простак, страхливец, а в няколко добре отразени от медиите случаи — и откровен пияница.

Видяхме как те аплодираха бурно Чембърлейн и почти не реагираха на появата на Чърчил при влизането му в Камарата на общините за първи път като министър-председател на 13 май 1940 г. (събитие, което разтърсва дори самия Чърчил: "Няма да се задържа дълго", казва той при напускането на пленарната зала). Враждебността продължава. От мястото си в парламентарната галерия за медиите Пол Айнциг, кореспондентът на Файненшъл Нюз, успява добре да вижда торите и ясно забелязва неприятното им отношение.

Поне два месеца след встъпването му в длъжност Айнциг си записва, че депутатите консерватори седят в "мрачно мълчание", когато Чърчил става да говори, дори и след като е завършил някоя от исторически прославените си речи. Докато даже лейбъристите аплодират, торите продължават да заговорничат как да се отърват от него. Около 13 май Уилям Спенс, председател на създадения през 1922 г. Комитет на редовите депутати от торите, казва, че три четвърти от членовете на неговия комитет са готови да изритат Чърчил на секундата и да върнат Чембърлейн на поста.

От почти същото време е запазено писмо от Нанси Дъгдейл, съпруга на депутат — привърженик на Чембърлейн, което обобщава едно настроение на претенциозно възмущение. Тя пише на мъжа си, Томи Дъгдейл, който вече е на служба във въоръжените сили:

На У. Ч. гледат с пълно недоверие, както знаеш, и не могат да търпят хвалбите му по радиото. У. Ч. наистина е еквивалентът на Гьоринг в Англия, преливащ от кръвожадност, от желание за блицкриг, с огромно его и туловище на преял човек, със същата предателска нишка, украсена тук-там от героизъм и въздух под налягане. Не мога да ти опиша колко потисната се чувствам заради него.

По възгледите на тези уважавани граждани поддръжниците на Чърчил не са нищо повече от "гангстери". Това са хора като Боб Бутби, депутат, бисексуален непрокопсаник, и по-късно приближен на престъпниците — близнаците Крей; Брендън Брекън, червенокосият ирландец фантазьор, а по-късно притежател на Файненшъл Таймс; Макс Бийвърбрук, дълбоко ненадеждният собственик на групата "Експрес", изобщо една сбирщина от нелоялни и користни "лъскави момчета", водени от "опърничавия". Те цъкат възмутено с език за пиенето на Чърчил ("Иска ми се да не му личеше толкова много, че здравата се е наквасил", почти гнусливо казва Морис Ханки, старши държавен служител), но не от някакъв стремеж към въздържаност, а по-скоро защото им харесва чувството за морално възмущение.

Някои от най-гръмогласните противници на Чърчил всъщност се радват на чудесни кариери: ако не беше убит от Харълд Макмилан през 60-те години, Раб Бътлър можеше спокойно да стане министър-председател. През 1940 г. той е заместник-министър и твърд застъпник за примирието с Германия. Ето какво мисли той за издигането на Чърчил: "Добрата чиста традиция на английската политика беше продадена на най-големия авантюрист в съвременната политическа история — казва той. — Отстъпването пред Уинстън и неговата паплач беше катастрофа, при това ненужна" — с която бъдещето на страната ставало заложник на "американски мелез, чиято основна подкрепа идва от непрокопсани, но приказливи хора като него самия".

Това са доста силни думи. Сега разбирате защо хората са се чувствали лоялни към Чембърлейн, смятан от мнозина за почтен човек, който всъщност според социологическите проучвания е предпочитан пред Чърчил в началото на 1940 г.; виждате и че са се почувствали смутени от възшествието на Чърчил и "неговите хора" — това е било възприемано от съвременниците почти като дворцов преврат; Чърчил е избран за министър-председател на общи избори едва през 1951 г. Но в коментарите звучи една завладяваща злост.

Лорд Халифакс се оплаква, че трябвало да слуша гласа на Чърчил, който "е просмукан от портвайн, бренди и сдъвканата му пура". Друг наблюдател пък заявява, че премиерът приличал на "дебело бебе", когато люлеел спуснатите си крака от първия ред на скамейките в парламента и се опитвал да не се смее на трудно справящия се Чембърлейн.

Та ето какво мислят навремето уважаваните тори за Уинстън С. Чърчил: близнак на Гьоринг, авантюрист, мелез, предател, дебело бебе и катастрофа за страната. Напомня ми на писъците, които се надигат от балната зала, докато пиратът нахлува с извадено оръжие по мостика.

Как да се обясни това истерично отхвърляне на най-големия ни герой от двадесети век?

От гледна точка на консерваторите, за жалост, всичко е твърде разбираемо. В хода на своята четиридесетгодишна парламентарна кариера Чърчил е показал пълно презрение към самата идея за политическа лоялност, да не говорим за лоялност към партията на торите.

От момента, когато претенциозният червенокос двайсет и пет годишен младеж влиза в парламента през 1900 г. — когато кралица Виктория все още е на трона! — той прави от своята нелоялност истински лозунг и стратегия за самореклама. Напада водещите политици на торите, задето харчат твърде много за отбрана. ("Няма ли вече бедни в страната?", пита Чърчил.) Напада ги и заради мерките за социална защита — по онова време кауза на левицата, защото означава по-евтини храни за трудовия човек. Ядосва партийните старейшини толкова много, че в един момент целият актив на торите се изнася показно от парламента, когато той става да говори.

През януари 1904 г. Чърчил вече е мишена на първите опити на торите да го отстранят като официален кандидат на Консервативната партия за неговия избирателен район в Олдъм. През април той решава да премине в друга партия — и доста открито споделя мотивите си. Според него торите са се запътили към изборен разгром. "Моята прогноза — казва той през октомври 1904 г. — е, че [лидерите на торите] ще прережат собствените си гърла и ще доведат партията си до пълно унищожение… и че либералите ще завоюват огромна победа на изборите."

С други думи, той не е това, което хората биха нарекли "принципен човек" — той е преследващ славата опортюнист, който гони целта си с охота на ловджийска хрътка. И така, той преминава от другата страна на пленарната зала, сяда до Лойд Джордж и заслужено бива наречен "продажния плъх от Бленхайм".

Собствените му чувства към торите не са никак по-мили. "Аз съм английски либерал — пише вече той. — Мразя консервативната партия, хората в нея и нейните методи." Разбира се, две десетилетия по-късно отново се връща в "партията майка" — когато либералите губят сили и влияние — и го прави зрелищно, като циркаджийски номер с прехвърляне от седлото на един кон върху гърба на друг, докато и двата се носят в галоп. Такова чудо не е виждано дотогава в британския парламент. През десетилетието след 1930 г. Чърчил затвърждава репутацията си, като продължава да напада ръководството на Консервативната партия за всяко негово действие, безочливо опитвайки се да наложи собствената си кауза.

Така че нищо чудно, че в редиците на торите го гледат с недоверие — същото важи и за всички останали политически кръгове. Става ясно, че противниците на Чърчил през 1940 г. имат цял поменик причини да не го харесват.

Даже докато още учи в "Сандхърст", го обвиняват в престъпни деяния. Първо той и неговите колеги са обвинени, че са нагласявали резултатите на надбягвания с пони. Нека не забравяме и неприятната история с Алън Брус, новопостъпил в училището, когото Чърчил и неговите другари се опитали да прогонят от полка. Има дори предположения (от Брус), че Чърчил бил "последовател на Оскар Уайлд" (известен със своята хомосексуалност) — безпочвени обвинения, които водят до скъпо дело за клевета, заведено от майка му, но както казват, "неприятното чувство остава".

Има и една странна афера в Претория, когато той избягал от бурите, като нарушил условията на пускането си под гаранция, и изоставил другарите си. А що се отнася до политическата му кариера — майчице мила, там са нанизани гаф след гаф: ако сте противник на Чърчил, можете да започнете обвинителната си тирада например от работата му като министър на вътрешните работи заради тежките стачки от 1910–1912 г. Всъщност можете да го атакувате и от едната страна на политическия спектър, и от другата, тъй като торите например смятат, че той като цяло е твърде мекушав към стачниците, а в същото време лейбъристите го обвиняват, че наредил "да стрелят на месо" по невъоръжените миньори в уелския град Тонипанди — което всъщност не е вярно, тъй като най-сериозното оръжие на полицията при тази операция представляват навити на руло дъждобрани.

След това през 1911 г. избухва фарсът с обсадата на Сидни Стрийт, когато той лично поема ръководството на яростна престрелка в Ийст Енд между полицията и мистериозен гангстер, наречен Питър Бояджията, който така и не бива открит и в действителност може никога да не е съществувал.

Чърчил се вижда на различни фотографии от събитието как занича иззад ъгъла по посока на предполагаемите анархистки терористи — всъщност цилиндърът на главата му е може би най-забележителният елемент от тези фотографии.

"Разбирам какво е правил фотографът — с провлечения си глас го подиграва консерваторът Балфур пред Камарата на общините, — но се питам какво е правил там многоуважаемият господин?" Репликата се посреща с бурен смях в залата.

Отговорът, както всички знаят, е, че многоуважаемият господин просто се е опитвал да попадне в кадър.

Това обаче е нищо пред епичните провали по време на Първата световна война, които противниците на Чърчил знаят наизуст. Първо се случва "гафът" с Антверпен, или "фиаското" от месец октомври 1914 г., когато Чърчил си навива на пръста, че Антверпен трябва да се спаси от германците и че само той може да го спаси.

В продължение на четири или пет дни лично води отбраната на пристанището и дори има условен контрол върху цялата територия на Белгия. Един журналист успява да запечата наполеоновското поведение на този "мъж, загърнат в наметало и с моряшка шапка на главата. Той мълчаливо пушеше голяма пура и наблюдаваше развитието на бойните действия под дъжд от шрапнели… Усмихваше се и изглеждаше доволен".

Малко след това Антверпен пада и в общи линии остава възприетото тогава схващане, че намесата на Чърчил е била безсмислен егоистичен акт, който демонстрирал — по думите на Морнинг Поуст — че той е "негоден за поста, който заема". Негоден или не, той все пак остава на поста си — Първи лорд на Адмиралтейството — достатъчно дълго, за да организира едно, според противниците му, епично и безпрецедентно военноморско бедствие — истински подвиг на некомпетентността, което кара военните неудачи от Кримската война да изглеждат като брилянтно планирана операция. Това е опит да се заобиколи по фланга оформилата се мъртва точка на Западния фронт, който завършва не само с унижение за британските въоръжени сили, той струва живота на толкова много австралийци и новозеландци, че до ден днешен експедицията им към Турция, състояла се през 1915 година, е основна причина за антибритански чувства и нападки срещу "старата родина" от другата страна на океана.

Галиполи, или Дарданелите, е вероятно причината за най-яростни атаки срещу Чърчил, а през 1940 година спомените вероятно са още достатъчно пресни, за да повлияят на отношението към него и да събудят съмнения дали той е подходящият човек да поведе страната по време на война. Дори и онези, които смятат, че е брилянтен лидер — а повечето хора все пак виждат това — често остават смаяни от привидната липса на разсъдливост, склонността му да преувеличава, да се вълнува прекалено много, достигайки дори до истерия. През 1931 г. той толкова остро реагира на перспективата за независимост на Индия, че нарича Махатма Ганди "полугол факир" — и тези думи със сигурност не са забравени в Индия и до днес.

Чърчил разтълкува погрешно общественото мнение в отношението му към абдикацията през 1936 г., като открито защитава тезата, че кралят на Англия може да се ожени за всяка жена, която му е на сърце, независимо дали е разведена американка, или не — инак какъв изобщо смисъл има да е крал? В един момент той пламенно говори в защита на Едуард VIII — който, доста парадоксално, е пронацистки настроен и съответно би създал всякакви проблеми на Чърчил, ако бе останал на трона — когато с освиркване прекъсват изказването му и той губи контрол върху Камарата.

Враговете му го обвиняват в титаничен егоизъм, желание да яхне всяка вълна или дори вълничка, до която може да се докопа, и да се носи по нея толкова дълго, че даже не забелязва как тя отдавна се е превърнала в пяна на плажа. Когато враговете на Чърчил го слушат да се "пени" срещу Хитлер и опасностите от превъоръжаването на Германия, те просто го възприемат като човек, който се е пенил преди и няма да спре да го прави и в бъдеще — и това "пенене" се е превърнало в част от пейзажа — подобно на дърдорковците в Хайд Парк, които винаги намират за какво да произнасят речи.

Трябва да признаем, че тази му репутация не е съвсем незаслужена. Има си причина да го смятат за арогантен и "малко чалнат", защото до известна степен това е вярно: поведението му наистина е водено от готова да се изправи дори срещу смъртта вяра в самия себе си, а понякога и склонност да отиде в крайности, които почти никой не смята за разумни. А защо се държи по този начин?

През ранната си кариера той не просто се смята за неблагонадежден, а за неблагонадежден "по рождение". Роден е под доста съмнителна звезда.

Само преди дни се озовах в самата стая, точно до леглото, където се е случило това знаменателно събитие. Един коридор (всъщност няколко коридора) ме делеше от зала, където се вихреше огромно тържество по случай шестдесетата годишнина на финансист, известен като "царя на хедж фондовете" на 21-ви век.

— Само да попитам — казах аз, докато ни приканваха към първата стройна редичка сервитьорки, понесли табли с шампанско, — дали бихте ни показали стаята, в която е роден Чърчил?

Една мила икономка ни преведе по страничния коридор и влязохме в малка квадратна стая на приземния етаж.

Със затварянето на вратата шумовете от тържеството заглъхнаха и аз ясно си представих, че сме се върнали 140 години назад във времето, към шума и блясъка на друго пищно тържество. Ако премрежиш очи, почти виждаш газови лампи вместо електрическите, на стената са същите тапети с флорални мотиви, същият весел огън в камината, същите купи и кани, украсени с родовия герб на Марлборо.

Виждах всичко с перфектна яснота: палтата на празнуващите, набързо избутани от леглото, каните, пълни с топла вода, а на леглото — наедрялото тяло на Джени Чърчил с такива силни родилни болки, че са се отказали да се опитат да я качат на горния етаж. Тя е само на двайсет години, но вече известна като една от най-красивите млади жени в лондонското висше общество.

През целия ден домакините и гостите са били на лов в околността, според някои информации тя се подхлъзнала и паднала, други говорят, че прекалила с бурните танци. И така, в един и трийсет след полунощ, на 30 ноември 1874 година тя ражда детенце, което съпругът й описва като "чудно красиво и много здраво".

За да разберем психологическата атмосфера, изградила характера на Уинстън Ленърд Спенсър-Чърчил, трябва да обърнем внимание както на мястото, така и на времето. Стаята, в която се ражда, се намира нейде в недрата на двореца Бленхайм — ненужно огромния родов дом на херцога на Марлборо. В сградата има 186 стаи, като само застроената площ заема седем акра (без да броим езерата, лабиринтите, колоните, парковете, триумфалните арки и т. н.). Това е единствената сграда във Великобритания, която не е собственост на кралското семейство или църквата и въпреки това официално се нарича "дворец".

Макар да има своите зложелатели, според мен тя е най-големият шедьовър на английската барокова архитектура — с огромните си крила, които се издигат и спускат симетрично до най-дребния детайл, и със своите чудесни в пълната си непрактичност парапети и орнаментални шпилове, изградени от камък в светложълт цвят, Бленхайм е една декларация, направена с езика на архитектурата, и тя гласи: аз съм голям, по-голям и по-величествен от всичко, което някога си виждал.

Сградата е подарена на един от династическите предци на Чърчил, Джон Чърчил, херцог на Марлборо, като награда за отличния му принос за смачкване на французите и превръщането на Англия от осемнадесети век във водеща европейска държава. А Чърчил е роден в нея по една простичка причина — тя е неговият дом: новороденият е внук на седмия херцог, племенник на осмия херцог и първи братовчед на деветия херцог — и ако този любим братовчед не се бе сдобил с наследник (което доста дълго време изглежда вероятно да се случи), то самият Чърчил щеше да стане херцог на Марлборо.

Това е важно: Чърчил не е просто богат, той е от благородническо семейство — и принадлежността му към династията на един от най-големите военни герои на тази страна е завинаги на преден план в съзнанието му и начина, по който вижда себе си.

Що се отнася до датата на раждането му — и тук имаме доста интересен момент. Той се появява на бял свят два месеца преждевременно, едва седем месеца след сватбата на родителите си. Това винаги е било причина за известни съмнения. Макар че е възможно наистина да се е родил преждевременно, най-простото обяснение е, че всъщност се е родил съвсем навреме, но майка му е забременяла преди брака.

Ако е вярна втората версия, това едва ли би учудило някого, защото родителите му, по свой собствен начин, са не по-малко своенравни и нетрадиционни от своя син. Най-важният им принос към цивилизацията е в това, че и двамата не обръщат никакво внимание на детето си.

Майката на Чърчил е дъщеря на преуспял американски бизнесмен на име Ленърд Джером, който в един момент от кариерата си държи мажоритарен дял в Ню Йорк Таймс, притежава състезателни коне и опера и върти любовни афери с най-красивите оперни диви. Джени имала (както твърдят злите езици) малка татуировка на дракон на китката си и (това, второто — несъмнен факт) привличаща мъжките погледи фигура с едър бюст, тънка талия и женствен ханш. На нея приписват изобретяването на коктейла "Манхатън", а възхищението заради остроумието й и красотата "като на пантера" е толкова голямо, че през годините тя има десетки любовници, сред които и принцът на Уелс. Омъжва се общо три пъти, като един от съпрузите й е по-млад от собствения й син.

"За мен тя блестеше като Зорницата — пише Чърчил по-късно. — Обичах я много, но само отдалеч." Писмата му от училище преливат от жални увещания за повече обич, пари… и посещения. Но всъщност баща му действително го оформя като личност — първо, като се държи с него просто отвратително, а след това и с преждевременната си смърт.

Когато човек чете писмата на Рандолф до сина му, започва да се чуди какво толкова лошо е направило горкото дете, за да заслужи подобно отношение. Например му нарежда да спре да го нарича "тате". "Отче" било по-добро обръщение, заявява Рандолф. Той, изглежда, дори не може да си спомни дали синът му учи в "Итън" или "Хароу", но въпреки това пророкува, че момчето щяло да стане "поредният пройдоха, един от стотиците неудачници, учили в скъпо частно училище, изпаднал до бедняшки нещастно и безсмислено съществуване".

Може би най-трагичният пример за това как Уинстън се опитва да угоди на баща си, е историята с часовника. Рандолф подарява на сина си нов часовник, когато младежът става курсант в "Сандхърст", и един ден Уинстън го изгубва в дълбок вир на реката. На няколко пъти се гмурка, за да го извади, но му пречи ледената вода. След това се опитва да го открие с драга през реката, а когато и това не успява, наема двадесет и трима колеги кадети, за което им плаща по цели 3 лири, за да направят бент на потока, да го отклонят по друго трасе и всъщност да пресушат коритото на реката. Най-сетне намират часовника.

Писмо от Чърчил до майка му, 1890 година.

Тези херкулесовски усилия обаче изобщо не впечатляват побеснелия от яд Рандолф, който нарича сина си "млад глупак", на когото "определено не може да се има доверие". Напълно е възможно това крайно поведение да се дължи на медицински причини: лорд Рандолф Чърчил бавно умира от сифилис.

Неотдавнашни научни разследвания правят опит да опровергаят версията с венерическа болест и предполагат, че всъщност е бил болен от тумор в мозъка — но дори и да е така, самият Рандолф смята, че има сифилис, съпругата му смята, че е сифилис, а също и личният му лекар. Същото смята и Чърчил, който в юношеството си става свидетел на ужасното политическо падение на своя баща — от бляскава и обещаваща звезда до черна дупка — а след това и на смъртта му, бавна и мъчителна, обществено известна, от такава срамна болест.

Така че той израства с две много силни и едновременни чувства към баща си: че самият той е разочарование за Рандолф и че съдбата някак е успяла да отнеме на Рандолф величието, което е заслужавал. Ето защо младежът иска да постигне две неща: да се докаже пред баща си и да защити името му.

Едва когато човек се разрови дълбоко в отношенията с Рандолф и хипнотизиращия пример, който той дава на сина си, той започва да разбира защо Чърчил се е държал по този особен начин. Той е трябвало да му подражава — как инак би могъл действително да се докаже в очите на Рандолф? Освен това трябва да подражава на живота му и на неговия модел на поведение, защото това е единственият начин да го оправдае в очите на всички останали.

"Той е напълно неблагонадежден, какъвто беше и баща му", отсича лорд Дерби през 1916 г. Теодор Рузвелт нарича и двамата "циркаджии".

Има си причина за тази репутация и тя е, че до голяма степен Чърчил умишлено се захваща да направи от живота на баща си програмата и рамката за своя собствен живот.

Главав четвърта

Факторът Рандолф

На седемдесет и три годишна възраст Уинстън Чърчил пише едно прелюбопитно кратко есе, което не е имал намерение да публикува — поне не и преди смъртта му. В него разказва за едно мистериозно преживяване от зимата на 1947 г. Славните дни на войната и на премиерския пост са вече зад гърба му и той е сам в ателието си в къщата в Чартуел.

Готви се да рисува, когато го обхваща много странно усещане — обръща се и вижда баща си, седнал в креслото. Очите на Рандолф блестят весело и той премята в ръце кехлибареното си цигаре точно както Чърчил си го спомня от онези редки моменти, когато е бил едновременно очарователен и нежен към сина си.

Есето продължава с един сърцераздирателен разговор. Всичко се върти около това, че петдесет и две години след като умира в политическа изолация и сифилитично отчаяние, Рандолф не знае какво се е случило в света. Затова Чърчил му разказва.

Казва му, че на престола е крал Джордж VI, че надбягванията в Дерби продължават и че старият му джентълменски клуб е "ОК", както и че "ОК" е нов американски израз. Разказва на Рандолф, че бившият водач на торите, Артър Балфур, в крайна сметка се е провалил — един доста приятен спомен, тъй като и двамата не се разбират особено с високомерния стар Балфур. После споменава за възхода на социализма. Обяснява, че е имало две световни войни и във всяка от тях са загинали около тридесет милиона души и че руснаците имат нещо като нов цар, по-зловещ и кръвожаден от всички предишни.

Но най-интересното в есето е, че Рандолф така и не разбира какво е постигнал синът му. Бащата разбира само, че синът му е нещо като любител художник, не особено талантлив, че явно живее в малка къщичка и така и не се е издигнал над чин майор в кавалерията.

В края на доста мрачния разказ на Чърчил за съвременния свят Рандолф изглежда донякъде впечатлен колко добре осведомен е синът му. С невероятна ирония той казва: "Разбира се, вече си твърде стар да мислиш за такива неща, но като те слушам, се чудя защо не се захвана с политика. Можеше доста да постигнеш. Можеше даже да се прочуеш".

В този момент той се усмихва, драсва клечка кибрит и при краткия й блясък привидението изчезва. Много историци възприемат това кратко писание — което семейството на Чърчил нарича "Съня" — като изключително откровение за психологическата конструкция на Уинстън Чърчил. То със сигурност е откровение.

Есето е елегично, тъжно, в известен смисъл скръбна въздишка на копнеж от един мъж, който винаги е искал да впечатли баща си и никога не е успял да го стори. Както Уинстън Чърчил обичал да разказва на собствените си деца, той самият никога не бил провел повече от пет разговора с баща си — или поне не смислени разговори — и винаги имал чувството, че не успява да изпълни очакванията му.

Пораснал е с пълната убеденост, безмилостно натривана на главата му от Рандолф, че няма как да е толкова умен, колкото баща си. Рандолф завършил "Итън", а за сина си Уинстън сметнал, че е по-безопасно да го изпрати в "Хароу" — отчасти поради здравословни причини (въздухът в това хълмисто място се считал по-полезен за слабите му дробове, отколкото влажният въздух покрай Темза), но всъщност в онези години "Хароу" се смятало за училище, където "изкласяват" и не особено умните.

Освен това Рандолф учи в Мертън Колидж в Оксфорд и се дипломира почти с отличие по право. Цитира наизуст цели пасажи от Хораций. Чърчил, от друга страна, се проваля на изпитите и едва се справя с учението в "Сандхърст".

Докато Уинстън се бори с жалката си студентска кариера, той с удивление наблюдава мълниеносното издигане на баща си, назначаването му за финансов министър, начина, по който доминира Консервативната партия; а след това съдбата жестоко принуждава младия Уинстън да стане свидетел и на шеметния му провал. Младежът търси трескаво из вестниците пасажи с негови речи и е свирепо верен на баща си. Той отказва да приеме, че умът му вече е замъглен, че думите започват да излизат заваляно от устата му, че вече го няма някогашният ораторски плам; а когато веднъж се намира сред аудиторията и някой подсвирква подигравателно на баща му, юношата се обръща и изсъсква яростно: "Престани веднага, малоумен радикал такъв".

Когато Чърчил навършва двадесет, отношенията с баща му преминават един последен златен момент. Той се оказва поканен на обеди с велики и известни мъже като Джо Чембърлейн, Хърбърт Хенри Аскуит и лорд Роузбъри и прави доста добро впечатление. "Много е поумнял — отбелязва баща му — и е станал по-стабилен… В "Сандхърст" са направили чудеса с него." По собствените му спомени, Чърчил мечтаел да бъде политически полезен на баща си, да работи с него в парламента, да се бори за неговата кауза — и точно тогава той си отива, умира само на четиридесет и пет, преди синът му да е получил такава възможност.

И така, ако се върнем към "Съня", баща му е пред него и най-сетне е дошъл моментът да обясни на своя гневен родител, че друг един, по-важен от училищен директор, има да сподели съвсем други вести за успеха на неговия Уинстън: че той вече не е пройдоха и безделник, а най-великият жив англичанин и спасител на своята страна. Но точно тогава — пуф! — Рандолф отново изчезва, преди да е чул добрата новина.

Разказът завършва с меланхолична нотка. Чърчил вече се чувства твърде уморен, за да продължи да рисува. Пурата му е угаснала и пепелта е паднала по боите. Поне на пръв поглед се очаква читателят да изпита съжаление към него и към викторианската дистанцираност в отношенията му с Рандолф. Аз обаче не мога да се въздържа да не споделя впечатлението си, че в това есе има и някаква доза самодоволство.

Той не само търси посмъртно одобрението на баща си. Той тайничко се хвали — пред Рандолф и пред читателя — че се е опълчил срещу тези мизерни очаквания и всъщност е изпреварил баща си в почти всяко отношение.

"Видя ли сега! — сякаш казва Уинстън Чърчил на изчезващия призрак на баща си. — Иди и хубавичко си помисли, демагог такъв с изпъкнали очи и щръкнали мустаци. Нямаше никакво право да си толкова критичен към мен!" Това е посланието към Рандолф и подтекстът на цялото есе.

Какво се е опитвал да направи Чърчил в ателието си в Чартуел, когато се появил духът на баща му? Той всъщност реставрира стар маслен портрет на Рандолф, който бил повреден в някакъв клуб в Ълстър. Работи по този образ и използва собствените си бои и собствените си умения, за да го поправи.

Според мен именно тук е метафората, която описва целия смисъл. Чърчил казва, че целта му е да "защити" баща си — и това е вярно. Но освен това прави и още една стъпка нататък. Той взема този олющен и пожълтял от никотина образ и го разкрасява.

Именно Рандолф започва семейната традиция да изкарва пари с журналистика. Както Чърчил отбелязва в "Съня", Рандолф отива в Южна Африка, за да работи за Дейли Гиафик, и печели там колосалната сума от сто лири за всяка статия. А как се захваща с кариерата си Чърчил?

Също заминава за Южна Африка (наред с много други места) и става най-високоплатеният журналист на своето време, и също като на Рандолф му става навик да вбесява хората, които са му помогнали да постигне амбициите си.

А какъв урок дава Рандолф на своя син за това как да влезе в парламента? Той показва шокираща нелоялност към торите и създава група, наречена "Четвъртата партия", чиято мисия е да напада Гладстон, но същевременно и да не дава мира на ръководството на торите в лицето на сър Стафърд Норткот.

Рандолф и неговите другари го наричат Козела, но скоро на Козела му идва до гуша и той пише лично до Рандолф с молба да не се държи с него така идиотски. Рандолф му отговаря също писмено, с блажено снизхождение, като заявява: "Откакто съм в парламента, винаги съм действал и говорил от свое собствено име и ще продължа да го правя".

Оттук младият Чърчил също взема пример: когато влиза в парламента през 1900 година, първата му работа е да създаде собствена група от бунтарски настроени млади тори — наречени "хюлиганите" в чест на Хю Сесил, един от групата — и започва да лази по нервите на "висшето командване на торите" с присъщите за Рандолф инат и дързост.

Именно Рандолф демонстрира за първи път целенасочено презрение към самата идея за партийна лоялност. Както синът му го описва по-късно, предпочитаната от бащата стратегическа позиция била "да гледа на ръководствата на парламентарните групи и от двете страни, както и на всички партии в Камарата на общините, с впечатляваща безпристрастност".

А как се отнася Чърчил към политическите партии, които представлява? Ако използваме собствените му думи с такава откровеност, която би била просто непоносима и днешния мумифициран политически свят: изборът на политическа партия е като избора на кон в състезание — просто избираш този, който ще те откара най-далеч и за най-кратко време. Както видяхме от собствения му пример, той прави точно това — избира кон и скача от гърба му точно преди да грохне и да умре; възкачва се на "либералиия" кон, а когато и той е напът да опъне петалата, той рипва отново на "консервативния кон", но този път нов и як. Никой друг — нито преди, нито след него — не е проявявал липса на лоялност по толкова пищен начин и без капка съжаление.

Чърчил решава още на много ранен етап в кариерата си, че ще създаде политическа позиция, която някак си е над лявото и дясното, като обединява най-добрите завоевания и на двете страни и по този начин въплъщава волята на нацията. Гледа на себе си като на гигантския ключов камък в арката, като всички по-малки камъни са логично подредени, за да подкрепят позицията му. Той си има собствена "полуидеология" — нещо като левичарски консерватизъм — империалистична, романтична, но на страната на работещия човек.

Това също е взел от Рандолф. Формулата на Рандолф се нарича "консервативна демокрация". Идеята му е доста мъглява (когато се обръщат към него с молба да я дефинира, Рандолф отговаря, че става дума "предимно за опортюнизъм"). Но консервативната демокрация галванизира и оживява партията на торите през 80-те години на XIX век и със сигурност дава мощен тласък в кариерата на Рандолф Чърчил.

Неговият син също подема темата. Рандолф води кампании служителите да имат право на компенсация при промишлени аварии, а в същия дух Уинстън става автор на важни социални реформи: понижаване на възрастта за пенсиониране до шейсет и пет години, създаване на трудови борси, задължително осигуряване на почивки за работниците и така нататък, макар че през цялото време остава твърд привърженик на свободния пазар.

Чърчил наследява политическото си позициониране от Рандолф и най-вече наследява неговия стил, неговата автопроекция. Рандолф се слави като най-прочутия оратор на своето време; човекът, който може да изпразни цяло кафене, когато се изправи да говори, и чиито почитатели от работническата класа го наричат Малкия Ранди и Нахалния Ранди. "А така, хубаво им го рече, Ранди!", подвикват те, докато политикът говори ли, говори пред гимназията "Мар" почти в изстъпление, с изпъкнали от напрежение очи — нещо като озъбена версия на героя на П. Г. Удхаус, Гъси Финк-Нотъл, от знаменитата сцена с раздаването на годишните награди в училището в Маркет Снодсбъри.

Той е забележителен автор на крилати фрази, като например репликата му по адрес на Гладстон, че е "стар човек в нужда". Когато говори за навика на Гладстон да търси отмора, като сече дърва в Хардън Касъл, той казва: "Горите плачат, за да може мистър Гладстон да се изпоти". Чърчил възприема същите ораторски техники — често пише изцяло пълния текст, а след това се опитва да запомни наизуст колкото може повече от него. И се превръща в един от най-надарените политически говорители не само на собствената си епоха, но може би на всички епохи.

Но откъде, може би ще попитате, самият Рандолф е наследил тази дарба? Кой е бил неговото вдъхновение?

И двамата Чърчил — бащата и синът — следват традицията на най-великия от всички магьосници и опортюнисти, излезли от партията на торите: Бенджамин Дизраели. Рандолф е ученик на Дизраели и негов наместник на земята. След смъртта на Дизраели Рандолф помага за създаването на "Лига на игликата" в негова чест, защото игликата е любимо цвете на великия лидер и прословут денди от викторианската епоха.

Както Рандолф казва на сина си в "Съня", "Винаги съм вярвал в Дизи, старият му евреин. Той виждаше в бъдещето. Той трябваше да постави британския работник в центъра на картината". Двамата Чърчил — баща и син — се смятат, по думите на Уинстън, за "носители на мантията на Илия", наследниците на Дизраели.

Връзките наистина са много поразителни и далеч надхвърлят интереса към социалната реформа. Друга обща точка между Дизраели и двамата Чърчил е журналистиката (а в случая с Уинстън — и романистиката), склонността към показното, риторичните изблици, чувството за историчност, империалистическите влечения, монархизмът, известното театралничене и непоправимият опортюнизъм.

В днешно време, изглежда, Дизраели е заплашен от известно историческо затъмнение. Дъглас Хърд написа една хубава, но леко назидателна биография, в която задава въпроса какво реално е постигнал Дизраели в сравнение с "ефективни" конформисти като Пийл.

Това не е справедливо спрямо Дизраели, разбира се, но е част от важна традиция в британската политика. Ако не беше Дизраели, нямаше да имаме Рандолф Чърчил, а ако не бяха примерът и моделът, създаден от Рандолф, нямаше да имаме и Уинстън Чърчил. Каква е била радостната реакция на Чърчил, когато премиерът Стенли Болдуин го назначава за министър на финансите? "Още пазя официалната тога на баща ми!"

Изобщо не искам да кажа, че Чърчил е бил някакъв близнак на баща си или пък имитатор. По много начини — и то важни — той е много различен и много по-качествен човек.

Рандолф с призрака на Дизраели.

Първата реч на Чърчил в Камарата на общините с призрака на Рандолф зад него.

Рандолф се проявява като негодяй по начин, който Чърчил никога не достига. Трудно е да си представим Уинстън болен от сифилис. И двамата му родители са "известни със секса", ако използваме думите на писателката Мюриъл Спарк, и то по начин, който е твърде далечен за Чърчил.

Със сигурност не можем да си представим Чърчил толкова побеснял, че да посегне на собствения си прислужник, както е правил Рандолф, нито пък да пише отвратителни писма на децата си. А и Уинстън никога не би се държал по налудничавия начин, демонстриран от Рандолф през 1873 г., когато се опитва да изнудва принца на Уелс, който след това го предизвиква на дуел.

Тази странна и отвратителна история вече е избледняла съвсем, посипана с прах, на старите лавици с книги; но когато Уинстън Чърчил едва започва кариерата си, има хора, които още я помнят — и сигурно са се чудили колко далеч е паднала крушата от дървото.

Всичко тръгва от това, че по-големият брат на Рандолф, граф Бландфорд, се оказва замесен в доста сериозна извънбрачна афера с жена на име лейди Идит Ейлсфорд. Тази Идит изглежда доста дългоноса на снимките, но тя трябва да е била някаква сексбомба за времето си. Тя поддържа едновременно връзка с Бландфорд, със съпруга си и с Бърти — едрия и скучаещ от бездействие наследник на трона. В онези дни така се е правело, нали разбирате?

Идит решава, че иска развод от съпруга си, лорд Ейлсфорд, за да се събере с Бландфорд. По причини, които така и не стават ясни, Рандолф решава, че брат му не бива да се замесва в такива неща. Даже само да те споменат в дело за развод, това би било истински позор за семейството, смята той.

Затова му хрумва да накара принца на Уелс — който задава моралния тон в обществото — да забрани този развод. После открива някакви писма от принц Бърти до Идит. Доста разгорещено четиво, смята Рандолф. В тях се подразбирало за интимна връзка между принца и лейди Идит, а ако това се разчуе — ами че Бърти никога няма да се възкачи на престола!

Той заплашва да ги публикува. Назрява епичен скандал. Всичко стига до знанието на кралицата. Налага се да се намеси Дизраели, който в това време е премиер. Ядосаният Бърти призовава Рандолф на дуел, при което Рандолф пише писмо и образно казано, показва среден пръст на наследника на трона, като посочва, че никой поданик не може да бъде призован да постави в риск живота на един бъдещ монарх.

Накрая се налага цялото семейство Чърчил да бъде заточено в Ирландия, като херцог Марлборо изпълнява там ролята на вицекрал, а Рандолф служи като негов личен секретар. Именно заради това Уинстън прекарва първите години от детството си в Дъблин. Що се касае до различните бракове и любовни афери, всички те, по един или друг начин, завършват с фиаско.

Изрових тази злощастна история като доказателство за едно качество на Рандолф, което Уинстън със сигурност е наследил, и то не е неговият калпазанлък, а граничещата с безразсъдство смелост или по-скоро желание да поема рискове. Наистина е смахнато Рандолф да си мисли, че е можел да спре развода на брат си, като изнудва принца на Уелс.

Не по-малко смахнато е в края на кариерата си да си въобрази, че няма кой да го замести на поста финансов министър и затова няма нищо страшно да блъфира, че ще подаде оставка.

"Бях забравил за Гошен", признава той, след като назначават Гошен на негово място. (Всъщност Джордж Гошен, първи виконт Гошен, е запомнен най-вече с това, че е бил забравен от Рандолф.) Но този комарджийски темперамент той предава на сина си — и този факт е от огромно значение.

По времето, когато Уинстън Чърчил идва на власт през май 1940 г., има много хора, които са изумени, и мнозина, които са отвратени, но също така и мнозина, които смятат, че възходът му е бил неизбежен. Още през 1936 г., макар да му отказва място в кабинета, Стенли Болдуин отбелязва, че ще трябва да държи Чърчил "в резерв", за да служи като военновременен министър-председател.

През 1939 г. в Лондон има кампании с плакати с лозунга "Кога най-сетне Чърчил?". Кандидатите за вторични избори също издигат искания за връщане на Чърчил на поста. През май 1940 г., малко преди дебата за Норвегия, неговият помощник, Харолд Макмилан, приближава до Чърчил във фоайето и казва: "Трябва ни нов премиер и това трябва да си ти".

Както Чърчил споделя по-късно за момента, когато най-накрая поема кормилото на държавата: "Имах чувството, че ходя рамо до рамо със съдбата. Целият ми живот е подготовка за този час и за това изпитание". Той наистина изглежда сякаш предопределен за тази длъжност — и не само в собствените си очи.

Никой друг няма толкова дълъг опит във воденето на битки — и като политик, и като войник. Никой друг не изглежда скроен в същия мащаб като Чърчил, нито по-подходящ от него за нивото на събитията. А има и още една причина, поради която толкова много хора гледат на него като на най-естествения избор за този момент.

Всички знаят, че през невероятните възходи и падения в живота си той продължава традицията на Рандолф — не само в благородническото пренебрежение към партийната принадлежност или омировската му жажда за слава, но и в готовността му да защитава идеи и да поема рискове, които никой друг не би поел.

В мирно време такова поведение би могло да е истинска катастрофа. Но война не може да се спечели, ако не се поемат рискове, а човек не може да поема рискове, ако не е смел. Това, в крайна сметка, е качеството, което хората виждат в Чърчил. Именно заради това мнозина очакват с нетърпение намесата му въпреки снизходителното отношение на основните играчи в Консервативната партия и привържениците на примирието с Хитлер.

Цялата му кариера до момента е доказателство за тази изначална добродетел — добродетелта, както посочва той самият, която прави възможни всички останали. За огромната физическа и морална смелост на Чърчил не може да има никакво съмнение.

Глава пета

Няма дело твърде дръзко или твърде благородно

Това се случва една прекрасна вечер в Кройдън на 18 юли 1919 г. Войната е свършила и Чърчил е отново на власт — отдавна вече с възстановена репутация след позора при Галиполи. След тежката работа като държавен секретар на войната и военновъздушните сили сега той копнее за вълнение. Време е за един от неговите уроци по летене.

Остават само няколко часа от светлата част на деня и той пристига с автомобил до летището южно от Лондон. Заедно със своя инструктор, капитан Джак Скот, той се качва в биплана модел De Havilland Airco DH.4 с неговите месингови фитинги и фино дървено витло. Скот сяда на предната седалка на машината с двойно управление, а Чърчил се настанява зад него. Въпреки че няма официално разрешение за пилот, Чърчил е достатъчно опитен, за да извърши полета сам.

Известно време нещата изглеждат, сякаш вървят по учебник. Самолетът забръмчава през полето, двигателят тегли добре, издигат се на 70–80 фута над наземния персонал, който внимателно следи полета с вперени нагоре очи. Сигурно са били интересна гледка — един от най-известните британски държавници, едрата му глава, украсена с кожена пилотска шапка и очила, се издига устремено към небето в самолет, който е плод на най-високите технологии от онова време: един от най-първите хора след Икар, който завладява небето и побеждава гравитацията, макар и в машина, която е по-тежка от въздуха.

Но точно когато стигат на опасно голямо разстояние от земята, нещата започват да се объркват.

По онова време аеродрумът в Кройдън е заобиколен от високи брястове. За да се избегнат тези дървета, издигащият се пилот е бил длъжен да направи два остри завоя — първия надясно, а после наляво. Чърчил прави първия завой безпроблемно. Вятърът свири през крилата. Скоростомерът регистрира 60 възела, достатъчна скорост, за да се избегне засичане на двигателя.

Той завива наляво и деликатните перки и елероните послушно се подчиняват. Бавно и внимателно центрира джойстика — така, както са го учили — за да изправи машината. Изтегля го докрай назад — ръкохватката на джойстика се мести почти трийсет сантиметра. Но забелязва нещо странно.

Самолетът остава наклонен под ъгъл от 45 градуса. Машината изобщо не реагира на командите му. Напротив, даже се накланя още повече наляво. Скоростта започва бързо да пада. Уинстън Чърчил веднага разбира, че двамата с капитан Скот са в беда.

"Изгубих управление", казва Чърчил на Скот — опитен и способен летец, който вече е преживял една тежка катастрофа, от която са му останали сериозни белези. В този момент Чърчил усеща, че Скот поема управлението — и джойстика, и педалите — дърпа и бута рязко, за да извърши единствената възможна маневра в такива ситуации: да насочи носа надолу, така че да вдигне достатъчно скорост и да се измъкне от страничното приплъзване. Ако самолетът се бе издигнал по-високо, вероятно този ход щеше да проработи. Но те са само на 90 фута от земята. Задава се истинско бедствие.

Докато се спускат надолу, а машината е напълно неуправляема, Чърчил вижда огряното от слънцето летище под себе си и остава с впечатлението, че то е обляно от зловещи жълтеникави отблясъци. За миг — понеже не разполага с повече време от един миг — през главата му минава светкавична мисъл: "Най-вероятно ще загинем". Те наистина се разминават само на косъм.

Нека оставим нашия герой за секунда да се носи главоломно надолу към твърдата земя на Кройдън. И нека погледнем рисковете, които вече е поемал до този момент. Да помислим колко пъти е играл хазартно с късмета си — не само като пилот, но и заради почти ексхибиционистичната си жажда за слава.

Чърчил за пръв път се запалва по летенето още преди Първата световна война, когато е Първи лорд на Адмиралтейството. В началото на 1913 г. отива да посети военноморската въздушна база в Ийстчърч на остров Шепи. Остава поразен от атмосферата: млади герои безстрашно се хвърлят във въздуха, докато тестват първия хидроплан в света (дума, за която се твърди, че Чърчил е измислил). С изключение на мустаците, вероятно всичко е изглеждало като през първите дни на космическата програма на САЩ — общото чувство за ентусиазъм струи от всяка пора.

Чърчил незабавно вижда потенциала на онова, което вършат. Той иска създаване на специално подразделение, със своя собствена идентичност и солидарност, и така започва онова, което един ден ще се превърне в Кралските военновъздушни сили. "Ние сме в епоха на летенето, подобна на тази на Стивънсън — провъзгласява той, имайки предвид изобретателя на парния локомотив. — Сега нашите машини са крехки. Един ден те ще бъдат здрави и стабилни и ще бъдат важни за нашата страна." Дори толкова се възторгва, че самият той решава да се научи да лети.

За да видите какъв чешит в действителност е бил, не забравяйте, че са минали само десет години от прощъпалника на авиацията! Едва през 1903 г. Орвил и Уилбър Райт излетяха в Кити Хоук на крилете на своята странна измишльотина. И ето ви го Чърчил, не особено здрав физически тридесет и девет годишен мъж, който тръгва да се учи на летене в тези "средства", които — за нашите съвременни очи — почти не приличат на самолети. Изглеждат по-скоро като странни гигантски платнени хвърчила, монтирани върху колела за детска количка, и с двигател като на моторна косачка, нескопосно монтиран в единия край, като цялото това нещо е завързано и пристегнато с въжета или кожени каишки.

Изглеждат просто смъртоносни. И наистина са такива. Изчислено е, че през 1912 г. един от пет хиляди полета приключва със смърт. По съвременните стандарти това е безумно. Нека ги сравним с друг вид транспорт, който — понякога ирационално — се счита за опасен, например да караш велосипед в Лондон, където едно от около 14 милиона пътувания завършва смъртоносно, и ще видите какъв е бил рискът за Чърчил.

В днешно време не биха позволили да лети с един от тези самолети на никого, да не говорим на високопоставен член на правителството. Един от първите инструктори на Чърчил бил двадесет и три годишният потомък на аристократично семейство на име Спенсър Грей — докато не се налага Спенсър да се оттегли след преживяна тежка катастрофа и наранявания, които обръщат живота му наопаки.

Приятелите на Чърчил го молят да се откаже. Неговият братовчед Съни, херцог на Марлборо, казва: "Предполагам, че няма да мога да ти пиша още много писма, ако продължаваш с тези въздушни пътувания. Наистина смятам, че дължиш на съпругата си, на семейството и на приятелите да се откажеш от това занимание или хоби, както и да го наричаме, което крие толкова много опасности за живота. Наистина не ти подхожда!".

Ф. Е. Смит пък открито му казва, че е "глупав" и "несправедлив към семейството си".

Братовчедка му, лейди Лондъндери, го нарича даже "зъл". Съпругата му Клементин също е много притеснена и понякога Чърчил отива да лети, без дори да й каже. "Днес бях много непослушен с летенето", признава той на 29 ноември 1913 г., все едно тайно е мишкувал из шкафовете, за да изяде сладкишите на децата.

Следващият му инструктор е друг елегантен млад капитан, Гилбърт Уайлдмън-Лъшингтън. 30 ноември — рождения си ден — Чърчил прекарва целия ден с Лъшингтън, голяма част от него — във въздуха. Капитанът пише на своята годеница, мис Еърли Хайнс, за този си невъздържан ученик. "Урокът с Уинстън започнахме около 12.15 и той толкова се запали, че просто не можех да го измъкна от машината! Ако не броим 45-те минути, които отделихме за обяд, в машината прекарахме цялото време до 3.30. Показа се много обещаващ ученик и смята да продължи с тренировките."

Краткият обяд се състои в къщичката на Лъшингтън, където Чърчил забелязва снимка на младата жена. "Кога ще бъде сватбата", пита той. Капитан Лъшингтън отговаря, че в момента пести за събитието. А услугите му като инструктор на Чърчил сигурно са носили полезен страничен доход. Уви, сватбата така и не се състои. Три дни по-късно Лъшингтън загива при инцидент със същия самолет, който е използвал за урока с Чърчил.

Има едно писмо от Чърчил до Лъшингтън, съдържащо мрачно пророчество, което най-вероятно е написано вечерта на същия ден, който двамата мъже прекарват заедно. В него Чърчил пита защо не успява да работи правилно с руля и защо придвижването му е толкова трудно. "Сигурно обяснението е в това, че съм дърпал прекалено, отдалечавайки го от себе си", загадъчно пише Чърчил. Лъшингтън отговаря на писмото и потвърждава, че и според него това е причината. Потвърждава, че е изпробвал руля и всичко изглежда наред. "Дърпали сте прекалено, отдалечавайки го от себе си", пише Лъшингтън, преди да потегли за последния си, обречен полет.

Бихме могли да се попитаме: как човек може да дърпа, отдалечавайки нещо от себе си? Какво изобщо означава това? Дали Чърчил наистина е разбирал какво точно се случва с тези примитивни клапани и лостчета? Дали изобщо някой е разбирал?

След смъртта на Лъшингтън той се кълне пред Клементин, че ще се откаже от летенето. След това през 1914 г. отново се кълне, че ще го направи, след като кани френския въздушен ас Гюстав Амел да прелети над Ламанша от Париж и да направи "показно" пред Кралския въздушен корпус.

Амел излита от Париж и повече никой не го вижда. И въпреки това Чърчил не се отказва от летенето. Той непрекъснато "отскача" до Франция, не може да се нахвали какво чувство на щастие му носят висините, превъзнася скоростта и удобството на придвижването по въздуха. През 1919 г. обаче той отново се занимава с летене и точно в навечерието на този съдбовен епизод в Кройдън получава различни предчувствия за гибел.

При един случай той се губи по време на буря над Северна Франция и му се налага да снижи самолета опасно ниско, за да види железопътна линия, по която да ориентира курса си. Едва предишния месец е претърпял сериозен сблъсък на летище "Бюк", близо до Париж. Високата трева забавя излитането, така че ските на самолета удрят ръба на един скрит бетониран път в края на пистата.

Самолетът прави салто — като ударен заек, както го описва Чърчил — и той се озовава да виси с главата надолу, държан само от предпазния колан. И сега, когато е напът насилствено и принудително да влезе в съприкосновение със земята на Кройдън, ако животът му е преминал като на лента пред очите, сигурно си е помислил, че от години прави безразсъдни неща.

Като погледнем чудовищната смелост на ранната му военна кариера, няма как да не заключим, че той сякаш сам търси близки срещи със смъртта. Сякаш копнее — като Ахил или като рицар на крал Артур — за престижа, който се добива не само от това да си в разгара на битката, но преди всичко да бъдеш забелязан в разгара на битката.

Подвизите му започват в Куба още на двадесетгодишна възраст, когато за пръв път се озовава в тази неясна роля, която ще му служи толкова добре в бъдеще: той е едновременно офицер от британската армия и фронтови репортер. Завършил е "Сандхърст" със задоволителни резултати — в смисъл че е станал дързък и опитен ездач и завършва с 20-и поред успех във випуск от 130 души — преди да се запише доброволец в Кралския хусарски полк. Участието в армията е скъпо занимание обаче и той съзира в журналистиката гениален начин да допълва доходите си и лично да популяризира собствената си репутация.

Когато кубинците се разбунтуват срещу испанските колониални господари, Чърчил се внедрява в испанските сили. Официално целта му е да пише репортажи за Дейли График, но в действителност надеждите му са да се озове възможно най-близо до летящите куршуми, без обаче да бъде улучен от тях.

Късметът не закъснява. На двадесет и първия си рожден ден той се намира в джунглата, когато изпукват изстрели. Уцелен е конят зад него — по лъскавата му кафява козина се разпростира червено петно и животното умира. Разказът на Чърчил прелива от вълнение, докато описва как куршумът е преминал "само на един фут от главата ми". На следващия ден той се къпе в реката, когато отново чува изстрели. "Куршумите свистяха над главите ни", казва той с гордост.

Това наистина са славни приключения, но все пак не могат да се опишат като участие във война. А той иска да постъпи на служба в британската армия там, където се водят реални бойни действия. Иска и самият той да може да стреля — за предпочитане срещу враговете на Нейно Величество. Благодарение на сериозното лобиране от страна на майка му (за която говорят, че използвала целия арсенал на женския чар, за да склони генералите) две години по-късно Уинстън получава позиция във военните сили за кампанията в Малаканд, командвани от сър Байндън Блъд.

Мисията на този мустакат империалист е да вгорчи живота на бунтовници от пущуните — мюсюлмански племена в Северозападна Индия, по границата между Афганистан и Пакистан. По онова време те са се вдигнали срещу Британската империя. Действията се развиват в един регион, който и до ден днешен създава най-закоравелите фанатици и терористи в света. Тогава, както и сега, операцията не била никак приятна.

Пущуните се бият свирепо. Желанието на Чърчил да участва в "истинска война", се сбъдва — и още как. На човек му настръхва косата от ужас, когато чете разказите му за преживяното: мъже, посечени на парчета на крачка от него, нападащи срещу му племенни воини, които падат, покосени от изстрели, британската пехота се разпръсва панически, оставяйки ранен офицер да бъде нарязан като животно още на носилката от фанатичните пущуни. Чърчил прекарва часове наред под огъня.

В един момент стреля с пистолет, след това го захвърля и вдига пушката. По-късно описва случилото се: "Изстрелях 40 откоса отблизо. Не мога да съм сигурен, но мисля, че улучих четирима. Във всеки случай ги видях как падат". Понякога говори с нескрито самохвалство за собственото си смело поведение. "Яздих сивия си кон по цялата линия на конфликта, докато всички останали бяха залегнали да се скрият. Може да е глупаво, но аз играя за високи залози и ако имам публика, за мен няма дело твърде дръзко или твърде благородно."

Като цяло, той се държи с онази самоубийствена дързост, демонстрирана през 80-те години на XX век от племената от Северна Кения, които вярват, че биха отблъснали куршумите, като се намажат с палмово масло. Неговите подвизи в Малаканд биха спечелили на един съвременен войник най-малко "Кръст Виктория" или друг медал. По-нататък той повтаря и даже надминава тези подвизи.

През 1898 г., при Омдурман — Судан, Чърчил взема участие в последната пълна кавалерийска офанзива на британската армия. За пореден път е в ролята на колониалния потисник, като помага да се потуши бунтът на суданските мюсюлмани, които недоволстват от британското управление и — наред с други оплаквания — от опитите на Лондон да премахне робството на чернокожите африканци. И този път майка му Джени изиграва важна роля да му осигури "хибридната" позиция на войник и репортер — с което предизвиква възмущението на армейското ръководство. Този път Чърчил има още по-важна роля — разузнавач, който в един момент действително съобщава на още по-мустакатия генерал Кичънър местонахождението на суданската ислямска армия.

Целта на мисията е да се разбият силите на мюсюлманския водач, а също и да се отмъсти за убийството на генерал Чарлз Гордън, чиято грозна гибел в Хартум тринадесет години по-рано е шокирала викторианския свят. В 8.40 часа сутринта на 2 септември 1898 г. Чърчил язди коня си към шейсетхилядната армия на дервишите, която вече от около час или повече е подложена на жесток обстрел от британски оръдия. Чърчил и неговите момчета си мислят, че ще трябва да се справят със 150 местни копиеносци, но с изненада установяват, че врагът е въоръжен с модерни пушки.

Дервишите изведнъж се спускат на колене и започват да стрелят по четата. Какво можели да направят? Да обърнат конете или да нападнат? Решават да нападнат. Чърчил вече е изминал около стотина метра по посока на дервишите, когато разбира, че пред него е стръмно дере, пълно със "застанали един до друг копиеносци", цели дванадесет редици.

И какво прави той? Продължава да настъпва! Настава ужасяващо меле; много от дервишите падат като покосени. Чърчил изстрелва десетте куршума от своя пистолет "Маузер" и успява да излезе от сблъсъка невредим заедно с коня си. След като минава през дерето, той заобикаля баталната сцена, където дервиши и британски войници вече водят боя лице в лице.

След това, разказва той, "се приближавах с коня до хора от вражеската група, като стрелях с пистолет право в лицата им, при което убих неколцина; трима със сигурност; съмнявам се и за още двама, а един смятам, че не улучих". Когато разказваме по този начин, може да останете с впечатлението, че тези битки са малко едностранчиви. В края на краищата "нашите" са въоръжени с пистолети, а другите нямат нищо.

Но това е пълно подценяване на рисковете. От участвалите в нападението 310 войници 21 са убити, а 49 — ранени. Както Чърчил разказва по-късно, това били "най-опасните две минути, минали пред очите ми".

Но дали е така? На него още му предстои да се бие и във войната срещу бурите, където много пъти попада под огъня на тези яки холандски земеделци, които са по-добри стрелци и имат по-добри оръжия в сравнение с пущуните или дервишите. Тук нямаме достатъчно място, за да повторим цялата драма на Чърчил и бурите; писани са книги за тази история, две от тях — от самия Чърчил.

Накратко казано, като двадесет и четири годишен репортер той участва в тази злощастна война, в която мощта на Британската империя е почти унизена от едни брадати и говорещи с тежък акцент герои, сякаш излезли от страниците на романите на Уилбър Смит. През 1900 г. той успява да се замеси в един колосален скандал, който най-сетне изстрелва името му на първа страница на вестниците.

Уинстън пътувал с влак към някакво селище, наречено Коленсо, в провинция Натал, когато влакът бил нападнат от врага и дерайлирал. Той успява да покаже хладнокръвие под обстрела и без да се грижи за собствената си безопасност, участва в организирането на ответни мерки. Както обикновено, по него отново стрелят и — също както обикновено — оцелява като по чудо. Там е заловен и успява да избяга от затвора; скача върху един товарен влак; крие се в гората; преживява ужас от един лешояд, крие се във въглищна мина; появява се и бива посрещнат като герой в Лоренсо Маркеш, днес Мапуто, Мозамбик.

Преминава с велосипед цяла Претория, докато за главата му има обявена награда, отново стрелят по него и едва не го убиват в Деветсдорп, демонстрира "забележителна смелост" в една битка, останала в историята като "битката при Даймънд Хил"… Надявам се това да е достатъчно като илюстрация.

Мога и да продължа: мога да добавя, че когато постъпва в армията през 1915 г., след Галиполи, той заминава да служи с войските на Западния фронт и тридесет и шест пъти навлиза в "ничията земя", като понякога е толкова близо до германските линии, че чува разговорите на немците. Бих могъл и да ви разкажа за смелото му поведение, докато наоколо падат снаряди и свистят куршуми, но мисля, че читателят вече разбра основното.

Като младеж, а всъщност и през целия си живот, Чърчил показва лъвска смелост. Колко ли куршуми са изстреляни по него, без да го улучат? Хиляда? Колко ли души е убил със собствените си ръце? Десетима? Може би повече. От Уелингтън насам няма британски премиер, който да е прекарал толкова време на активна военна служба, нито да е убил толкова много от обитателите на развиващия се свят, които са посегнали към него с насилие, а и някои, без съмнение, които не са му посегнали.

Той е единственият министър-председател, срещу когото са стреляли на четири континента. В този момент чувствителният читател сигурно вече е готов да приеме тези неопровержими доказателства на храбростта на Чърчил, но иска да узнае повече за самата психология, която обяснява това поведение. Защо е бил такъв?

Какво е формирало този характер? Едно от най-приятните неща в характера на Чърчил — и една от причините за невероятно здравата му психика — е, че той разкрива мотивите си с удивителна честност. Знае много добре, че "играе за публиката", както споделя на майка си, обяснявайки поведението си в Малаканд. Той се нуждае от публика за дръзките и благородни дела — защото има нещо да докаже.

Както сам признава, "тъй като в много отношения съм страхливец — особено в училище — за мен няма по-ценна амбиция от това да добия репутация за лична смелост". Мъжът произлиза от детето — и червенокосият Чърчил наистина е дете, което никого и с нищо особено не впечатлява.

Той не играе в отбора за Хароу футбол — една доста буйна форма на играта, която е сред особеностите на училището. Той дори не играе много крикет, а в един знаменателен случай останалите момчета започнали да го замерят с топки за крикет, а той побягнал и се скрил в гората. Този спомен никога не го напуска; връстниците му не го харесват също както не го харесва и баща му Рандолф.

Аз обаче мисля, че той не е бил прав в тази самокритичност. Не е бил страхливец като ученик. Напротив, бил е адски смел. Изпращат го в пансионатно училище още на седемгодишна възраст, под грижата на един садистичен любител на камшика на име Хърбърт Снейд-Кинърсли. Този човек е стар перверзник, представител на родеещата се с католицизма "Висока англиканска църква", който наказвал момчетата с двадесет удара с пръчка — като още след третия удар мястото започва да кърви — дори за най-малкото нарушение на правилата.

Макар да е дълбоко нещастен в училището, Чърчил никога не се оплаква от това варварство — и за него може би нямаше и да се разбере, ако семейният лекар не забелязал отоците. Но знаете ли какво направил Чърчил?

Един ден Снейд-Кинърсли го наказал с бой, задето взел малко захар без разрешение, а Чърчил грабнал сламената шапка на насилника и я ритал, докато от нея нищичко не останало. Този епизод много ми харесва. Та всъщност изобщо не е бил страхливец в училище: може наистина да не е бил много добър в отборните игри, но пък става междуучилищен шампион по фехтовка. Разказват се славни истории за това как бутнал по-големи момчета в басейна, а ако искате и окончателно доказателство за огромната му смелост като тийнейджър, нека ви разкажа известния случай, когато играе на "заек и хрътки" с брат си и братовчед си в Дорсет.

Те успяват да го заклещят на един мост, заставайки и в двата края, а под моста има дълбока пропаст. Тогава Чърчил вижда една ела, чийто връх е почти до нивото на моста, и живият му ум за секунда ражда невероятна идея за изход.

Планът е да скочи към дървото и да се плъзне надолу, като използва клоните, за да забави спускането си. Хубава идея на теория, но пълна катастрофа като изпълнение. Момчето идва в съзнание едва три дни по-късно, а на легло остава цели три месеца.

Точно в този епизод виждаме толкова много елементи от характера му: въображението, самонадеяността, способността да взема решения за секунди. Смелостта на Чърчил съвсем не е просто поза. Не е маска, зад която едва успява да се прикрие. Просто наистина е такъв. Духът на храбростта пулсира във вените му като някакво гориво с доста по-високо октаново число от нас, простосмъртните.

Нищо не може да го спре, даже и инцидентът в Кройдън, за който разказахме, когато самолетът пада шеметно към земята. Машината се забива в пистата със скорост 90 км/ч. Първо се откъсва лявото крило, което се разбива на парчета, а витлото буквално се заравя в почвата.

Чърчил полита напред. Тялото му е смачкано. Налягането изглежда непоносимо. Струи гориво минават край лицето му, докато той — за пореден път — си мисли, че животът приключва дотук. Оказва се обаче, че добрият капитан Скот е изключил електричеството малко преди сблъсъка.

Чърчил излиза жив и здрав от машината и се заклева, че никога повече няма да пилотира — един обет, който той спазва (повече или по-малко) до средата на Втората световна война, когато отново му се налага да покаже от какво тесто е замесен и когато желанието му да поеме риска и да се качи на самолет, става наистина важно за британската съпротива.

Разбира се, че му харесва да се перчи — не само пред майка си или пред журналистите, или пред обществото, но преди всичко пред човека, който с най-много любов и вярност води хроника за всичките му дела: пред самия себе си. Във всяко свое дело и дума Чърчил, подобно на Юлий Цезар, вижда нещо, което трябва да запише в мемоарите си.

Но това не намалява никак лъвската му смелост. И именно защото е толкова еднозначно и неопровержимо смел, от 1940 г. нататък той има моралното право да иска такава смелост и от другите. Други, като Атли и Идън, също са се били във войната, но нямат репутация като неговата.

Има едно нещо, което обществото може със сигурност да каже за Чърчил: че няма да поиска от британската армия да направи нещо, което той самият да не е правил.

Освен това Чърчил има и още едно явно предимство пред останалите. Той не само е извор на вдъхновение заради личния си пример и кариерата си. Той има дар слово, с което да вдъхне на хората малко от собствения си безкраен кураж.

Глава шеста

Великият диктуващ

"Аха", мисля си аз, когато най-сетне стигам в кабинета на Уинстън Чърчил. Ето, значи, как го е правил. По специално разрешение от персонала в Чартуел сега се намирам точно до бюрото, преминавайки въженцето, с което се ограничава достъпът на посетителите. Пред мен са същите кръгли черни очила ала Джон Ленън, които е носил, а ето го и оригиналния му перфоратор. Освен това има бюст на Наполеон, доста по-голям от бюста на Нелсън, а също преспапиетата, които се виждат на някои от фотографиите.

Когато се навеждам, за да разгледам дълбоките резки по дясната облегалка на стола — които напомнят за особения начин, по който Чърчил имал навика да хваща облегалката, вероятно заради болното си рамо — служителката учтиво ме моли да се отдръпна, ако обичам. Сигурно жената се притесни да не се опитам да седна на стола с моите килограми.

Веднага се подчинявам. Вече видях достатъчно.

Това не е просто къща в английската провинция с поразителна гледка към гористите области на Кент, с езерца на рибки и морава за игра на крокет, с киносалон и художническо ателие, и всички придобивки на съвременните домове, с които може да разполага един джентълмен с много свободно време. Не, не. Това имение от времето на кралица Елизабет не е място за покой. По-скоро прилича на машина.

Не е чудно, че проектът за този дом е роден от същия неуморен мозък, който участва в изобретяването на танка и хидроплана и който предвиди създаването на атомната бомба. Имението Чартуел в Уестърхам, Кент, всъщност е едно от първите в света механизми за текстообработка, цялата къща е като гигантски двигател за създаване на текстове!

На долния етаж има стая с висящи от тавана зелени лампи, географски карти на стената и телефонна централа. Именно тук са работили помощниците му — поне петима-шестима едновременно, все брилянтни млади студенти от Оксфорд, научни сътрудници, някои от които по-късно получават високи академични отличия. Именно тук работят те, прелистват, ровят, сравняват в книги и документи, търсейки информация, която би могла да бъде от полза.

Те са неговите нибелунги, неговите елфи, работните джуджетата в ковачницата на Хефест. Или ако искаме да ги сравним с модерния техен еквивалент, те са личните "търсачки" на Уинстън Чърчил — неговият Гугъл. Когато им трябват още книги, те само пресичат коридора до библиотеката, където има цяло съкровище от 60 000 тома, предимно с кожени подвързии. Това е базата данни. Когато му е нужен някакъв факт или текст, той, образно казано, натиска клавиша Enter и ги повиква, а те послушно се качват по стълбите, но винаги един по един. Влизат в кабинета му, където обикновено го сварват да съчинява нещо.

Една от многото причини човек да изпитва страхопочитание към Чърчил, е в това, че той е способен на далеч повече от задълженията си като министър на Короната през деня. След това той се наслаждавал на разточителна вечеря с шампанско, вино и бренди. И едва тогава, в десет вечерта, отпочинал и развеселен, той започвал да пише!

Знам, че много журналисти — и не само — ще се съгласят с мен, че е напълно възможно човек да пише след обяд дори ако с него е пийнал бутилка вино. Но това е просто невъзможно след вечеря, особено ако порядъчно си се почерпил. Действително не познавам друг човек, който да може да сътвори брилянтна статия след уморителен ден и вечеря с алкохол.

Сигурно е имало нещо уникално в метаболизма му, а още по-смайващо е, че в повечето случаи той дори не пише, а диктува! Събира мислите си, а след това, обвит в облак тютюнев дим и алкохолни пари — вероятно обут с чехлите си с монограм и характерния гащеризон от бледолилаво кадифе, сътворен специално за него от "Търнбул енд Асер" — той крачи по дървения под и басово изръмжава перфектно оформените си изречения. И това е само един елемент от системата за текстообработка!

Машинописките едва смогват на темпото, но той не млъква и продължава така до малките часове на нощта, като от устата му непрекъснато виси незапалена пура. Понякога даже ги викал при себе си в мъничката си и скромно мебелирана спалня, а докато те се червели и дори възкликвали от смущение, той се събличал и се потапял в дълбоката вана, и продължавал да диктува оттам, докато те седели на пода и продължавали да тракат със специалните си приглушени клавиатури, които Чърчил предпочитал.

Наръчите машинописна хартия след това преминавали корекция и редакция на ръка от самия него — запазени са безброй примери за бързо нахвърлените му бележки със синьо мастило — а след това резултатът се изпращал за набор така, както щял да се появи при печат, но дори и това не е краят.

Ето, сега пресичам стаята към едно високо наклонено бюро, поставено до стената — нещо като плот за четене в някои джентълменски клубове. Именно тук се случвало финалното действие в текстообработката — един ритуал, който днес безпроблемно изпълняваме с нашите програми на Microsoft. Тук той почвал да си "играе" с текста. Размества части на изречението, за да постави правилно акцента, сменя един епитет с друг и като цяло с огромно удоволствие слага довършителните щрихи на своите усилия, а след това всички книжа отново отиват за печат.

Това наистина е фантастично скъп метод на работа и все пак е дал възможност на Чърчил да произведе не просто повече думи от самия Дикенс или от Шекспир, но повече думи от Дикенс и Шекспир, взети заедно! Влезте, в който пожелаете дом на английската средна класа, особено на по-старите поколения, и ще ги видите наредени на видно място до томовете на Енциклопедия Британика: "Световната криза"; "История на англоезичните народи"; "Втората световна война"; "Марлборо — неговият живот и епоха" и много други, а след това се питате кои ли от тях действително са били прочетени.

Има някои хора — изправени пред това огромно количество текст — които може да се изкушат да омаловажат виртуозността на Чърчил като писател. Наистина той винаги е имал своите зложелатели. Ивлин Уо, този непоправим чърчиломразец, казва, че той бил "майстор на Псевдо-Августова проза" и бил "без някакъв особен литературен талант извън дарбата му за ясно самоизразяване". След като прочита книгата на Чърчил за баща му Рандолф, Уо я отхвърля като "по-скоро записки по съдебно дело на адвокат мошеник, но не и литературно произведение".

Към края на 60-те години на XX век историческите му дарби попадат под ударите на разни като Дж. X. Плъмб, пионер на "социалната история" в Кеймбриджкия университет. "Не е спомената и дума за трудещата се класа и индустриалните технологии", оплаква се Плъмб по повод "История на англоезичните народи". "Неговото невежество по икономическата, социалната и интелектуалната история достига зашеметяващи висоти." Стилът на прозата му бил "любопитно старомоден и някак не на място, нещо като катедралата "Сейнт Патрик" на Пето Авеню".

Що се отнася до невероятното му постижение да спечели Нобелова награда за литература, обичайното отношение е като към непохватен опит от страна на шведите да компенсират неутралитета си през войната. Дори сравнително добронамерени историци като Питър Кларк напълно отхвърлят възможността творчеството му наистина да е заслужавало тази награда. "Рядко се е случвало творбите на даден автор да са получили по-малко внимание, отколкото тези на носителя на Нобелова награда за литература през 1953 г.", казва той. Това не е само доста високомерно, но и със сигурност не отговаря на истината.

Погледнете списъка на лауреатите на Нобелова награда през миналия век. Авангардни японски драматурзи. Марксистко-феминистки латиноамериканци. Полски застъпници на конкретната поезия. Всички те без съмнение имат своите заслуги, но мнозина от тях са далеч по-малко четени от Чърчил.

Та защо Ивлин Уо подценява писанията на Чърчил? Забележете, че той — Уо — всъщност се опитва да подражава на Чърчил през 30-те години и успява да си уреди позиция като репортер за войната в Абисиния. Така създава "Сензационни новини" — разбира се, едно от най-великите стилистични достижения на XX век. Но изпратените от него репортажи изобщо нямат същото журналистическо въздействие като тези на Чърчил.

Дали пък Уо не е завиждал мъничко? Така ми се струва, а причината не е само, че Чърчил става много по-известен, отколкото Уо изобщо може да се надява, но и че едва на крехката възраст от двадесет и пет години той печели такива невероятни суми от перото си. А това, уви, на повечето журналисти е наистина чувствителен аспект от сравнението.

Още на прага на новия XX век той не само е написал пет книги — някои от които се разграбват като топъл хляб — но и се е превърнал в може би най-високоплатения журналист във Великобритания. За отразяването на войната с бурите му плащат по 250 лири на месец — еквивалента на 10 000 лири днес. Получава поръчка да пише за живота на баща си през 1903 г., за което получава зашеметяващата сума от 8 000 лири. За да ви стане ясен мащабът на тази щедрост, нека само спомена, че по онова време едва един милион души в страната имат привилегията да плащат данък върху доходите — и то, защото са спечелили 160 лири годишно.

Издателите не са му платили толкова много пари заради сините му очи. Плащат му щедро, защото хората харесват книгите му или неговите статии повишават тиража, а причината да е бил популярен, е в това, че е пишел наистина хубаво, с един стил, който е едновременно богат, пъстър и приятен за четене. Той е наистина невероятен репортер.

Уверете се сами от тази негова статия, публикувана в Морнинг Поуст от април 1900 г.

Историята тръгва от момента, когато Чърчил и другите разузнавачи, яхнали коне, се опитват да надбягат бурите, за да завземат една kopje — оголена скала в равнините на Южна Африка.

Че всичко е състезание, си личи още от самото начало — знаят го и двете страни. Както доближавахме, видях петимата бури, които бяха начело, с по-хубави коне от другарите си, които те изпреварваха в отчаяна решимост да си осигурят по-изгодна позиция на групата. Рекох: "Няма как да успеем", но никой не искаше да признае поражение или да остави нещата нерешени. Останалото беше много просто.

Пристигнахме до една телена ограда на 100 ярда — или по-точно 120 ярда — от билото на скалата, слязохме от конете, прерязахме телта и тъкмо се готвехме да завладеем тази скъпоценна позиция, когато — тъкмо както съм ги виждал по насипите край жп линията във Фрер, мрачни, космати и страшни — се появиха главите и раменете на дузина от бурите, а колко ли още идеха след тях?

Настана странно, почти необяснимо затишие — или може би и изобщо да не е имало затишие; но след това си спомням много събития едно след друго. Първо бурите — един мъжага с дълга, увиснала черна брада и кафяво палто, друг — с червен шал около врата му. Двама от разузнавачите глупаво продължаваха да режат оградата. Един мъж вдигна оръжие да се прицели, облегнат на седлото на коня си, после гласът на Макнийл почти без да трепва: "Закъсняхме, тръгвайте обратно към другата скала. В галоп!".

Тогава мускетите изгърмяха и свистенето и бръмченето на куршумите изпълни въздуха. Сложих крак в стремето. Ужасен от стрелбата, конят диво се впусна напред. Опитах се да скоча в седлото, но то се обърна към корема на животното. Конят се откъсна и побягна в див галоп. Повечето от разузнавачите вече бяха на 200 ярда от мен. Останах сам, без кон, в обсега на оръжията и почти на цяла миля от всякакъв заслон.

Имах само едно успокоение — пистолета ми. Нямаше как да ме заловят като животно, невъоръжен в откритата пустош, както се бе случвало по-рано. Но най-доброто, което ме очакваше, беше да ме ранят тежко. Обърнах се и — за втори път през тази война — побягнах да спасявам живота си от стрелците на бурите, а наум си казвах: "Ето, свърши се най-сетне". Изведнъж, докато бягах, зърнах един от нашите. Появи се отляво, точно пред мен, висок мъж, със значка с череп и кости, яхнал светъл кон. Това значи смърт в "Откровение", но за мен значеше живот.

Изкрещях му, докато минаваше: "Дай да се кача на коня ти". За моя изненада, той веднага спря. "Хайде", кратко отвърна човекът. Изтичах до него, този път умело стъпих в стремето и след миг бях зад него на седлото.

После потеглихме. Обгърнах го с ръце, за да мога да се вкопча в гривата пред него. Цялата ми ръка се оцапа в кръв. Конят беше ударен лошо, но смелото животно се държеше благородно. Преследващите ни куршуми свистяха и съскаха — вече доста се бяхме отдалечили — край ушите ни.

"Не се бой — рече моят спасител, — няма да те улучат." А сетне, тъй като аз не отговорих, той каза: "Бедният ми кон, горкичкият ми кон, удариха го с взривяващ се куршум. Проклетниците! Но ще дойде и техният час. Ах, горкият ми кон!".

Обадих се: "Не се притеснявай, ти ми спаси живота". "О, аз си мисля само за коня…", отвърна човекът. И с това се изчерпа целият ни разговор.

Съдейки по броя на куршумите, които чух, не очаквах да ме ударят след първите 500 ярда, тъй като галопиращият кон е трудна мишена, а и бурите бяха задъхани и развълнувани. Но все пак ме обзе чувство на облекчение, когато свърнахме покрай следващата скала, и вече бях сигурен, че пак съм хвърлил печелившия зар.

Това не е Гибън[11]. Това не е и Псевдо-Августова проза. По-скоро звучи като излязло от страниците на викторианския приключенски романист X. Райдър Хагард: свежо, енергично, с кратки сладкодумни изречения, които карат читателя да продължава надолу по страницата. Чърчил пише репортажи от военни действия много по-добре от най-големите съвременни съперници в жанра. И има неоценимото предимство, че пише в първо лице.

Той пише като за момчешко списание. Когато пожелае, може да звучи и като откъс от The Wonder Book of Daring Deeds[12]. Но журналистическият талант на Чърчил съвсем не се изчерпва с това. Той пише умело и медитативни пасажи: за злините на ислямския фундаментализъм; ужасите на войната. Понякога пише гневно — и то гневно към собствената си страна.

Неговото описание на последиците от Омдурман — арена на едно военно нападение, в което той участва, оживява в очите и в ноздрите на читателя: покосените от картечници трупове, полегнали по трима един върху друг; мъже, които още са живи, но телата им вече се разлагат; мъже, които умират от жажда, които пълзят по корем, за да стигнат до Нил; тук боец, останал с един крак, който изминава километър и половина за три дни; там мъж без крака, който напредва по 400 метра на ден.

Това отдавна е тема на имперското писане — още от времето на древните римляни — сълзливи описания на страданията на подчинените народи, с които само се засилва триумфът на завоевателите. Но Чърчил отива още една крачка по-нататък, като открито напада британските власти и техните безочливи уверения. "Твърдението, че "ранените дервиши получиха цялата ни грижа и внимание", е дотолкова далеч от истината, че преминава към пълната нелепица", пише той.

Публично атакува и Кичънър за начина, по който се води войната. Обвинява го за оскверняването на гроба на Махди, както и за това, че запазил главата му като трофей — според твърденията, поставена в тенекия за керосин. Критиките на Чърчил са оправдани, но отправени по скандален и арогантен начин.

Кичънър все пак е главнокомандващ армията, човекът, на когото Чърчил лично е помагал в утрото на битката (въпреки че има някои съмнения дали Кичънър е знаел, че офицерът, с когото разговаря, е прословутият Чърчил). Кичънър не е някакво развенчано бивше величие — кариерата му продължава и той по-късно командва британските сили през Първата световна война.

И изведнъж срещу него с хули се нахвърля някакъв си нахален млад офицер от собствената му армия! Чърчил вбесява генералите, защото сякаш играе от две страни — и на преследваните, и на преследвачите. Използва военния си ранг, за да участва в действията, а след това пише възмутено за тях. От друга страна, Кичънър би трябвало да е предупреден. Чърчил е правил същото и в миналото и това всички го знаят.

Та нали по същия начин се "отблагодарява" на сър Байндън Блъд за любезността да го приеме във войската за Малаканд. Младежът яростно очерня експедицията в писмо до майка си, наричайки цялото начинание "финансово гибелно, морално нечистоплътно, съмнително във военно отношение и грешка като политически ход", а по-важното е, че изказва почти същото мнение и публично. Той завършва последната си статия за Дейли Телеграф, изпратена от Ноушера на 16 октомври 1897 г., с този мрачен анализ: "Със съжаление споделям, че не виждам никакви признаци за постоянство в споразуменията, които са постигнати с племената… Те бяха наказани, не покорени; настроихме ги враждебно, но не ги обезсилихме. Техният фанатизъм остава непоклатим, а варварството им — непокътнато".

Как се очаква подобни писания да успокоят читателите на Телеграф? На други места той е по-ентусиазиран за свършеното, но никак не е чудно, че висшите офицери така и не го предлагат за ордена "Кръст Виктория" въпреки неговата показна и понякога безумна храброст. Нищо чудно, че Кичънър е толкова подозрителен и едва склонява да го вземе със себе си в Судан — отстъпва едва през 1898 г. когато една приятелка на Джени му пише по въпроса следното: "Надявам се да вземеш Чърчил, гарантирам, че няма да пише". Ха! Страхотна шегичка, нали?

Един Господ знае какво ли е обещала Джени на тази жена или пък на нейните връзки в британската армия, но във всеки случай тогава синът й преминава първия и най-важен тест за един журналист. Той поставя читателите си на първо място — разказва историята така, както я е видял. Отваря сърцето си за читателя — разбира се, той не е някакъв антиимпериалистически и антизападен поборник — нещо като предшественик на известните измъчени репортери от войната във Виетнам. Напротив, той е страстен привърженик на империята — но това не означава, че може да игнорира това, което виждат очите му — по-борбения дух и по-точната стрелба на бурите, страшните поражения на картечницата "Максим".

Никой никога не е оспорил честността на репортажите му. Харолд Никълсън по-късно казва за него, макар в друг контекст че сред многото му добродетели е това, че той "всъщност не умее да изрича лъжи". Тези думи се нуждаят от някои допълнителни уточнения: нашият герой със сигурност понякога доукрасява истината за военните действия. Но в журналистическата му работа се усеща искрена решителност да се стигне до същността на нещата.

Затова аз казвам; снобите, които го обсипват с хули, да си гледат работата — кога Ивлин Уо е написал репортаж, който поне ей толкова да се доближава до репортажите на Чърчил от Малаканд или Судан? Причината славата на Чърчил да не угасва и неговите цитати все още да са в устите на хората е, че той използва толкова много стилове — не говоря само за периодите, в които подражава на Гибън, но и за англосаксонската ясна реч.

"Ама че пиле, ама че врат!", "Ще се бием с тях на брега", "Кръв, тежък труд, сълзи и пот". "Никога в полето на човешкия конфликт толкова много хора не са дължали толкова много на толкова малко воини."

Той често пише в надут августовски стил, но фразите, които са останали в паметта ни, са шедьоври на краткия изказ. Новите думи обича също толкова, колкото и новите машини. Особено очарован е например, когато за първи път чува думата "трик" (stunt), внесена наскоро от Америка. "Трик. Трик", повтаря си той непрекъснато, а накрая обявява, че ще използва тази дума при първа възможност.

Той е един от най-големите езикови новатори на съвремието. Когато световните лидери се срещат, за да обсъдят дадена криза, те провеждат СРЕЩА НА ВЪРХА, на която се обсъжда БЛИЗКИЯ ИЗТОК или евентуално рискът, че Русия ще издигне нова ЖЕЛЯЗНА ЗАВЕСА. И трите са неологизми, които са измислени или поне често използвани от Чърчил. Понякога наистина стилът му напомня този на Гибън, друг път звучи повече като подобрен вариант на Гибън; но умът му винаги е бил плодовит и много бърз.

Всичко започва още много рано. Всъщност митовете, че Чърчил бил невзрачен ученик, са точно това — митове. Още в подготвителното училище в Брайтън през 1884 г. той е първи в класа си по класически езици. Или да вземем първото му есе в "Хароу" по темата за Палестина от времето на Йоан Кръстител. Ето какво пише за фарисеите. "Техните грешки са много. Чии грешки са малко? И ако онзи, понесъл всички предимства на християнството, се закълне, че те са по-зли от него, той извършва същото престъпление, за което току-що ги е разобличил."

Ето това е Чърчил в най-чист вид. Фарисеите са известни с острото осъждане на другите, но ако ние самите ги осъждаме остро, значи, самите ние ставаме фарисеи! Парадокс! Още дванадесет-тринадесетгодишен, той вече търси епиграми. Много преди да отиде в Индия и да прекарва там дълги следобеди, зачетен в книгите на Гибън и Маколи, той е научил наизуст 1200 стиха от "Песни за Древния Рим".

Всички тези ритми на английския език са здраво запечатани в паметта му, а като прибавим и лексиката, която се оценява на 65 000 думи — повечето хора владеят едва половината или една трета от този брой — той разполага с един непобедим инструмент да преследва всичките си взаимносвързани цели и амбиции.

Чърчил използва езика, за да драматизира и популяризира собствената си личност: той сам насочва прожекторите към себе си. За разлика от всеки друг млад хусар, той е сигурен, че ще се появи дълъг и увлекателен разказ за неговите подвизи — защото той сам ще го напише. И също като баща си умее да използва думите, за да се справи с финансовото си състояние, което е почти постоянно "на ръба".

Разбира се, семейство Чърчил не са били бедни. Подобно твърдение би било абсурдно. Но както много други благороднически семейства, и тази фамилия не разполага с "готови пари" — цялото богатство е заровено в двореца Бленхайм. Въпреки дългия списък на почитателите си сред мъжкия пол (романтичните й завоевания според някои са около 200, въпреки че Рой Дженкинс смята този брой за "подозрително кръгла сума"). Джени не я бива особено да превръща вниманието в пари — в един момент дори се налага Чърчил да предприеме съдебни действия срещу майка си, за да не й позволи да пропилее неговото — и на брат му Джак — наследство.

Разбира се, доходите му от писането са огромни по тогавашните стандарти. Ранният му успех продължава, като средните му доходи са 12 883 лири между 1929 и 1937 година — около десет или дванадесет пъти повече от парите, които би спечелил всеки друг проспериращ професионалист по онова време. Но разходите му са също огромни.

Само сметката от доставчика му на алкохол е три пъти повече от заплатата на всеки работник от онова време. Освен това той плаща за поддръжката на Чартуел, където удобствата включват кръгъл открит басейн, който той подгрява през цялата година до температура от 75 градуса — едно постижение, за което се изисква горивен котел с кокс, който е почти толкова голям, колкото използвания за отопление на цялата сграда на парламента.

В целия си подход към живота той проявява щедрост, която го прави симпатичен. Веднъж дори се хвали, че никога не му се е случвало да няма достатъчно пари да си поръча бутилка шампанско и да почерпи и приятел с още една такава бутилка. Понякога обаче се налага да се занимава с "халтура", за да може да плати сметките. На един етап изданието Нюз ъв дъ Уърлд му възлага да изготви съкратени издания на поредица от класически романи под заглавие "Преразказани велики истории на света".

Както той сам признава, не се получил някакъв "творчески" успех. Но какво толкова: все пак му плащат по 333 лири за всяка от книжките; по-точно на него му плащат 333 лири, докато неговият многострадален личен секретар Еди Марш, който всъщност върши работата, получава по 25 лири за всяка. Нека не забравяме и ужасните набези на данъчните — и тук разработката на Питър Кларк открива някои наистина зрелищни маневри.

Възползвайки се изцяло от правата си, Чърчил смята, че може да се занимава с писане дори като министър на Короната. Той продължава да работи върху "История на англоезичните народи" например дори когато вече е министър на финансите през 1921 г. Но все пак решава (или някой премъдър счетоводител решава вместо него), че за данъчни цели е най-добре да обяви, че от момента, в който е поел поста на баща си, вече не може да е "автор" и че огромните хонорари, които получава — на обща стойност 20 000 лири — трябва да се декларират не като приход, а като "капиталова печалба".

А абсурдният резултат от това е, че той не плаща нито едно пени данък! Невероятна история.

"Само глупак би писал по друга причина, освен заради парите", често казвал той, цитирайки д-р Джонсън; но в неговия случай това съвсем не е вярно. Той пише, защото темпераментът му го изисква.

Неговата личност е творческо-депресивна, тоест писането (или рисуването, или зидарството) е начин да държи "черното куче" на депресията далеч от себе си. Самият той пише за силното усещане за освобождаване, което получава след полагане на 200 тухли и написването на 2 000 думи на ден.

Но преди всичко той пише журналистически материали, история и биографии, защото за Уинстън Чърчил писането е — ако перифразираме Клаузевиц за войната — продължение на политиката с други средства. Литературните излияния са сред най-силните му оръжия в различните кампании — независимо дали срещу индийската независимост, или срещу примиренческото приемане на Хитлер.

Той умее да драматизира събития и личности по начин, който малцина други политици владеят, като добавя емоция и "цвят", угодни на собствената му кауза. Невил Чембърлейн казва съдбовните думи, че Чехословакия е далечна страна, за която британците почти нищо не знаят. Но Чърчил има литературния талант и въображението да доближи трагедията до сърцата на хората — дори и на такива хора, които може би никога в живота си не са и помисляли за Чехословакия.

Когато идва време да влезе на Даунинг Стрийт през май 1940 г., той вече е писал и чел толкова много история, че има уникално познаване на събитията, вижда ги в контекст и знае какво трябва да направи Англия. Дж. X. Плъмб подиграва "опростенческото разбиране" на Чърчил и "самодоволната му вяра" в британското величие.

"Старото празнословие на вигите отеква навсякъде в писанията му", казва той и по този начин иска да атакува основната идея, която ръководи Чърчил през целия му живот: че има нещо много специално във възхода на Англия, свободата в Англия — процесът, чрез който свободите се отвоюват от Короната, израстването на суверенния и демократичен парламент.

Как ли не, отвръща на това Дж. X. Плъмб: "Миналото е като театър в картонена кутия, който не показва нищо важно и не предопределя бъдещето". Е, поглеждам днешния свят и мога да кажа, че Плъмб не е прав. Погледнете в периферията на бившия Съветски съюз, погледнете какво се случва в страните от Арабската пролет — мисля, че повечето хора биха казали, че за тези идеали хората все още се борят и за тях все още си струва да се бориш.

Много полезно е и за Великобритания, и за света, че Чърчил е успял да формулира тази визия с такава самоувереност. Той знае какво Англия — с всичките си недостатъци — е дала на света и това му дава увереност в крайната победа.

Има и още два аспекта от литературните му усилия, които показват, че Чърчил е единственият подходящ човек да оглави държавата през 1940 г. Както признава дори самият Плъмб в своето изследване за Марлборо, има нещо "оркестрово" в способността на Чърчил да разположи и координира своя материал: той умело преминава от Холандия, през Париж, до Лондон, а после и до Седемте морета. Инстинктивно знае коя тема изисква внимание и кога точно, като в същия момент не прекъсва основния разказ. Би могло да се каже, че по същия начин ръководи и войната.

И накрая нека се върнем към тази фигура в кабинета в Чартуел, която крачи напред-назад и диктува на мисис Пеърман или на Еди Марш. Чудовищни умствени усилия са необходими, за да събере човек точните думи в главата си, а след това внимателно да ги постави на конвейерната лента на езика, така че те да излязат от другия край готови за печат.

Със сигурност практикуваната до безкрайност езикова дисциплина го е направила не само по-добър писател, но и по-добър оратор. В днешно време може и да не четем много от книгите му, но навремето речите на Чърчил обединяват духа на нацията.

Както предстои да видим, най-великият оратор на съвременната ера невинаги е говорил гладко или красиво.

Глава седма

Той мобилизира английски език

Сварваме нашия герой изправен в Камарата на общините. Той ритмично изнася реч, която никога няма да забрави. Това е един случай, който ще се запечата завинаги в паметта му — моментът, в който открива нов начин да грабне своите слушатели, да ги остави зашеметени, без дъх.

Датата е 22 април 1904 година, а младокът вече е влязъл дълбоко в играта. Той е на двадесет и девет, с розови бузи, с пухкава червеникава коса, която още не дава признаци на оплешивяване. И буквално прелива от оживление. Само през тази година той вече се е изказвал десетки пъти, нетърпелив като ученик да привлече вниманието на председателя в какви ли не дебати — от военния бюджет до Брюкселската конвенция за захарта и принудителния труд в Китай; постепенно започва да му излиза име.

Портретът му често се появява във вестниците, а статиите за него обикновено са изпълнени с възхищение. Виждаме го как удря с юмрук по дланта си, говори с ръце на кръста или прави прословутото си отвесно движение и с двете ръце, все едно сече нещо. А като се имат предвид яростните му атаки срещу собствената му партия и очевидното затъване на торите в небитието, всички отбелязват, че на младежа му предстои блестящо бъдеще. Либералите се готвят да му осигурят място в парламента; той вече надушва и възможността да стане министър…

Затова без милост "сече" колегите си от Консервативната партия — като енергичен хлапак, който поваля с пръчка израснали магарешки бодили. Торите са "ерзац", казва той. Те са забравили предписанията на консервативната демокрация, обръща се той към Балфур, който вече се е изказвал в същия дебат. Човек почти си представя как Балфур го слуша и невъзмутимо го поглежда изпод огромните си клепачи.

А около него торите съскат, почесват се ядно и всячески се опитват да го спрат. Междувременно от редовете на партийния враг — от лейбъристите — го аплодират и в това няма нищо учудващо, като се има предвид какво говори от трибуната.

В думите му няма нищо, което един съвременен привърженик на торите би разпознал като консерватизъм. Думите му просто биха вбесили Маргарет Тачър. Всъщност днес няма даже и лейбъристко правителство, което би се съгласило с нещата, за които Чърчил пропагандира в онези години. Той например обяснява, че трябва да се разреши на големи групи стачкуващи работници да ходят по домовете на онези, които не стачкуват, и на практика да ги принудят със сила да се присъединят към протеста. Иска профсъюзите да бъдат защитени от съдебно преследване, така че да не могат да бъдат глобени даже ако техните членове нарушат закона по време на агитационната си дейност.

Това даже не е социализъм, а някакъв неоанархосиндикализъм! Но преди да се разстроят днешните тори, нека не забравят и контекста на случващото се: Чърчил говори в една епоха, когато бедността е много по-дълбока и когато работещият човек все още може да стане жертва на потисничество от "господаря", и то по начин, който днес вече ни е непознат. Чърчил говори вече цели четиридесет и пет минути и речта му тече добре.

Така стига до кулминацията на изказването си и остро охулва цялата Камара на общините заради скандалната липса на представители на всички класи. "Къде са работниците? — пламенно пита тази издънка на стария аристократичен род от Бленхайм. — Вижте влиянието на директорите на дружества, на учените, на служителите, на железницата, интересите на земевладелците и производителите на алкохол", казва той и можем ясно да си представим величествения жест, с който е замахнал с ръка, обхващайки всички, включително печално взиращите се в него тори.

"Трябва да се признае, продължава Чърчил, че влиянието на трудещите се е смешно малко. И това зависи от тези, които…" — казва той, след което млъква.

Няколко чифта очи с любопитство се обръщат към него. От кого зависи? Какво зависи? Какво и от кого зависи? Всички в залата на парламента чакат.

Минава цяла секунда. Чърчил се опитва още веднъж: "Зависи от тези, които…". Но вече на всички е ясно, че нещо се е случило.

Изглежда, че той е станал жертва — по ирония на съдбата — на някакъв психически саботаж — нещо като внезапни стачни действия на собствената му памет.

Или ако продължим метафората, в огромното товарно отделение на неговия мозък носачите изведнъж са обявили стачка. Конвейерната лента на езика му се върти усилено, но празна. От нея не излиза нито думичка. Опитва отново, но без успех. За нищо на света не успява да си спомни какво е искал да каже.

Стои така цели три минути, докато торите започват да подвикват подигравателно, а от редовете на либералите реагират съчувствено. Три минути! Даже и в най-спокойни моменти Камарата на общините е доста жестока екосистема: едно леко препъване или грешка, продължили няколко секунди, и вече са готови да те разсипят от подигравки. А нашият Чърчил не може да изрече и дума вече толкова време, колкото ви е било нужно да прочетете главата дотук.

Това е кошмар за парламентариста, това е жива смърт. Присъстващите започват да шепнат помежду си и смутено да гледат в пода. Така стана и с Рандолф, спомнят си те. Горкото момче, тръгнало по пътя на баща си — и то страда от тази ужасна преждевременна сенилност. Най-сетне той си сяда. "Благодаря на Камарата, че ме изслуша", произнася Чърчил с отчаяние в гласа и покрива главата си с длани.

На следващия ден във всички вестници пише за този грандиозен провал на мистър Чърчил, като даже има интервю с известен невролог, който да диагностицира причината. И лекарят се произнася: това било медицински случай на "дефектна мозъчна дейност". Е, едва ли има човек в света, който да не е имал пристъп на "дефектна мозъчна дейност" — доста удачно име на това разстройство — но това не е проблемът, който мъчи Уинстън Чърчил в онзи паметен ден.

Ако можем да се обединим около едно непоклатимо и инстинктивно мнение за него, то е, че Чърчил е най-великият оратор на последните сто години; определено най-големият оратор, който Великобритания е раждала, а може би дори би победил Мартин Лутър Кинг за първото място в световната класация. Той е единственият политик, чиито речи и стилът на говорене все още се пародират от хора от всички възрасти.

О, Чърчил ли? — казваме ние, издаваме брадичка и започваме да рецитираме с познатото напевно ръмжене как "ще се бием с тях на брега". По отношение на риторическото майсторство Чърчил е това, което е Шекспир в драматургията — най-добрият, някаква смес между Перикъл и Ейбрахам Линкълн, плюс неголяма, но неопровержима доза от Лес Доусън.

Възприемаме го като свръхестествено надарен, все едно е роден от брачния съюз на Зевс и Полихимния, музата на риториката. Но сме прави само отчасти.

Истината е, че той е по свой начин гениален, но всъщност не е роден с тази дарба. Той не е като Лойд Джордж; той не е като Лутър Кинг, поне в смисъла, че не може да импровизира така, както го правят родените сладкодумци — а когато говори, речта му съвсем не излиза "право от сърцето" на буйни вълни, с лекота, създадена от природата дарба.

Напротив, речите на Чърчил са триумф на усилията и подготовката, в тях всяка фраза е редактирана и старателно оформена с огромно усърдие. Пред очите му винаги се мержелее мрачният образ на бащината репутация. Израствайки, в поведението му се усеща все повече напрежение и стремеж да достигне висотите, но да избегне провала.

Като ученик в "Хароу" той шумно се изказва в дебат, където участват само ученици от по-горните курсове. След постъпването си в "Сандхърст" пък прави страстна защита на правата на някакви проститутки да посещават бар "Империята" на Лестър Скуеър. "Дами на Империята! — провиква се деветнадесетгодишният девственик, изпъчен на един стол насред подхилкващите се свои другари. — Аз защитавам свободата!"

На никого не става ясно защо именно тази тема — свободата на проститутките да упражняват професията си — е причина за първата публична реч на най-великия британски държавник.

Нямаме исторически доказателства да е получил награда за пламенната защита — нито плътска, нито друга. Отговорът е, без всяко съмнение, че става дума за шега. Момчето иска да привлече внимание към себе си. И успява. Речта е отразена във вестниците.

На двадесет и три годишна възраст вече се смята достатъчно опитен оратор, за да напише есе по темата "Скелето на риториката". Това един възхитително знаменателен и преливащ от самоувереност документ, който така и не вижда бял свят през живота на автора си, и в него младежът нашироко анализира своите (поне по собственото му убеждение) големи успехи. "Понякога едно леко и не неприятно заекване или запъване помага да се осигури вниманието на публиката", отбелязва той.

Този извод вероятно е свързан със собственото му забележимо фъфлене и физическия проблем с "обструктивно срастване" на езика, който твърди, че има, макар такъв проблем да е неизвестен за анатомията и да не е регистриран при друго човешко същество.

По-нататък Чърчил описва последиците от предписаните от него методи върху човешкото стадо: "Възгласите стават по-силни и по-чести; ентусиазмът бързо нараства, докато аудиторията не бъде обхваната от силни емоции, които не е в състояние да контролира, и е разтърсена от страсти дотам, че губи връзка с реалността". Това със сигурност е един трик, който някои оратори са умеели да правят. Точно това е дарбата, която съдбата е отредила на най-големия му враг — германския диктатор, срещу когото ще трябва да води риторична война през 1940 г. и след това.

СЕМЕЙНИ ФОТОГРАФИИ

Чърчил на 18 години, 1892 г.

Баща му Рандолф.

Майка му Джени Джером.

Лорд и лейди Рандолф в Япония по време на околосветското им пътешествие през 1894 г. Рандолф умира само месец след завръщането им в Англия, едва на 45-годишна възраст.

Уинстън (вдясно) и Джак, на 14 и 9 години, с майка си. 1889 г.

Заедно с майка му в Деня на Армадата, 29 юли 1912 г.

ОПАСНИ МОМЕНТИ

Пленник на бурите, Претория, ноември 1899 г.

Тази фотография е публикувана в книгата на Чърчил, озаглавена "моето африканско пътешествие", издадена от Hodder & Stoughton през 1908 г.

Януари 1911 г. Обсадата на Сидни Стрийт. Секретарят му Еди Марш застанал до Чърчил (и двамата са с цилиндри) заедно с полицаи и група шотландски гвардейци.

Заедно с френските войници в Нюпорт, Белгия 1916 г., близо до мястото на битката при Ипър.

Оглежда пораженията от попаденията на германски бомби в Камарата на общините, 1941 г.

ЧОВЕК НА НАРОДА

На среща преди частичните избори в Уестминистърското абатство, 1924 г. Кандидатира се като независим и губи от другия претендент само с 43 гласа.

На обиколка в Бристол след въздушно нападение на германците над града през април 1941 г. Заедно с него е съпругата му Клементин и американският посланик Джон Гилбърт Уинант.

Приема подарената му пура от лондонска работничка по време на посещение за повдигане на бойния дух заедно с австралийския министър на външните работи, д-р Еват, 1942 г.

Среща с преките избиратели: юли 1957 г., градинско парти на Консервативната асоциация в Снеърсбрук.

МИГОВЕ НА РАЗТУХА

Чърчил (вляво) по време на ежегодния мач по поло между Камарата на общините и Камарата на лордовете, 1925 г. Отборът на Чърчил от Камарата на общините побеждава с 6:2.

На плажа в Довил, 1922 г.

На почивка в Маракеш, февруари 1959 г.

Но дали Чърчил наистина е имал такова умение? Дали аудиторията наистина е реагирала като трепетлика на всяка негова дума? Дали е била обхващана от емоции, които не може да контролира? Първото му изказване от трибуната в парламента по принцип се приема като успех и въпреки това поне един наблюдател сред съвременниците му определя речта като малко калпава — "твърде напомпана с научни фрази и без въздействие". Хората неизбежно правят сравнения с Рандолф и те невинаги са в полза на сина.

"Мистър Чърчил не е наследил гласа на баща си — ако не се брои лекото заваляне на някои звуци — нито пък маниера на баща си. Акцентът, стилът, външният вид — всички те съвсем не му помагат", пише в един коментар по темата. Друг журналист отбелязва в инак доброжелателния си очерк, че "мистър Чърчил и красноречието още си говорят на "вие". И не смятам, че има изгледи да станат по-близки".

Такива критики вероятно са били дразнещи за Чърчил. Той изключително се гордее с речите си, а в своя роман "Саврола", написан по време на престоя му в Индия, рисува една пищна и преливаща от самомнение картина на собствените си (т. е. на Саврола) методи за писане на речи.

Какво има да се каже? Вече механично е изпушил няколко цигари. Насред дима той вижда финалната фраза на речта, която ще заседне дълбоко в сърцата на слушащите го: висока мисъл, мъдра притча, изразена с най-точно подбраната дикция, която е ясна дори на най-неграмотните, която би се харесала и на най-простите… нещо, което да отдели за малко мислите им от материалните грижи на живота и да събуди човешки чувства. Идеите му започват да добиват формата на думи, групират се в изречения; той тихо ги изрича на глас; ритъмът на собствения му език го ръководи. Инстинктивно извират думи, оформящи алитерация. Мислите се следват една друга като бързоструен поток, чиито води пречупват причудливо светлината. Той грабва лист хартия и бързо започва да записва бележки. Ето, това е добро изречение — дали не може да го подчертае с тавтология? Той пише първи вариант на изречението, задрасква го, редактира го, отново го пише. Звученето ще зарадва слуха им, чувството ще възвиси и стимулира съзнанието им. Каква великолепна игра е това! Мозъкът му държи картите, с които ще играе, а светът държи залозите на играта.

Часовете минават край него, унесен в работа. Икономката, влязла да донесе обеда му, го сварва умълчан и зает. Виждала го е така, потънал в работа, и не посмява да го прекъсне. Недокоснатата чиния изстива на масата до него, докато стрелките на часовника бавно се въртят и бележат отмерената крачка на времето. След малко той се изправя и — все още напълно под въздействието на собствените си мисли и думи — започва да крачи из стаята с къси бързи стъпки, говорейки на себе си с нисък глас, подчертавайки с интонация важното. Изведнъж спира и с някакво необичайно ожесточение ръката му се спуска към бюрото. Това е краят на речта…

Десетина листа, изписани с фрази, факти и цифри, са резултатът от сутрешната му работа. Те лежат на бюрото, скрепени с кламери — безобидни, маловажни листчета — и въпреки това Антонио Молара, президент на Република Лаурания, по-малко би се уплашил от бомбено нападение. Инак би се оказал или глупак, или страхливец.

Този откъс ми харесва, защото съм сигурен, че показва как е писал речите си в началото, освен това насочва и към абсолютното първенство на интереса му към формите на езика. Най-важното са думите, а после удоволствието от сглобяването им, за да се получи желаният ритъм и ефектът, който той търси.

Сякаш мелодията на речта е по-важна от логиката или съдържанието. Важно е уханието, а не гозбата.

И точно такива са били обвиненията срещу него — фаталното предположение, че сам не вярва в това, което казва. Има много простичка причина за грандиозния провал през този априлски ден на 1904 година. Той не говори от сърце, не говори с дълбокото и близко познаване на материята, придобито от годините на съприкосновение с профсъюзите.

Той говори по памет. Написал е речта, следвайки описаните в "Саврола" методи, а след това я е научил наизуст дума по дума, като папагал. И след четиридесет и пет минути подхвърляне на унизяващи реплики от страна на торите той просто забравя как върви речта по-нататък — или може би става жертва на подсъзнателното отблъскване към социалистическите убеждения, които изразява с това изказване.

Чърчил никога повече не прави същата грешка. Оттогава насетне винаги излиза да говори, въоръжен със сноп машинописни бележки, и никак не се срамува да ги поглежда от време на време през очилата си с черни рогови рамки. Речите на Чърчил са цицероновски по своя същностно литературен характер. Те представляват декламация на текст.

Той жъне много триумфи в Камарата на общините — вижте например речите му като финансов министър, сбити и ясни изказвания по икономически въпроси така, както той ги разбира — и все пак през по-голямата част от кариерата му слушателите често казват, че има нещо, което липсва. Да, словесната пиротехника наистина му се удава, но къде е чувството, къде е истината, къде е автентичното? Лойд Джордж заявява през 1936 г., че Чърчил е "умел в риториката, но не и оратор. Той мисли само за това как звучи фразата, а не как би могла да повлияе на масовия слушател". През 1909 г. либералният депутат Едуин Монтагю пише до Аскуит: "Уинстън все още не е министър-председател, а даже и да беше, той не е опасен. Той възхищава и гъделичка, той дори ентусиазира аудиторията, пред която говори, но когато излезе от залата, с него си тръгва и целият спомен за думите му".

Дори най-запалените му привърженици виждат този недостатък. Лорд Бийвърбрук е един от хората, които го изстрелват към властта през 1940 г., но през 1936 г. той е казал за него, че "му липсва онази нотка на искреност, която би накарала страната да се вслуша".

Сценарий за радиообръщение на Чърчил, 27 април 1941 г.

Както често се случва, Чърчил с готовност признава собствените си недостатъци. Той знае, че е склонен да се увлича, когато говори, и сам го признава. "Не ме е грижа толкова за принципите, за които се застъпвам, колкото за впечатлението, което произвеждат думите ми", споделя той на едно място.

Вероятно така и щеше да остане в историята — като старомоден и хиперболичен майстор на бомбастични изказвания, от онези говорители, които намират за много симпатично да нарекат една лъжа "терминологична неточност" или да отбележат — в крайно необмислен и зашеметяващ изблик на предразсъдъци — че индусите са "нечестива раса, защитена чрез собствената си плодовитост от гибелта, която заслужава".

Можеше да остане в историята и като човек, чиято привързаност към пищните изрази далеч превишава добрия вкус, като човек, на когото липсва тази тъй важна нотка на искреност — и следователно, на когото липсва силата да убеждава.

Всичко това се променя през 1940 г., тъй като по това време събитията действително достигат най-високата точка в собствената си хипербола. Кризата, пред която е изправена Британия, достига екзалтацията, позната от речите на Чърчил. Изведнъж казаното от него вече не звучи пресилено, нито архаично по маниер, защото от него се иска да събуди древните инстинкти — дълбокото желание на островитяните да отблъснат завоевателя; а опасността е толкова силна и толкова очевидна, че вече не може да има никакво съмнение в искреността му.

Чърчил реагира на историческите събития с може би най-великолепните речи в човешката история. Те не всички са шедьоври на ораторското майсторството. Поставете Хитлер и Чърчил един до друг — погледнете записи на речите им в You Tube — и веднага ще се убедите, че когато става дума за чистата сила на демагогията, нацисткият лидер води с няколко обиколки.

Вярно е, че той използва Гьобелс като "подгряващ изпълнител", който предварително докарва публиката до антисемитска ярост; освен това използва чисто сценични ефекти: прожектори, музика, факли — всичко това, с цел да подчертае настроението в речите му. Но тайната не е само в това. Погледайте реч на Хитлер, ако можете да издържите, и ще забележите качествата му на хипнотизатор. Първо дългата, мъчителна пауза, преди да заговори, а след това вижте как започва речта си — кротко, със скръстени ръце и после ги разгръща, докато гласът му зазвучава все по-силно, вижте и ужасната перфектност на жестовете му, точно синхронизирани и замислени да засилят кресчендото на речта.

Пред него на масата винаги има някакъв лист хартия, но той почти не го поглежда. Изглежда, че говори, без да се води от никакви бележки. И вижте ефекта върху аудиторията — щастливите усмивки на лицата на младите жени, одобрителни викове от мъжете, начина, по който всички като един вдигат ръка за хитлеристки поздрав, като пипалата на някакво огромно морско животно.

Послушайте как успява да ги доведе до нещо като колективна кулминационна точка: с кратки фрази без нито един глагол — граматически безсмислени, но преливащи от сугестивна мощ. Това се превръща в изключително важна техника, копирана през годините — наред с мнозина други — и от Тони Блеър.

А сега погледнете, от друга страна, добрия стар Чърчил. Ето го и него — с листа с бележки в ръка, подредени на страницата като стихотворения хайку, макар че всяка от тях представлява пълно и граматично издържано изречение, задължително с глагол. Неговите жестове изглеждат доста "дървени" в сравнение и сякаш малко извън синхрон — от време на време сякаш ръкомаха на нелогични места.

По отношение на изпълнението: тъжното е, че нямаме записи на изказванията му пред Камарата, затова трябва да се задоволим с архивите от радиото и телевизията. Наистина в гласа му често се чуват заплашителни ниски тонове, но той със сигурност не говори нито настъпателно, нито истерично. Напротив, някои фрази дори завършват с низходящ, примирителен тон. Вероятно в изказванията си от парламентарната трибуна си е позволявал повече емоции, но все пак виждате защо речите му невинаги са срещани с блестящи отзиви.

В действителност, както Ричард Той показва в отличната си творба Рева на лъва, донякъде е мит да се мисли, че страната се е "вдигнала като един под водачеството на Чърчил". Ето го отново нашия стар познайник Ивлин Уо, който използва смъртта на Чърчил през 1965 г., за да уязви репутацията му. "Вдигнал нацията като един, как ли не! През 1940 г. бях редовен войник. Как само мразехме ораторските му излияния."

"Чърчил беше "знаменитост от радиото", която е превалила разцвета на силите си", казва още Уо. Някои се оплакват, че бил пияница или вече уморен, или твърде стар, че се престарава и така убива ефекта от думите си. Биографът Той вади на бял свят оценката на А. Н. Джерард, чиновник от Манчестър, който казва за Чърчил, че "той създава впечатление, когато говори, че добре осъзнава как от него се очаква да "достави каквото са му поръчали", и че се опитва да направи речи с такова качество, че да влязат в златните анали на потомството като речта на Линкълн при Гетисбърг. Според мен опитите му са пълен провал".

Същият биограф открива войници, които слушали речите му, ранени в болницата, и крещели "гаден лъжец" или "що за глупости". В края на едно от радиообръщенията му лелята на един малко известен хроникьор на име М. А. Прат казва: "Хич не го бива да изнася речи, нали?".

Има хора, които не го харесват, защото е твърде консервативен или твърде антикомунистически настроен, или пък твърде войнствен. Те свободно споделят мнението си като част от финансирано от правителството социално изследване, наречено "Наблюдение на масовите нагласи" (Mass Observation) — и точно когато човек се замисли за всички тези несъгласни, които без умисъл удрят по репутацията на великия военен лидер в един момент на истинска опасност за страната, изпитва изкушение да обърне аргументите на Той точно в обратна посока.

Разбира се, че репутацията на Чърчил не намалява от това, че сериозно го е критикувала голяма част от общественото мнение. За какво се води войната — поне според него? За какво сме се били в тази война?

Посланието на Чърчил към нацията е, че войната се води в защита на цяла група традиционни английски свободи — и много високо сред тези свободи е правото да кажеш какво мислиш за правителството без страх от произвол и незаконен арест. Разбира се, че част от хората са намирали някои от речите му дразнещи. Но това е вярно на практика за всяка велика реч, произнасяна някога.

Можеха примерно да напомнят на хапливия в коментарите си А. Н. Джерард, който сравнява Чърчил с Линкълн, по какъв начин Таймс коментира Линкълн през 1863 г. "Церемонията в Гетисбърг се превърна в нелепо събитие заради някои злощастни ораторски напъни на горкия президент Линкълн."

Истината е, че недоволните никак не са малко, и то съвсем справедливо — по начин, който нацистите никога не биха допуснали. Но вижте статистиката в края на книгата на Той: огромната аудитория на радиопредаванията, рейтинга на одобрение, който изглежда космически за днешните стандарти. Хората са се чувствали възвисени, окрилени, въодушевени от думите му.

Хората настръхват и се просълзяват от вълнение, а когато Вита Саквил-Уест го слуша една вечер по радиото, усеща тръпки да пробягват по гърба й — не от отвращение или срам, а от вълнение и убеденост, че ораторът е прав.

По време на войната той намира точните думи, които стигат право в сърцата на хората по един начин, който вероятно наистина му е убягвал през предишните години. Невинаги казва истината точно както е. Ако цитираме Харълд Никълсън, в един момент "сметките на премиера за размера на британския флот включваха и търговските параходи, плаващи по езерата на Канада".

Капитан А. Дж. Талбът отговаря за кампанията срещу немските подводници. Той получил следния отговор, когато имал дързостта да постави под съмнение статистиката на Чърчил за унищожаването на германските подводници: "Има двама души, които унищожават немски подводници в тази война, Талбът. Ти ги унищожаваш в Атлантическия океан, а аз ги унищожавам в парламента. Проблемът е там, че при теб унищожаването върви двойно по-бавно, отколкото при мен". Но като цяло хората смятат, че той е честен с тях относно предизвикателството, пред което е изправена страната.

Шегите му също се харесват, защото смехът им дава отдушник от тревогите на ежедневието. Неговият колега, депутат Чипс Чанън, е сред тези, които смятат "лекомислието" му за неуместно — но обществото като цяло одобрява премиерът да нарича нацистите нарцисти, Хитлер — хер Шикелгрубер (по името на бабата на Адолф по бащина линия, която ражда баща му като извънбрачно дете), а Петен — Peetayne[13]. Преди всичко обаче той говори на хората на език, който те веднага разбират. Харълд Никълсън обобщава всичко това през 1943 г.: "Печелившата формула е съчетание от умопомрачително високо красноречие с внезапно спускане в сферата на интимното и разговорната реч. От всичките негови похвати точно този никога не му изневерява".

Той се връща към едно от ключовите предписания на есето му от 1897 г., "Скелето на риториката" — използването на кратки думи. Чуваме младия Чърчил да поучава десетилетия по-възрастния от него военновременен премиер, шепнейки в сбръчканото ухо на шестдесет и пет годишния си аватар.

"Слушателят предпочита кратки, простички думи, които често се използват — казва той. — Най-кратките думи във всеки език обикновено са и най-старите. Тяхното значение е по-дълбоко вкоренено в националния характер и по-лесно се разбират от обикновения човек, отколкото думите, които по-късно са навлезли от латински или гръцки."

И този полезен урок дава живот на най-великите му военни речи. Ако погледнете ръкописа на словото му за "звездния час", ще видите, че той е зачеркнал думата liberated и е сложил на нейно място freed.[14]

По отношение на най-добрия пример за съчетаването, споменато от Никълсън, а именно спускането от висшето към обикновеното, нека се вгледаме в тези безсмъртни редове, посветени на битката за Британия. Датата е 20 август 1940 г. и войната за небесното пространство е в своя апогей. Стига се до момент, в който Британия няма никакви останали резерви — на практика всички самолети, без изключение, са във въздуха в отчаян опит да отблъснат германците.

Генерал Хейстингс (Пъг) Исмей, военен секретар на премиера, описва прекарания заедно с Чърчил следобед, наблюдавайки военните действия от бункера на Кралските военновъздушни сили при Ъксбридж. "Не бях на себе си от страх. С настъпването на вечерта и стихването на сраженията двамата тръгнахме с кола към Чекърс. Първите думи на Чърчил бяха: "Не опитвай да говориш с мен. Никога в живота си не съм бил толкова развълнуван". След около пет минути той се наведе напред към мен и каза: "Никога в полето на човешкия конфликт толкова много хора не са дължали толкова много на толкова малко воини"."

Чърчил не просто е помолил за тишина, за да може изцяло да изпита емоцията, но и за да може да направи това, което всички добри журналисти правят при такива обстоятелства: словесно да изрази и да постави в думи тази емоция.

Той започва с "високо" говорене — "полето на човешкия конфликт" е помпозен и типично чърчиловски евфемизъм за "война". След това обаче бързо се спускаме до най-простичките думи в английски език. Вижте колко много работа се очаква да свършат тези няколко думи.

"Толкова много." Какво е това, което някой дължи другиму в такова голямо количество? Има предвид благодарност: за защитата на Англия, за топлата бира, тихата провинция, крикета, демокрацията, обществените библиотеки, всичко, което прави страната специална и което е поставено в смъртна опасност от Луфтвафе.

"Толкова много хора." Кои са тези "много" хора? Иска да каже цялата страна, както и онези, които не са в Англия, но разчитат на нея, за да оцелеят; победените французи; американците; всеки, който се надява Хитлер да не спечели тази война.

"Толкова малко воини." Схващането за особения героизъм в борбата на малцина смелчаци срещу многобройния враг е много древно. "Да, ний, дружинка смели, шепа братя"[15], казва Шекспировият Хенри V, а да не забравяме, че в паметта на Чърчил са и всичките 1200 реда на "Песни за Древния Рим" на Маколи, включително речта на Хораций Кокъл, който удържа нападенията на етруските орди. "По правия ти път хиляда души могат да бъдат спрени и от трима само!", извиква той.

Ако се върнем към думите на Чърчил, всеки слушател веднага разбира, че той има предвид "дружинката смели" пилоти от Кралските ВВС — в сравнение с милионите други, които носят оръжие — които се издигат в небето (и твърде често не се връщат оттам), но които решават хода на войната.

Епиграмата на английски език е излята, съвършена — човек я запомня веднага, щом я чуе, тя е смислово стегната и ритмично перфектна. Ако трябва да използваме технически термини от риториката, това е класически низходящ триколон с анафора, или повторение на ключовите думи. Всеки "колон" е по-кратък от предишния.

Never in the field of human conflict has

So much been owed by

So many to

So few. [16]

Ако искате класически възходящ триколон, то погледнете ето този несравним цитат от 1942 г., след победата при Ел Аламейн.

Now this is not the end.

It is not even the beginning of the end.

But it is, perhaps, the end of the beginning.[17]

Когато Чърчил произнася тези думи по време на официалния банкет при кмета на Лондон, аудиторията избухва в смях от удоволствие и изненада. Причината е, че в този случай последният колон е разкрасен от хиазъм, при което "начало" и "край" са сменили местата си, а това кара слушателя хубавичко да напрегне мозъка си — и отново е създаден знаменит цитат, който е изцяло етимологично англосаксонски по характер.

Спирам се по-пространно на тези риторични "трикове", понеже е важно да се признае, че всички велики речи до известна степен зависят от тях. Още от времето на софиста Критий се води спорът за това, че красноречието винаги носи доза съмнение, че точно то прави слабия аргумент силен, че буквално зашеметява аудиторията.

Ако послушате няколко речи на Хитлер в YouTube, сигурено ще забележите, че изказванията му — и по тема, и по структура — силно напомнят Чърчиловото "ще се бием с тях на брега". "Никога няма да се отпуснем, никога няма да се уморим, никога няма да загубим вяра" и т. н., и т. н.

И все пак само трябва да направите сравнението, за да видите как Хитлер потъва в небитието.

Какво иска той? Да завладява и отмъщава. Какви емоции събуждат речите му? Параноя и омраза. Какво иска Чърчил? Е, това е доста добър въпрос — защото, ако не броим оцеляването, има една неяснота около неговата телеология, колкото и да е въодушевяваща тя.

Той иска "по-обширни земи и по-добри дни", по собствените му думи, или "широки, огрени от слънцето възвишения" — харесва му идеята за "определено по-мащабна епоха". По-мащабна епоха? Това пък какво е? Звучи като нещо, свързано с борбата със затлъстяването. И какво има предвид с неговото "по-обширни земи"? Да не би Норфолк?

Според мен той всъщност не знае какво иска (проблем, който ще придобие политическа острота след края на войната), освен в най-общ смисъл някаква добродетелност и щастие, мир и… запазването на стария свят, в който е израснал. Що се отнася до емоциите, които речите му предизвикват — те са съвсем здравословни.

Да, наистина има много скептици. Но за милиони хора — и учени, и не чак толкова — той разгръща ораторските си умения, за да вдъхне смелост в сърцата им и да ги накара да вярват, че могат да преборят тази заплаха, по-смъртоносна от всяка друга в историята досега.

Хитлер показа, че чрез изкуството на риториката може да се твори зло. Чърчил показа как тя може да помогне за спасяване на човечеството. Чувал съм да се твърди, че разликата между речите на Хитлер и речите на Чърчил е в това, че Хитлер сякаш те кара да вярваш, че е всесилен; Чърчил пък те кара да вярваш, че ти самият си всесилен.

Светът е имал късмет, че Чърчил го е имало в този момент, за да нададе лъвския си рев. Речите му успяват да му създадат безсмъртна репутация и нестихваща популярност. Харесвало му е да го аплодират, разбира се. До известна степен изнасянето на речи много напомня страстта му към адреналина във физическата смелост.

Той търси риска, търси вниманието, търси тръпката и славата. Мнозина са като него в това отношение и мнозина стават изпълнители, които живеят само за публиката. Множеството ги обича, но често, ако ги опознаеш отблизо, те са истински чудовища.

Това категорично не важи за Чърчил. Той не само увлича обществото като цяло, но печели и предаността на онези, които са най-близко до него.

Глава осма

Истинско човешко сърце

В Лондон не вали в 94 на сто от времето. Днес, за жалост, не сме в тези проценти. Вече съм мокър до кости. Синият ми костюм изглежда черен на цвят и лъщи от водата, а в обувките ми се чува жвакащ звук, докато слизам от колелото и минавам през впечатляващия каменен портал на Портланд.

Въртял съм педалите чак дотук, нагоре по Ромфорд Роуд, през кварталите, чиито езици и култури са се променили доста от времето на Чърчил — минавам край джамии и магазинчета, където продават сарита и кебапи, и всякакви джунджурии, свързани с мобилни телефони. Дошъл съм в гробището на Лондонското сити, Уонстед.

— Търся един гроб — обяснявам на портала. Уверяват ме, че имам богат избор.

— Тук е погребана лейди Ана Нийгъл — услужливо ми обяснява човекът с фуражката. — И сър Боби Мур, както и няколко от жертвите на Джак Изкормвача.

И още хиляди други.

Докъдето стига погледът, се редят надгробни камъни и паметници на хора от викторианската епоха, цяло море от мрамор, порфир и гранит. Изсечените в камъка имена вече почти не се четат, заметени от времето и серистия дъжд, затова, лутайки се няколко минути, започвам да се притеснявам, че това ще е като кошмарно обикаляне на летищен паркинг, че часове наред ще се въртя по добре поддържаните пътеки и ще ставам все по-мокър и по-мокър.

И точно тогава го видях — гробът отговаряше изцяло на описанието. Шляпам през тревата към него и да, наистина, той е: обикновен кръст върху правоъгълен камък, а пред него няколко педи прясно обработена почва и засадени алиуми. Минава ми през ум, че някой поне малко се грижи за гроба. Навеждам се, за да прочета името на камъка.

Там пише Уинстън Спенсър Чърчил.

Само че, разбира се, под този камък не са останките на Чърчил. Той е на друго място — в Блейдън, Оксфордшир. А тук почива един човек, за когото се казва, че Чърчил наистина обичал от цялото си сърце.

Заставам изправен и неподвижно за момент. Вече спря да вали и само едри капки бавно падат от кестените над мен. Размишлявам за жената под този камък и за страстната й връзка с Чърчил, за неговите чувства към нея.

Тук съм с важна задача: да се опитам да отговоря на важния въпрос за всяка известна личност, основния въпрос всъщност за всяко живо същество. Специално за Чърчил този въпрос е особено ключов, тъй като има толкова много хора (и то съвсем не само политици или журналисти), които тайно или пък открито са смятали неговия живот за модел, за пример, за вдъхновение, достойно за подражание. Затова трябва да се разровим до дълбините на същността му.

Една вечер разговарях с приятели за Чърчил. Обяснявах им за смелостта му, гениалността му като оратор, неугасимата му енергия.

— Да — каза един приятел и се облегна лениво на седалката, — но какъв ли е бил, когато го опознаеш? Искам да кажа, дали е бил приятен човек?

Е, мога да ви разкажа какъв е бил отблизо, защото няколко месеца по-рано се бях "запознал" с него.

Още щом влязох в Чърчиловия архив в Кеймбридж, едва сподавих тревожния си вик на изненада. Алън Пакууд, директорът, дойде специално да ме посрещне и в момента, в който протегна ръка към мен, аз осъзнах, че тя е изкуствена. Разбира се, домашното ми възпитание си каза думата и аз учтиво стиснах протезата, чак тогава разбрах, че ръката всъщност е направена от бронз.

— Току-що стиснахте дланта на Уинстън Чърчил — каза той.

Разгледах отливката и ми направи впечатление колко малка и крехка изглежда тя. Пръстите бяха добре оформени, но не бяха нито дълги, нито дебели. Това, значи, е била ръката, която яростно е въртяла стика за поло до петдесет и две годишна възраст, която е стреляла с маузери, управлявала е хидроплани и е рязала бодливата тел на фронта.

Това е поразяващата ръка, петте пръста, които смачкаха тираничния режим.

— Имал е малки ръце — сякаш прочете мислите ми Алън. Бих казал, че ръцете на Чърчил са приблизително като тези на майка му, и ако се съмнявате в това, можете да погледнете отливката на ръката на Джени в стъклената витрина в Чартуел. Ръцете на Чърчил изглеждат доста по-фини. — И са били много розови — поясни Алън, — защото толкова много е обичал да взема вана.

Не само ръцете му били малки. Всички знаем статуята на площада пред парламента, на която Чърчил се е облегнал напред върху бастуна си. Човек остава с усещането за физически колос с огромни ръце и яки като на бизон рамене. Всъщност Мартин Гилбърт твърди, че бил не повече от метър и 75 висок, докато според други авторитети — Уилям Манчестър, Нормън Роуз, Чърчил не надвишавал 1.70 на ръст.

Има някои негови снимки как крачи на фона на конните гвардейци — с енергична крачка, в неговите характерни раирани панталони — и се кълна, че ми заприлича на Том Круз. Когато казах това на Андрю Робъртс, може би най-видния познавач на Чърчил, за тази липса на "вертикално превъзходство" у Чърчил, той не беше никак изненадан.

— Знаех, че ще се съгласиш с мен! — възкликна той.

Кой друг в историята е под метър и седемдесет? Някои от най-великите тирани и мерзавци в световната история: Август (метър и седемдесет), Наполеон (също), Мусолини (също), Сталин (още по-дребен — метър и шейсет и пет). Хитлер е бил само 1.75 м. Всички тези герои са свързани с прекомерната компенсаторна агресия, която понякога се нарича "синдром на ниския мъж". Има някои данни, най-малко на пръв поглед, че Чърчил е страдал от същото.

Определено понякога е бил доста избухлив с околните. Робъртс доста дръзко отбелязва, че от двамата водачи Хитлер вероятно се е държал по-учтиво и по-загрижено със своя персонал. Чърчил не само ги държал будни по цяла нощ, за да записват диктуваното от него, а понякога сериозно избухвал, ако нещо не му се хареса. "Къде си учил?" — крещял той. Или: "Защо не четеш книги?".

Имайте предвид обаче, че не крещял само на подчинените си. Разполагаме с негово описание от 1920 г. как нервно крачи из кабинета на Болдуин по време на спор с Невил Чембърлейн, като реди гневна тирада и размахва юмрук.

Нека тогава съберем на едно място всичко, което знаем за неговия характер. Нека следваме примера на съвременния окръжен прокурор и да създадем един колаж от всички събрани данни — тривиални или не.

Доводите "срещу" него са, че той е не само най-великият човек в съвременната британска история, но и по собствения си симпатичен начин малко нещо темерут в отношението си към околните.

Ето това биха казали неговите врагове (а понякога и приятелите му) и биха изтъкнали следните причини за мнението си. Ще твърдят, че се е държал като разглезено дете, а и ние трябва да приемем, че той е бил свикнал да получава каквото поиска — и то от най-ранна възраст. Прочетете притеснените му и същевременно манипулативни писма, които изпраща до майка си на дванадесетгодишна възраст, като я моли да го пусне да види Бъфало Бил.

… Искам да видя Бъфало Бил и пиесата, както ми обеща. Ще бъда много разочарован, дори "разочарован" не е думата, ще бъда дълбоко нещастен, след като ти ми обеща, и така нататък, и никога вече няма да вярвам на обещанията ти. Но знам, че мама обича своя Уини твърде много, за да постъпи така…

И така нататък в този дух. Това е първото от три такива писма за Бъфало Бил и те показват не само желязната му упоритост, но и усещането му, че това му се полага по право. На четиринадесет той вече е успял да убеди един от своите съученици — някой си Милбанк — да записва диктуваното от него, докато самият той се кисне с удоволствие във ваната. Горкият Милбанк по-късно загива при Галиполи, но той е само първият от цяла поредица "стенографи в банята".

Както казва снахата на Чърчил — лейди Гуендолин (Гуни) Бърти, той имал голяма склонност към "ориентализма" и бил много доволен, когато прислужникът му събувал чорапите. Може да е показал изключителна храброст в окопите, но всъщност луксът, в който живее, е удивителен.

Заедно с Чърчил към фронта пътува и собствената му вана, огромни хавлии, термофорна грейка за леглото, кутии с храна от "Фортнъм и Мейсън", големи късове сушено говеждо, скъпи сирена, сметана, шунка, сардини, сушени плодове и един огромен пай с месо — да не говорим за прасковеното бренди и другите ликьори. "Не забравяйте, че той не знае нищо за живота на обикновените хора", казва веднъж съпругата му на личния му лекар.

Тя казва, че Чърчил никога в живота си не се е возил на автобус, а в лондонското метро попада само веднъж — едно от малкото съвременни технически чудеса, което успява да го "разгроми". Чърчил се загубва в метрото и се налага да търси помощ, за да се ориентира.

И ако ще го съдим, то вие, дами и господа съдебни заседатели, ще намерите хора, които да ви кажат, че той не само е бил сприхав и разглезен, но че е бил и грубиян. Нека си спомним неприятната афера в "Сандхърст" и как младите офицери вкупом заговорничат срещу младока на име Брус — до такава степен, че той действително е принуден да напусне. Няма никакви признаци, че Чърчил е постъпил като милостив християнин и се е опитал да успокои разтревоженото войниче. Напротив, някои твърдят, че точно Чърчил е бил тартор на тормоза.

Какво може да е по-лошо от това да си разглезен и сприхав грубиян? Ами какво да кажем за всеобщите обвинения, че всъщност нямал истински приятели, а само хора, които "използвал" за собствената си изгода? В една неотдавна излязла документална драма, "Надигащата се буря", виждаме млад служител от Министерство на външните работи — човек на име Ралф Уиграм, който получава нареждане да отиде в Чартуел и да разясни на Чърчил реалността за превъоръжаването на Германия — една информация, която Чърчил ще използва безмилостно и ефективно в нападките си срещу правителството на Стенли Болдуин.

Като отнася тези документи от Уайтхол, Уиграм рискува цялата си кариера. Накрая наистина става ясно, че той е позволил данните да "изтекат" към Чърчил, заради което го понижават, макар да остава в министерството. В телевизионната драма разбираме по какъв начин това се отразява на неговото семейство, заплахите от началниците му, и накрая всичко завършва със самоубийството му. Горкият човек, сякаш искат да ни кажат сценаристите — пожертван заради амбициите на Чърчил.

А какво да кажем за обвиненията, че ковладил приятелите си, което мнозина смятат за най-тежко престъпление? Когато прави прословутото си бягство от затвора в Претория, имало двама мъже, които е трябвало да тръгнат с него, на име Халдейн и Броки. Внушението е, че Чърчил се отказал от споразумението в последния момент и в крайна сметка избягал сам.

Агресивен, разглезен грубиян и предател. Какво друго да добавим? Може би последното обвинение е, че бил твърде егоистичен, прекалено самовлюбен, за да бъде истински човек.

Да речем, че сте млада жена, поканена на официална вечеря, и установите, че са ви настанили точно до великия политик. Обвиненията срещу Чърчил са, че той всъщност намирал за интересна една-единствена тема на разговори и тази тема била Уинстън Чърчил. Или ако цитираме Марго Аскуит: "Уинстън, подобно на всички наистина егоцентрични хора, в крайна сметка успява да отегчи околните". С това завършваме обвинението, господин съдия.

Уинстън Ленърд Спенсър-Чърчил е обвинен, че е бил разглезен, груб, двуличен, егоцентричен досадник и в общи линии "темерут отвсякъде". Нека сега призовем адвоката на защитата — една роля, която в името на добрия спор също съм готов да изиграя.

Нека се спрем на първото твърдение — че е бил истински тиранин към собствените си служители. Да, разбира се, той кара всички да работят като роби и със сигурност е вярно, че горкият Алън Брук, неговият военен съветник, едва не загубил разсъдъка си по време на войната, като накрая мълчаливо чупел моливи, за да не избухне. Но помислете и за стреса, под който е бил самият премиер, докато води една война, за която точно тогава няма никакви признаци за предстояща победа.

Чърчил е много наясно с поведението си. "Чудя се как голяма част от моите колеги изобщо още ми говорят", споделял той. Понякога внезапно прекъсвал маратонските си диктовки, осъзнавайки, че сътрудниците му зъзнат от студ, и сам палел огъня.

При смъртта на Вайълет Пеърман, една от най-верните му и най-натоварени секретарки, той плаща на дъщеря й пари от собствените си сметки. Изпраща пари и на съпругата на личния си лекар, когато тя изпада в затруднения. Когато негов приятел бива ранен във войната в Южна Африка, Чърчил навива ръкава си и дава да му вземат кожа за присаждане. Без упойка.

Дали наистина е бил неприятен егоист? "Когато за първи път се запознаете с Уинстън, виждате всичките му недостатъци — казва Памела Плаудън. — А после имате цял живот, за да откривате неговите добродетели."

Нека сега се занимаем с твърденията за лукса, който си позволява той на фона на мизерията в окопите — предположението, че Чърчил се е "големеел" пред останалите от батальона. Каква глупост е това…

Вярно е, че има ядни коментари, когато той идва да поеме командването през януари 1916 г. "Какъв е тоя политик? — ръмжат шотландците мускетари. — Защо не иде да си намери друг батальон?" Чърчил дебютира с бурна многословна атака срещу въшката, Pulex Europaeus. Мъжете слушат, изумени, пространната беседа за произхода на насекомото, неговия характер, местообитание, значението му по време на войни — и древни, и съвременни.

След това организира неизползваните каци от бира да се донесат в Муленакър за колективно обезпаразитяване — и тактиката сработва. Уважението към Чърчил се повишава. Той намалява наказанията. Черпи с луксозните си храни всички, които дойдат в офицерската столова. Прочетете "С Уинстън Чърчил на фронта", публикувана от "Капитан X" (в действителност името му е Андрю Дюър-Гиб), който е видял всичко със собствените си очи.

Ако някой излезе от столовата "без голяма пура и успокоено от удоволствие лице, това беше така, защото сигурно не е пушач, а не по вина на полковник Чърчил". Същото се случва и с неговото прасковено и кайсиево бренди. Да, наистина има и вана, описана от Дюър-Гиб като "нещо като дълга сапунерка", но мнозина други също я използват. "Царуването на Чърчил в окопите беше някак едновременно и демократично, и по домашному спокойно", казва Дюър-Гиб и картинно описва как изглежда неговият батальон по време на почивка: Чърчил седи, облегнат в разнебитено кресло, чете джобно издание на Шекспир и ритмично тактува под звуците на грамофона, а останалите офицери почиват и си бъбрят или пък четат на слънце.

Не забравяйте, че тези мъже дават тежки жертви, а снаряди (немски, а понякога и британски) избухват около тях почти всеки ден. Точно Чърчил дава тон в традицията да се пеят популярни в мюзикхоловете изпълнения — някои от тях твърде "буйни" за вкуса на капитан Дюър-Гиб. Точно Чърчил ги съветва да се смеят винаги, когато могат. Един млад офицер, Джок Макдейвид, си спомня по-късно, че: "Само след много кратко време той успя да повдигне духа на офицерите и войниците до почти невероятна степен. И всичко това беше заради силното му лично излъчване".

Твърдя, че това е поведението на роден водач, на човек, който е загрижен за благополучието на хората, които зависят от него. Това не е поведение на грубиян, а по същия начин можем да отхвърлим и прословутия разказ за горкия Брус в училището "Сандхърст".

Този мит се поддържа най-вече заради публикациите на радикалния журналист и депутат (и изключително неприятен човек) на име Хенри Лабушер, който не само е яростен антисемит, но и прокарва в парламента един ужасен законопроект, който криминализира всички хомосексуални действия. Твърденията, изглежда, не се крепят на никакви факти. Адвокатите на Чърчил лесно отхвърлят неоснователното предположение, че той се бил отдавал на удоволствия като "последовател на Оскар Уайлд", и печелят делото заедно със сериозно обезщетение.

Дали наистина е "използвал" младия Ралф Уиграм и с лека ръка е съсипал кариерата му? Не е съвсем ясно дали Уиграм действително се е самоубил, а и във всеки случай служителят на Министерство на външните работи е изнесъл информация и я е дал на Чърчил, защото искал да стане публично достъпен ужасът на случващото се в Германия и престъпното бездействие на британското правителство.

Направил го е, воден от чувство за дълг, а не защото е бил подмамен от Чърчил. След погребението Чърчил дава обяд в Чартуел за опечалените; освен това показва истинска загриженост към жена му Ейва, с която поддържа контакт в продължение на много години след случилото се.

Чърчил няма защо да бъде упрекван и заради поведението си към Халдейн и Броки — двамата неуспели бегълци, с които уж трябвало заедно да се спасят от затвора в Претория. От всички дневници и писма става абсолютно ясно, че когато ударил часът за уговореното бягство, двамата просто се уплашили.

Чърчил отишъл в тоалетната и скочил през стената, а след това ги чакал час и половина в градината, рискувайки да бъде открит от пазачите. Но те така и не се появили — как може той да бъде обвиняван за това! По-късно изпраща златни часовници на всички, които му помогнали да избяга — един доста скъп подарък, който той по това време трудно може да си позволи. Дали го е направил, воден от чувство за вина? Точно обратното — прави го заради така характерните за него импулсивност и щедрост.

Нека най-накрая да се занимаем и с обвинението за "егоизма" му: че не се интересувал особено от останалите хора, че не бил никак забавен събеседник на различни тържества — освен когато хвалел собствените си постижения. Разбира се, че е бил самомнителен и донякъде нарцис — самият той с готовност потвърждава този факт. Но това не значи, че не се интересувал или не го е било грижа за другите.

Прочетете писмата му до Клементин, в които се притеснява за какво ли не, включително дали бебето няма да пострада, ако в устата му попадне боя от играчките животински фигурки. Не забравяйте и милото му отношение към неговата майка — която на практика доста подло го лишава от наследството му на стойност 200000 лири, как я прегръща в деня на сватбата й с Джордж Корнуолис-Уест и й казва, че единствено важно за него е собственото й щастие.

Обърнете внимание и на безкрайната му щедрост към по-малкия му брат, Джак, който живее заедно с Чърчил на Даунинг Стрийт по време на войната. Всички доказателства сочат, че Чърчил е бил добър и сърдечен почти до сантименталност. Обсипва с обич и менажерията си в Чартуел (това, разбира се, само по себе си не означава много: Хитлер също е привързан към своята немска овчарка Блонди), но любовта на Чърчил се простира над много повече представители на животинското царство.

Очите му се насълзяват бързо даже по незначителни поводи. Разплаква се с глас, когато му съобщават новината за лондончани, чакащи на опашка да купят храна за канарчетата си по време на войната, разплаква се и докато съобщава на обхванатите от екстаз депутати в парламента, че е бил принуден от съдбата да унищожи френския флот, плаче на глас и когато гледа "Лейди Хамилтън" на Александър Корда — един филм, който гледа общо седемнадесет пъти. Харесва популярната музика, а има и доста разкази как Чърчил се опитвал да пее с пълно гърло любимите си песни — така че не може да се каже, че не е обичал веселието.

Открито показвал емоциите си в една класа и едно общество, в които сдържаността е издигната в култ. И още нещо, което е много необичайно за британски политик — той не е никак злопаметен. Хората реагират на тази топлосърдечност и макар наистина да е било трудно да се работи с него, въпреки това неизменно получава вярност и искрена преданост от колегите си.

Когато се връща от Ню Йорк през 1932 г., след като за малко не загива под колелата на автомобил, той получава като подарък един лъскав нов "Даймлер". Даймлерът е идея на Брендън Брекън, а парите събират 140 приятели и почитатели.

Можете ли да посочите поне един съвременен британски политик, който има достатъчно приятели и почитатели, за да му купят даже "Нисан Микра", да не говорим за "Даймлер"? Справедливо е да кажем, че жена му невинаги одобрява приятелите му: Ф. Е. Смит доста попийва, Бийвърбрук има лоша репутация, че върти съмнителни сделки, а Брендън Брекън, който на шега подклажда (абсурдния) слух, че е незаконен син на Чърчил, е със сигурност доста странна птица.

Брекън например лъже на колко години е, като даже се връща в училище, за да фалшифицира възрастта си. Лъже също за ирландския си произход и дори твърди, че бил австралиец. Доста силна кандидатура за министър на информацията — какъвто става — би си казал човек. Но Чърчил не се отказва от приятелите си, нито те от него.

Докато чета разказа на Дюър-Гиб за Чърчил в окопите, ме впечатляват милите думи за лорд Фишър — главнокомандващ флота, който остава в историята заради колебливостта си по време на кампанията при Дарданелите през 1915 г. и чието непостоянство допринася значително за закъснението и последвалото го бедствие.

"Полковник Чърчил ни забавляваше много с честите си разкази за лорд Фишър — казва капитан Дюър-Гиб, — към когото показваше голямо възхищение." Това е свидетелство за невъобразимо великодушие, като си помислим, че налудничавото поведение на Фишър едва не проваля напълно политическата кариера на Чърчил.

По време на неколкодневен отпуск от окопите той произнася реч в Камарата на общините, като призовава за връщането на Фишър в Адмиралтейството — едно предложение, което мнозина приемат като окончателно доказателство, че Чърчил напълно е загубил връзка с реалността. Той изобщо не е бил длъжен да защитава Фишър — всъщност Фишър проявява грозна нелоялност към него, като казва на Клементин (по всичко личи, че това е било лъжа), че Чърчил толкова често пътувал до Париж не за друго, а за да се вижда с любовницата си.

Логично е да се предположи, че при такива напрегнати отношения той би трябвало с радост да помогне за събарянето на Фишър от поста. Но Чърчил не разсъждава така: той харесва Фишър, изпитва възхищение към него и желае да го покаже.

Чърчил притежава едно качество, което гърците наричат мегалопсихия — великодушие. Чърчил не е набожен християнин. Той така и не успява да повярва в сложната метафизика на Новия завет, а когато някои духовници любезно го приветстват като "стълб на църквата", той проявява честността да не се съгласява с тази оценка. "По-скоро съм готическа каменна арка, отколкото стълб", шегува се той.

Етиката му всъщност е предхристиянска, даже донякъде омировска. Основният му интерес е обърнат към славата и престижа — както собствените му, така и на Британската империя. Но той има дълбоко усещане за това, което е правилно и подходящо да направи, и не забравя, че хроникьорът на живота му — самият той — зорко го следи и съди през цялото време.

Ето защо днес съм тук, в това подгизнало от дъжда гробище в Източен Лондон. Жената, чиито кости са под краката ми, е, разбира се, гувернантката на Чърчил. Издигнат в памет на Елизабет Ан Еверест, пише на камъка, която почина на 3 юли 1895 г. на възраст 62 години, от Уинстън Спенсър-Чърчил и Джон Спенсър-Чърчил.

В сравнение с другите паметници, този не се отличава с особена пищност. Няма признания във вечна обич, нито ангели, които пеят над душата й. Всъщност шейсетсантиметровият кръст е може би най-малкият и най-простият, който виждам наоколо. Историята за появата на този кръст е в известни отношения ужасна, но същевременно живо доказателство за фундаменталната природна доброта на Чърчил.

И както вече видяхме, Джени — майката на Чърчил — е дистанцирана и бляскава светска дама, която се вмъква с гъвкавата стъпка на пантера, облечена в плътно прилепналите си дрехи за езда, най-вече за да целуне момчето за лека нощ. Извън това тя почти не участва в живота му. Именно мисис Еверест, едра жена на средна възраст от Югоизточна Англия, дава на Чърчил безрезервната обич, за която момчето така жадува. Повечето биографии на Чърчил съдържат една прекрасна нейна снимка, на която тя изглежда като по-закръглена версия на кралица Виктория: бяло дантелено боне и черна рокля с толкова много фусти и басти, че тялото й изглежда като пирамида, наистина като самия връх Еверест.

"Моята бавачка беше и моят най-близък довереник — казва Чърчил. — Мисис Еверест се грижеше за мен и изпълняваше всичките ми потребности. Пред нея споделях всичките си неприятности." Галено той я нарича Уум или Уумани. Запазени са много мили писма, написани от нея до него — съветва го да вземе малко хероин за зъбобола си, да се пази от източния вятър, да не се опитва да се качва на влак в движение, да избягва горещото време, дълговете и лошите другари.

При един прословут случай, тъй като нито един от родителите му не се трогва да дойде на състезанието по ораторско майсторство в училището "Хароу", пристига мисис Еверест, а след това Чърчил гордо се разхожда под ръка с нея из градчето, обирайки подигравките на останалите момчета. Това показва морална смелост — и не е единственият пример.

Когато Уинстън става на седемнайсет, а Джак — на единайсет години, се взема решение, че от бавачката вече няма нужда, и макар по това време много от богаташките английски семейства да оставят "ненужните" вече бавачки на служба и след порастването на децата, майката на Чърчил не предприема нищо подобно за мисис Еверест. Готвят се просто да я изхвърлят на улицата.

Чърчил е вбесен. Шумно протестира, говорейки уж от името на брат си, и като компромис се намира работа за жената в лондонския дом на баба му, графинята. Две години по-късно обаче и на това място тя става ненужна. Чърчил отново се ядосва, не на последно място заради начина, по който я уволняват — с писмо по пощата! Той обвинява майка си, че е "жестока и подла".

Но това не помага. Мисис Еверест отива да живее в Крауч Енд, а Чърчил помага за издръжката й от собствените си, сравнително оскъдни, приходи. Тя продължава да му пише, а докато той е в "Сандхърст", жената го насърчава: "Прави достатъчно упражнения на открито и няма да са ти нужни лекарства… Бъди добър джентълмен, почтен, честен, справедлив, мил и изобщо прелестен. Миличко мое момче, колко много те обичам, бъди добър, за да не ме посрамиш".

През 1895 г. здравето на мисис Еверест сериозно се влошава, а на 2 юли Чърчил получава телеграма в "Сандхърст", в която пише, че състоянието й е "критично". Пристига в Крауч Енд и я сварва притеснена, но не за себе си, а за него: бил се намокрил от дъжда по пътя. "Успокои се едва когато свалих палтото си и го изсуших."

Той намира лекар и медицинска сестра, а след това трябва бързо да се върне в Алдършот за сутрешния парад. Връща се в Северен Лондон веднага след приключването му. Мисис Еверест изпада в кома и умира в 2.15 през нощта, а Чърчил бди до леглото й.

Пак той организира погребението, венците и надгробния камък. Всъщност Чърчил плаща за всичко от собствения си джоб. Тогава е само на двайсет години.

Трудно е днес да разберем колко точно светът дължи на бавачката на Уинстън Чърчил. Но ако някой го е научил да бъде добър и грижовен и като цяло честен човек, то със сигурност е била тя. Мисля си, че тя му е помогнала да оформи това всеобхватно и щедро морално усещане за нещата.

Веднъж, на седемгодишна възраст, той се разхожда с бавачката си из парка в Бленхайм. "Видяхме една змия да пълзи в тревата — пише той на баща си. — Исках да я убия, обаче Еверест не ми позволи." Свалям ви шапка, мисис Еверест.

Наистина Чърчил изпада в отчаяние, когато Еверест умира; мисли, че никога вече няма да намери такава вярна и непоклатима в обичта си жена. Ако е било така, то той греши в отчаянието си. Време е да преминем към чудесното му решение да се ожени за Клементин; а също да открехнем вратата към вечната загадка на отношенията на Уинстън Чърчил с жените изобщо.

Глава девета

Мила моя Клементин

И така, нека сега се спрем пред храма на Артемида и да започнем да говорим със съскащия шепот като говорител от научнопопулярен филм. В разгара на август сме дошли в огромния и богат парк на двореца Бленхайм, известен "развъдник" на английската аристокрация. Вали лек летен дъждец. Вече е около десет сутринта. Във вътрешността на този грациозен мъничък храм с йонийски колони на входа ритуалът по "чифтосването", поне на теория, е достигнал своята кулминация.

На пейката до задната стена са седнали Уинстън Чърчил, на тридесет и три години, председател на Съвета за търговия, и една хубава жена с големи черни очи на име Клементин Хозиър. Забележете колко внимателно мъжът е избрал това място — двореца, с всички пищни доказателства за богатството и властта на неговото семейство, и гените, които може да предложи, гледката към езерото, за да събуди романтични чувства, и покритата с чакъл алея от другата страна, шумът по която веднага би го предупредил, че някой се приближава.

Важният въпрос вече е на върха на езика му, аха да го изрече. Клементин със сигурност разбира важното значение на този храм: Артемида е девствената богиня на лова, а именно тук тя, девицата, е попаднала в любовен капан.

Нека минем на пръсти по покритите с мъх плочи зад сградата и да разберем дали няма да може да "подслушаме" за минутка разговора им. Шшшт!

Чърчил започва да говори… и говори… и говори. Жената продължава да седи на пейката със сведени надолу очи.

Всъщност тя не гледа оживеното лице на мъжа до себе си, а един бръмбар на пода. Следи как бръмбарът бавно се придвижва от единия процеп между плочите към следващия — и вече започва, честно казано, да се чуди дали Чърчил изобщо някога ще заговори по същество. Двамата с него са насаме тук, в храма, вече повече от половин час, а той още не събира куража да зададе големия въпрос.

Всеки биолог, изучаващ романтичния живот на Уинстън Чърчил, би могъл с право да заключи, че при сравнителен анализ ухажването на мудната, инак гигантска, панда може да се нарече буйно и екзалтирано на фона на случващото се на пейката. Чърчил за пръв път се запознава с Клементин четири години по-рано и като цяло не оставя у нея изцяло положително впечатление. След това отново се срещат, нещата тръгват по вода — и напоследък той й изпраща няколко писма, от които става съвсем ясно какви са плановете му с нея. Той всичко е измислил отнапред, както прави за повечето важни неща в живота си.

Пет дни по-рано, на 7 август 1908 г., той й пише с покана да посети Бленхайм и прави един доста прозрачен намек в посланието си. "Толкова много искам да ти покажа това красиво място, а в неговите градини ще намерим много кътчета, където да говорим, и много неща, за които да говорим." На следващия ден й пише още едно писмо, в което обяснява кой влак да хване и споменава "тези странни загадъчни твои очи, чиято тайна тъй дълго се опитвам да разкрия".

После я предупреждава с тактическа самокритика, че намира за трудно да общува с момичета, тъй като е "глупав и тромав в това отношение, а също естествено самоуверен и самостоятелен в живота". По този път, признава той, успял да "се окаже в самота"… НАМЕК! НАМЕК! На Клементин ясно се дава да разбере — по всички форми и конвенции на старовремска Англия, където предбрачният секс е абсолютно табу за почтените момичета — че ще й бъде направено предложение.

И ето — тя гостува в Бленхайм вече три дни, а нищо не се случва! Чърчил не е направил решителната стъпка, не е направил лъвския скок, даже не се е прокашлял, докато двамата са заедно на дивана, нито е посегнал да обгърне с ръка красивите й рамене. Горкото момиче, почва да си мисли човек, сигурно вече се чуди дали пък не се е провалило на някакво важно изпитание, за което дори не знае. И ето, вече настъпва сутринта, когато тя ще си заминава, а Чърчил още не е станал от леглото! Всъщност (макар че тя не знае това) братовчед му, самият херцог Марлборо, се наложило да влезе в спалнята на Чърчил, за да го събуди и да му каже със строг глас, че ако иска да поиска ръката на това момиче, то най-добре веднага да става и да се размърда!

И така, вече в 11 преди обед Чърчил най-сетне я е открил, двамата са се разходили през градината с акуратно подстриганите храсти и голи гръцки статуи, завили са наляво, минали са покрай навеса за лодки, където водата мелодично се плиска под малкия кей. Разходили са се край всякакви кътчета с цветни лехи и японски градини — от онези, които сякаш са специално замислени, за да подканят човек да отправи предложение за женитба.

А сега седят в този храм, скрити от света, сякаш от цяла вечност — и все още нищо. По-късно тя пише за спомена си как наблюдавала бръмбара, който се движел също толкова мудно, колкото самият Чърчил. "Наум си рекох: "Ако този бръмбар достигне процепа, а Уинстън още не ми е предложил, то няма и да го направи"." Сигурно мнозина биха заложили на горкия бръмбар, познавайки Чърчил.

Ако отидете зад храма на Диана (или Артемида) в днешно време, по стената ще намерите надписи, оставени от хора, които са се радвали на спокойната му атмосфера през по-близкото минало. Някой умник е изрисувал свастика, но има и няколко пробити от стрела сърца. Съдейки по рисунките, сигурен съм, че "Дейв" едва ли е седял половин час на пейката, преди да разкрие чувствата си пред "Сара". Познавайки нас, британците, сигурно това място е станало неведнъж сцена на "любене на открито" и тези щастливи "блудници" сигурно биха били сериозно озадачени, ако им разкажа каква е била техниката на Чърчил.

Някои изследователи даже стигат дотам да твърдят, че няма доказателства на възраст от тридесет и четири години Чърчил даже да е загубил девствеността си; според тях това донякъде би могло да обясни неговата срамежливост при сцената в храма. Отдавна е широко разпространено мнението, че жените — или най-малко сексуалните контакти с жени — са били по-маловажни за Чърчил, отколкото за някои други световни лидери, или че е имал по-малко "женски скалпове на колана", отколкото би се очаквало от мъж, чийто апетит — за похвали, ядене, пиене, пури, адреналин и т. н. — е бил толкова титаничен. Докато се стигне до новината за годежа му, един вестник вече го описва като "заклет ерген"; тогава тези думи не са означавали същото като днес, но отразяват начина, по който го е виждало обществото.

"Непрекъснато ми казват, че никой не може да уличи Уинстън във връзка с определена дама — пише една съвременница в писмо до Лойд Джордж, — като всеобщото мнение е, че той "определено не е женкар"… и че гледал към жените по много любопитен начин. Уинстън ще стане милион пъти по-популярен, ако се заговори, че достатъчно харесва някоя жена, за да рискува дори малко да наруши спокойствието си заради нея. Може и да стане един ден, но малко се съмнявам."

Дали е бил женомразец? Една група жени, които със сигурност смятат, че той ги гледа по "любопитен начин", са суфражетките[18]. "Грубиян такъв! — извикала Тереза Гарнет, посягайки да го удари с камшик. — Защо не се отнасяш към жените както трябва?!" Суфражетките наистина не могат да забравят първоначалния му отпор към тяхната кауза. Те го удрят, събарят го на земята, безмилостно дюдюкат и прекъсват речите му, а понякога звънят със звънци, когато е негов ред да говори.

Чърчил реагира с неизменна учтивост; повечето хора вече приемат, че наистина противничките му са прекалявали. Първоначалните му резерви относно женското избирателно право, изглежда, са били мотивирани не толкова от мъжки шовинизъм, колкото от едно просто изчисление: избирателните анкети показват, че жените са по-склонни да гласуват за торите. Във всеки случай той в крайна сметка променя тона и през 1917 г. подкрепя разширяването на избирателното право, така че да са обхванати всички жени над тридесетгодишна възраст.

Повечето историци вече не приемат образа на Чърчил като някакво безполово същество от типа на Едуард Хийт — всъщност подобни твърдения са пълна глупост. През целия си живот той обича компанията на жени, цени тяхната красота, търси контакт с тях и се опитва да ги впечатли. Даже и когато е превалил шейсет години, той прави салта в морето в южната част на Франция, надявайки се, изглежда, да впечатли някаква незначителна холивудска актриса — което леко дразни Клементин даже и на тази възраст.

За човек, за когото се предполага, че не се е интересувал особено от жени, той има доста дълъг списък младежки флиртове и връзки от всякакъв характер. Ето например "красивата Поли Хакет", която се появява в живота му, когато той е на осемнайсет. Двамата излизат на разходки в парка и той й дава пакетче захаросани сливи — и после не бил романтичен, а?

След това задиря една танцьорка във вариете, момиче с особена репутация, на име Мейбъл Лав — макар че историята срамежливо мълчи за подробностите на това, което се е случило между тях. Влюбва се до уши в някоя си Памела Плаудън, дъщерята на губернатора на Хайдерабад, и обявява, че тя е "най-красивото момиче, което някога съм виждал". Води я на разходка на гърба на слон, прави всичко, което се полага — едва ли можем да обвиняваме него, че ухажванията му удрят на камък.

После има кратка авантюра с омъжена жена на име Ети Гренфел. Ухажва и Етел Баримор от известната династия в шоубизнеса. Сред избраниците му е и някоя си Мюриъл Уилсън, с която прекарва една седмица на пътешествие с автомобил из Франция, нека не забравяме и романса с Вайълет Аскуит, която, изглежда, е била влюбена в него и чувствата й били толкова силни, че му се налага специално да пътува до дома й, замъка Слейнс в Шотландия, и да я умилостивява само две седмици преди сватбата си с Клементин (вероятно се е страхувал, че ще има политически последствия, ако се отнесе зле към нея: все пак той зависи от баща й, за да напредне кариерата му).

Някои днешни изследователи смятат, че отношенията му с Вайълет са били много по-значими — и физически — отколкото се е допускало в миналото. Кой знае какво реално се е случило между тях? Или между Чърчил и останалите жени, чиито имена дори не сме чували? А и честно казано, кой се интересува от това изобщо?

Има всякакви причини, заради които съвременниците явно не са смятали Чърчил за някакъв Казанова, но най-очевидното обяснение е, че е бил прекалено зает за това. По навиците си той повърхностно прилича на герой на Бърти Устър — става късно, живее сам в апартамент, пуши пури с приятелчета в клубовете, заобиколен от красиви и интелигентни момичета, които никога не би могъл да брои като приятелки, а неговият доверен секретар Еди Марш кръжи наоколо като Джийвс. Но по отношение на трудолюбието и резултатите той е полярна противоположност. (Сигурно си спомняте, че славата на Бърти Устър като журналист се дължи изцяло на единствената му статия, озаглавена "Какво носи добре облеченият мъж", която се появява в списание, редактирано от неговата леля Далия, наречено Будоарът на милейди.)

Още преди да е навършил двайсет и пет години, Чърчил вече е написал пет книги, станал е депутат в парламента, работил е като репортер от множество военни зони, като е написал безброй статии и е дал десетки много добре платени лекции. Той и досега е сред първите пет-шест най-млади министри в британското правителство. В онези дни, когато сяда на съдбовната пейка с Клементин, той вече е автор на милиони думи, излезли в книги и статии — много от които приети много топло от публиката. Истинско чудо е, че изобщо му е оставало време да се вижда с момичета.

Прочетете неговата кореспонденция и ще намерите всякакви интересни намеци за ранната му романтична "кариера". Например какво точно има предвид Памела Плаудън, когато му пише през 1940 г., за да го поздрави за премиерския пост, и с нежност си спомня за "нашите дни във файтоните"? Не се е чувствал в безопасност в обикновено такси или как? Но в крайна сметка такива спекулации са не само нахални, те нямат никакъв смисъл.

Единственото важно е, че Чърчил все пак изпреварва бръмбара, предлага брак на Клементин и — ако използваме собствените му думи — "те заживели щастливо".

Тогава Клементин е на двайсет и две години, произлиза от семейство на обеднели благородници с малко особена репутация — в смисъл че нейната майка, лейди Бланш Хозиър, е имала толкова много любовници по време на брака си, че Клементин не е съвсем сигурна кой точно е баща й. Клементин се е сгодявала три пъти преди годежа с Чърчил и макар много от вестниците да коментират красотата й, нейната съперница, Вайълет Аскуит, е готова публично да я "захапе" за другите й качества.

Ето как гневната Вайълет пише за предстоящия брак до своя приятелка:

Съпругата му никога не би могла да бъде за него повече от декоративна мебел, както често съм казвала, а освен това тя е достатъчно невзискателна, за да няма нищо против това положение. Дали той в крайна сметка ще съжалява, че тя е глупава като бухал, не зная — определено има такава опасност — но поне за момента тя най-малко ще се отърве от нуждата сама да си шие дрехите и мисля, че той трябва да е поне малко влюбен. Баща ми [тогавашният премиер] смята, че и за двамата ще е истинско бедствие.

Ето това са думите на една наранена млада жена. Защото Клементин не е никакъв орнамент, а по-скоро е мъдра като цяло ято бухали, и от брака им произлиза не бедствие, а истински триумф. От нея Чърчил получава само най-истинска вярност и подкрепа, тя прави неговите постижения възможни.

В днешно време, малко или повече, сме се отървали, слава богу, от схващането за "жената на политика", която изпълнява ролята на нещо като "продължение" на съпруга си, оръдие за изпълнение на неговите амбиции. Но Клементин не само вярва в съпруга си и непрекъснато обсъжда с него политически въпроси. Тя му вярва дотолкова пламенно, че е готова да влезе в битка за него, понякога дори физически.

Писмо от Чърчил до Памела, графиня на Литън.

Когато една суфражетка се опитва да го бутне под влака, Клементин се намесва на мига и успява да цапне жената с чадъра си. А когато той лежи болен от апендицит по време на предизборната кампания през ноември 1922 г., тя пътува до Дънди, за да води кампанията от негово име.

Тя смело се опитва да убеди скептиците, че съпругът й не е подстрекател към война; и макар че кампанията се проваля (ако цитираме самия Чърчил, той се озовава "без пост, без място в парламента, без партия и без апендикс"), скоро след това Клементин отново се захваща да му помага в Западен Лестър. Отново тя се опитва да убеди дошлите да я чуят: "Много хора си мислят, че той е военен в същността си, но аз го познавам много добре и знам, че това изобщо не е вярно. Всъщност един от най-големите му таланти е талантът на умиротворяването".

Това със сигурност е много добре премислен призив към всеки в публиката, който познава важността на умението да постигаш мир — и не само в чужбина, но също в кухнята и спалнята. И докато Чърчил започва кариерата си като член на Консервативната партия и я завършва отново с торите (и той наистина дълбоко в себе си е консерватор), то Клементин има произхода и темперамента на убеден либерал. Тя няма нищо общо с неговото преместване в Либералната партия — това се случва много преди да се оженят, но съвсем справедливо бива хвалена, че успява да омекоти и укроти естествената агресия у съпруга си.

През 1921 г. тя му пише, за да го предупреди, че "винаги се чувствам нещастна и разочарована, когато виждам, че си склонен да приемаш за даденост, че грубият хунски начин с железния юмрук винаги успява". Тя го обича и го наблюдава — и е достатъчно уважавана от него — за да напише следното наистина превъзходно писмо. Годината е 1940 г., битката за Британия вече е в ход, тревогата сигурно е била страховита и това започва да проличава в поведението на Чърчил.

Даунинг Стрийт 10, Уайтхол

27 юни 1940 г.

Мили мой,

Надявам се, ще ми простиш, ако ти кажа нещо, което усещам, че трябва да знаеш.

Един от хората в твоя антураж (предан приятел) дойде при мен и ми каза, че има опасност да си спечелиш неодобрението на твоите колеги и подчинени заради грубо саркастичния и арогантен маниер. Изглежда, че частните ти секретари са се съгласили да се държат като послушни ученици и да приемат "каквото им се наложи", а след това да избягат от твоето присъствие, свивайки рамене. Освен това, ако се предложи каквато и да било идея (да речем, по време на заседание), ти се държиш така презрително, че в настоящия момент няма идеи — добри или лоши — които някой да е готов да сподели. Бях изумена и разстроена, защото през всички тези години съм свикнала всички, които са работили с теб и са били твои подчинени, да те обичат. Казах това, а в отговор чух: "Без съмнение е от напрежението"…

Мили мой Уинстън, трябва да призная, че забелязах влошаване в поведението ти, вече не си толкова мил, колкото беше преди.

Твоя работа е да разпореждаш заповеди и ако някой не ги изпълни — с изключение на краля, архиепископа на Кентърбъри и председателя на парламента — ти можеш да го уволниш. Затова, имайки тази страховита власт, трябва да я съчетаващ с учтивост, доброта и — ако е възможно — олимпийско спокойствие. Преди време ти казваше този цитат: "On ne régne sur les âmes que par le calme". [19] Не мога да понеса, че онези, които служат на страната си и на теб, не могат да те обичат, да ти се възхищават и да те уважават. Освен това няма да получиш най-добри резултати чрез избухливост и грубост. Те ще породят или неприязън, или робска психика (тъй като бунтът по време на война е напълно немислим!).

Моля те, прости на твоята любяща, предана и бдителна

Клеми

Написах това в Чекърс миналата неделя, скъсах го, но го написах отново.

Тя се е подписала с малка рисунка на котка — едно напомняне за галените имена, с които се обръщат един към друг. Тя е pussie ("котенце"), а той е pug ("мопс") или pig ("прасчо") и съответно завършва своите писма с рисунка на прасенце. Даже когато Чърчил отваря вратата, за да влезе в Чартуел, двамата се поздравявали с приятни животински звуци — той с "уаууау", а тя с "мяу".

Оставаме с впечатлението за една жена, напълно свързана с живота и кариерата на съпруга си — не само любяща към него самия, но и готова войнствено да го защитава от зложелатели. Тя пътувала в железопътен вагон с група приятели през 1930 г., когато някой по радиото отправя пренебрежителна забележка към Чърчил. Една от групата — жена от висшата класа, която споделя широко разпространените тогава възгледи за постигане на мир с Германия, промърморва: "Точно, точно". Клементин веднага излиза от купето и отказва да се върне, докато не получи извинение. В друг случай тя присъства на обяд през 1953 г. с лорд Халифакс, който казва нещо обидно за състоянието на Консервативната партия. "Ако страната зависеше от вас — казва тя, удряйки жестоко отдавнашния застъпник на помирението, — сигурно щяхме да сме загубили войната."

Клементин Чърчил плаща цената за своята ангажираност към живота на Чърчил — и тя го знае добре. Веднъж казва, че епитафията на гроба й би звучала така: Тук лежи една жена, която винаги бе уморена, защото живееше в свят, където се изисква твърде много. Доверява на дъщеря си Мери, че е пропуснала радостта да отгледа и възпита собствените си четири деца (петото — Мариголд — умира още в ранна детска възраст).

Тя отдава почти цялото си време на Уинстън, който — по думите на Мери Чърчил — е бил на "първо, второ и трето" място в живота й. Това е саможертва и наистина може да се твърди, че както Клементин, така и нейните деца са страдали от чувството, че са само второстепенни небесни тела, осъдени на вечна орбита около roi soleil[20] от Чартуел. Той е толкова зает, че понякога тя се чувства пренебрегната.

Чърчил наистина й пише с безспорен плам (има запазено писмо, в което й пише, че иска "да я грабне гола от ваната" например); но има и едно тежко писмо, което тя му изпраща през март 1916 г., докато той е в окопите. "Ние още сме млади, но времето лети, открадва любовта и оставя само приятелството, което е много приятно, но не е нито стимулиращо, нито сгряващо сърцето." Леле, майчице…

Има и запазени свидетелства за поне един случай, в който тя го замеря с чиния, пълна със спанак. Като се има предвид огромната му способност да бъде напълно обсебен от себе си, предполагам, мнозина биха подкрепили тази й реакция, като същевременно се радват, че не е улучила. И двамата имат родители, които непрекъснато изневеряват на партньора си, и двамата са пораснали в семейства, които по един или друг начин са били нещастни. Дали Чърчил, или Клементин са изпитали някога изкушението да се отклонят от съпружеската вярност през своите петдесет и шест години брак?

Бих останал много изненадан — независимо от слуховете — ако се намерят доказателства, че Чърчил е сторил такова нещо. Той не само предано е обичал Клементин — не това е най-характерно за него. Има я например историята за Дейзи Фелоус, описана като "фигура на показност, шик и донякъде безсърдечна красота", която случайно се среща с Чърчил по време на Версайската мирна конференция през 1919 г. Тя го кани на чай "да види малкото й дете". Когато Чърчил се появява за обещания чай обаче, там не сварва малко дете, а шезлонг, на който била просната тигрова кожа, а върху тигровата кожа лежала просната… любезната домакиня. Без дрехи. Той направил кръгом и избягал.

Що се отнася до Клементин, там сякаш най-интригуващата останала история е тази за екзотичната гълъбица от Бали. Напрежението от живота с Чърчил е толкова голямо, че тя често пътува далеч за дълги ваканции — в Южна Франция, Алпите, Западна Индия. През 1934 г. тя предприема една истинска одисея — 30000 мили през Южните морета на борда на луксозна параходна яхта, която е собственост на наследника на Гинес — лорд Мойн. Пътуванията й включват Борнео, Сулавеси, Молукските острови, Нова Каледония, Новите Хебриди и остров Бали, откъдето тя пише на мъжа си: "Това е един омагьосан остров. Прекрасни храмове, сгушени всред зелена растителност, във всяко село. Прекрасни танцьори. Жителите водят идиличен живот. Работят по около два часа на ден — в останалата част от времето те свирят на музикални инструменти, танцуват, носят жертвоприношения в храмовете на боговете и правят любов! Идеално е, нали?".

По това време Чърчил води тежка битка с правителството заради законопроекта за Индия — прибира се у дома изтощен след вечерни обсъждания — и на всички става ясно, че животът, който той предлага на Клементин в този момент, никак не е приятен… а сигурно и ежедневните прояви на нежност и правенето на любов едва ли са били много високо в дневния ред в Чартуел, както явно стоят нещата сред щастливите племена в Бали.

При завръщането си през април 1935 г. тя носи всякакви сувенири в багажа си, отслабнала е и изглежда чудесно.

Донесла е красиви раковини, които поставят в декоративните езерца и които с времето стават жълто-зелени на цвят. Но най-ценната й придобивка е екзотичната гълъбица от Бали. Нейната дъщеря Мери я описва като приказна розово-бежова малка птичка с човка и крачета с цвят на корал. "Птичката живееше в красива плетена клетка, която приличаше на клетка за лов на омари. Тя гукаше и се покланяше с изискана ориенталска учтивост на всички хора, които й се нравеха." Гълъбицата е подарък от един мъж, който пътувал на яхтата заедно с Клементин. Той е търговец на картини на име Терънс Филип.

До нас е достигнал един намек за чувствата, които този човек е събудил у Клементин, защото, когато гълъбицата в крайна сметка умира, тя лично измисля надписа, който се прави на слънчевия часовник в розариума на Чартуел, до който е погребана птичката.

Тук лежи гълъбицата от Бали

Не е добре да бягаш

от разума задълго.

Но там, далеч, е остров,

за който често мисля.

Тези редове не са сътворени от нея, а заети — по предложение на писателя пътешественик Фрея Старк — от произведенията на литературния критик от деветнадесети век У. П. Кер. Според някои хора е доста очевадно какво значат тези строфи.

Чърчил е разумът, от който тя е "избягала", и признава, че е сгрешила. Но гълъбът — птицата на Венера, символ на любовта — е напомняне за онзи "друг живот", който тя почти преживява на далечния тропически остров. Гълъбицата е толкова тържествено погребана не само защото била весела малка птичка, а защото й напомняла за времето, когато самата тя е гукала от радост. Била е символ на нейния флирт — нейния първи, последен и единствен флирт.

Дали е така? Дали наистина е пламнало нещо между нея и търговеца на изящно изкуство? Предполагам, че не можем да го изключим, макар че други наблюдатели твърдят, че Терънс Филип по-скоро имал хомосексуални наклонности. Със сигурност знаем, че е гостувал няколко пъти в Чартуел през следващите две години, но каквото и да е имало между тях, то умира също като гълъбицата — а по-късно и самият Филип умира по време на войната, докато работи за търговеца на картина Уилдърстейн в Ню Йорк.

Може да е имало нещо малко повече от невинен флирт между Клеми и този изискан господин; а може и да е нямало. В историята с гълъбицата от Бали обаче има две важни неща. Първото е, че каквото й да е означавала тази птица, то Чърчил е знаел за него, разбирал го е и го е простил: инак защо би позволил в собствената му градина да се издигне цял паметник на този ваканционен романс?

Второто е, че каквото и да е означавал Терънс Филип за Клеми — каквото и да е изпитвала тя към него — това с нищо не променя любовната връзка между нея и съпруга й. Ето малък откъс от писмо, написано на борда на яхтата, вече на път за дома. "О, скъпи мой Уинстън, въздушната поща тъкмо ще тръгва и аз ти изпращам това като Йоан Кръстител, за да си готов за идването ми и за да ти кажа, че те обичам и копнея да потъна в обятията ти."

Това звучи ли ви като жена, която е лудо влюбена в друг мъж? Възможно е, разбира се, но в нейния случай, според мен, доста невероятно.

Ето какво й пише самият Чърчил:

Мисля си много за теб, скъпа моя Писанке… и се радвам, че изживяхме живота си заедно и все още имаме някоя и друга година да се порадваме един на друг. От време на време се чувствах доста потиснат заради политически проблеми и тъй ми се искаше да си тук и да ме утешиш.

Но знам, че за теб това беше чудесно преживяване и приключение, че те срещна с непознати досега неща и ти даде по-широк поглед, затова не се сърдя за дългата екскурзия, но сега вече наистина искам да се върнеш.

От звученето на писмото се усеща, че Чърчил добре е знаел колко много товари съпругата си със своя начин на живот. Разбираме също, че наистина му е дошло до гуша от отсъствието й и вече отчаяно иска да си я върне. Защо Чърчил е простил флирта й с Терънс Филип, ако приемем, че такъв флирт действително е имало? Защото я обичал, ето защо. Светът дължи много на тази жена — нещо, което британското правителство признава след смъртта на Чърчил, присъждайки й лична благородническа титла.

Той нямате да успее без нея. Тя създава в живота му сигурен дом с дълбоки корени, и то не само като управлява имението Чартуел с деветимата му прислужници и двама градинари, не само като поема на плещите си огромното емоционално и физическо натоварване да отгледа четирите им деца. И в това отношение усилията й могат да се нарекат успешни.

Едва ли е било лесно да се отгледат четиримата — Даяна, Рандолф, Сара и Мери — и макар че не всички те са били щастливи в живота си, все пак без изключение стават забележителни и смели личности. Благодарност за това заслужават Уинстън (той е любящ баща, когато времето му позволява) и преди всичко Клеми.

Тя успява да обуздава крайностите в характера му, да го накара да мисли повече за другите хора, да бъде по-малко егоцентричен, и да извади на повърхността добротата и обичливостта му. През 1940 г. това е важно. Страната се нуждае от водач, когото обществото може да разбере, който е симпатичен, който е като цяло "приземен" и неподправен човек.

За да може Чърчил да поведе страната си по време на война, той трябва да намери път към хората и да ги разбира, така както и те да намерят път към него; а в случая с Чърчил се оказва особено полезно, че обществото отива даже още по-далеч и на практика обикновеният англичанин идентифицира себе си и страната си с неговата ярка личност.

Глава десета

Раждането на Джон Бул

Краят на юли 1940 година. Положението на Острова е абсолютно отчайващо. И последните войници от Британския експедиционен корпус отдавна са се оттеглили от Франция. Германците правят сериозен опит да унищожат Кралските ВВС. Чърчил инспектира на място защитните съоръжения при Хартлипул — един град, който е попадал под тежък обстрел от германските кораби през Първата световна война.

Той се спира пред един британски войник, държащ в ръцете си оръжие — американска изработка, автомат "Томпсън", модел 1928. Хващайки първо дулото, Чърчил го взема от ръцете на войника. Той държи оръжието с насочено надолу и напред дуло, като че ли сам патрулира по британското крайбрежие. Обръща се с лице към обектива и родилата се по този начин снимка става един от най-великите образи на огромната му воля да не се предаде.

Фотографията е толкова силна и завладяваща, че се превръща в пропаганден инструмент и за двете страни. Гьобелс веднага нарежда публикуване на снимката на Чърчил с карабината в листовки, в които го обвиняват, че е военен престъпник и бандит — човек, който гордо размахва същата "машина за убиване" като Ал Капоне.

Британците също използват снимката, макар че войничетата с каски са изрязани от кадъра и пропагандното послание е доста по-различно. Да, сякаш казва снимката (която може да се купи и до ден днешен като украса на различни чаши, кърпи и плакати), нашите военни действия наистина се ръководят от цивилен, при това не в първа младост, един човек, който се облича толкова ексцентрично, че все още носи високо "кеймбриджко" бомбе, което купил от магазина на "Локс" в Сейнт Джеймс през далечната 1919 г. — там още пазят документи за покупката — и което е излязло от мода преди години.

Да, той наистина има същия вкус към шапките като комика Стан Лоръл, да, носи папийонки на точки и раирани костюми, с които прилича на провинциален адвокат. Но чуйте какво — сякаш казва плакатът, — този мъж, Чърчил, много пъти е държал оръжие. Знае как да вдига предпазителя и да го зарежда.

Виждал е картечница и откъм дулото, насочено срещу него, знае как да стреля. Ако използваме днешната терминология, има нещо емблематично в този кадър, защото през 1940 г. самият Чърчил вече е започнал да се превръща в икона почти буквално.

Той се трансформира в нещо като олицетворение на духа на нацията, същинска емблема на неподчинението. Огледайте за момент кръглоликия му образ, скритата веселост в ъгълчетата на устните, откровения поглед на очите. Той се е превърнал в онзи малко едричък джентълмен, който два и даже повече века въплъщава малко опърничавия, но все пак добродушен отговор на британците към всяко предизвикателство от континента. Превърнал се е в Джон Бул и вече споделя много от очевидните качества на този събирателен образ на Англия от осемнайсети век — най-познат от печата и пропагандата по времето на Наполеон.

Той е дебел, весел, обича хубавия живот, шумен и патриотично настроен до степен, която мнозина винаги са смятали за хиперболична и ненужна, но която сега, в настоящата криза, изглежда крайно подходяща. Невъзможно е да си представим някой от съперниците му да постигне този подвиг — нито Халифакс, нито Чембърлейн, нито Стафорд Крипс, Идън, Атли, нито един от тях.

Никой друг водещ британски политик от онова време не може да се появи на снимка с картечница в ръка и да му се размине. (И наистина и до ден днешен продължава да е златно правило за политиците, когато се снимат: "Не доближавай до оръжие!" — така винаги съскат имиджмейкърите.) Никой от тях не притежава симпатичната театралност, интересния характер, общото излъчване, харизмата и въздействеността, които притежава Чърчил.

За да поведеш страната по време на война, да държиш хората заедно в един момент на дълбока тревожност, трябва да "се свържеш" с тях — ако използваме по-съвременния политически жаргон — по един дълбок и емоционален начин. Не е достатъчно само да се подчертава логиката на непокорството. Той не е можел просто да призовава хората да бъдат смели.

Трябвало е да грабне вниманието им, да ги окуражава, да им вдъхва сила; ако е нужно, даже да ги разсмива и още по-добре — да се присмива на враговете им. За да може да влезе под кожата на британците, той трябвало на някакво ниво да се идентифицира с тях — с онези аспекти на характера им, които той самият, а и те считат за основна част от националния нрав.

А кои са основните качества на британците — поне по нашето не толкова скромно мнение? Ами например смятаме за себе си, че сме дарени с чувство за хумор, за разлика от някои други държави, да не ги изброяваме… Още откакто Шекспир слага една шовинистична пиянска песен в устата на Яго и Касио, ние се хвалим със способността си да носим на пиене, удряйки в земята датчани и всички останали. Британците по принцип се отнасят с известна подозрителност към твърде кльощавите хора (може би по този повод днес сме втори в света по затлъстяване), а и като цяло мислим за Великобритания като за естествената родина на ексцентрика, на странната птица, на индивидуалиста.

И четирите черти Чърчил успява да побере под несъразмерно голямото бомбе на собствената си личност. Интересният въпрос, когато разглеждаме ролята му през 1940 г., е до каква степен той сам е сътворил тази идентичност. Дали всичко просто се е случило ей така, в резултат на пълна и неосъзната спонтанност? Или той наистина е най-блестящият "автоимиджмейкър" и политически магьосник?

Мнозина твърдят, че сияйната публична личност на Чърчил е продукт на определена митология, внимателно подхранвана както от самия него, така и от други. Едно от нещата, които и до днес вярваме за Чърчил, е, че той е бил истински Джон Бул в своята непочтителност, в остроумието си — често доста хапливо.

Много анекдоти илюстрират неговото весело и палаво до непочтителност чувство за хумор. Тези цитати са се закачили за Чърчил като бодили. Много от тях, уви, в действителност не са истински — или поне със сигурност не са изречени от Уинстън Чърчил.

Да вземем за пример анекдота, когато Чърчил седял до някакъв методистки епископ — по време на прием в Канада, когато една хубавка млада сервитьорка се приближила и предложила на двамата по чаша шери от таблата. Чърчил си взел чаша. Епископът обаче казал: "Мила госпожице, по-скоро бих прегрешил с изневяра, отколкото да посегна към алкохолна напитка".

В този момент Чърчил повикал момичето обратно с думите: "Върни се, миличка, не знаех, че имаме избор". Може и да греша, но това ми звучи не толкова като истинска история за Чърчил, а по-скоро като анекдот от страниците на хумористичен вестник, за който са набедили Чърчил с надеждата да го направят по-забавен.

Подобни разкази са интересни най-вече заради новата светлина, която хвърлят върху неговия образ — факта, че хората са приемали за подходящо Чърчил да постъпи по подобен начин. Някои от тези истории наистина звучат като да са за Чърчил, но все пак са съмнителни като мита за специалните гумени предпазители, които трябвало да се сложат по дулата на пушките на британските войници, изпращани в Арктика. Те били направени от производител на кондоми и били по двайсет и пет сантиметра дълги. Според анекдота Чърчил лично прегледал пратката и разпоредил да се сменят етикетите. "Искам на всеки кашон, на всяка кутия, на всеки пакет да пише: Британски, Размер: среден. Това ще покаже на нацистите, ако някога им попаднат в ръцете, коя е всъщност висшата раса." Извинявам се, че разказвам подобни истории, но има и много още в същия дух.

Понякога съвременните учени успяват да отхвърлят твърденията за автентично авторство на Чърчил, даже и за онези, за които отдавна се знае, че носят неговия отпечатък. Години наред с удоволствие съм се смял на анекдота за Нанси Астор, родена във Вирджиния дама с ясно изразени възгледи, която става първата жена член на британския парламент и която през 30-те години не се уморява да повтаря колко свестен човек бил Хитлер.

Според мълвата тя му казала: "Уинстън, ако бях твоя жена, щях да ти сложа отрова в кафето". "Нанси — бил й отговорил Чърчил, — ако бях твой съпруг, щях да изпия отровата." Уви, Чърчил почти със сигурност никога не е направил този брилянтен коментар или ако го е направил, то сигурно го е заимствал от някого другиго.

Мартин Гилбърт приписва тази остроумна забележка не на Чърчил, а на неговия голям приятел Ф. Е. Смит, а по-нататъшните изследвания съвсем провалиха ситуацията, тъй като проследиха остроумието до издание от 1900 г. на Чикаго Трибюн, където смешката била публикувана в рубриката с вицове. Дали е възможно младият Чърчил да е прочел точно този вестник по време на пътуването си до Америка същата година и да го е "кътал" в паметта си само за да го използва върху Нанси Астор? Съмнявам се. Дали някой просто е извадил този стар анекдот от нафталина и е решил, че за да бъде наистина смешен, то репликите трябва да се сложат в устите на някои известни хора? Доста по-вероятно.

Освен това винаги съм вярвал — всъщност мисля, че съм го чул от моите родители — че Чърчил пресякъл претенциите на някакъв надут държавен служител, който му направил забележка за граматиката. "Аз не съм израснал с такъв английски", казал той.

Само че се оказва, че и този анекдот не отговаря на историческата истина. Години по-късно става ясно, че тази шега била публикувана в списание Странд и всъщност не е приписана на никого конкретно, но някой толкова я харесал, че решил да я свърже с Чърчил. Освен това не е казвал и че "в бъдеще фашистите ще се наричат антифашисти". Без съмнение това е много добро попадение като коментар, в зависимост от политическите ви възгледи, разбира се, но не е излязло от устата на Чърчил.

Нито пък е негова прословутата реплика — едва не се разплаках, когато го научих — която уж бил казал, коментирайки отношенията си с изтощителния и почти нетърпим ген. Дьо Гол: "Най-тежкият кръст, който съм носил, е кръстът на Лоран". Думите всъщност принадлежат на генерал Спиърс, пратеника на Чърчил във Франция. Но кой днес си спомня за генерал Спиърс?

Нека припомним и прекрасния презрителен отговор към Дж. Б. Шоу, който изпратил на Чърчил два билета за премиерата на една от своите пиеси и добавил съвета да "доведе и приятел, ако има такъв". Чърчил му отговорил подобаващо, че ако не успее на премиерата, ще дойде на второто представление, "ако има такова".

Излиза, че и тази размяна на остроумия не се е състояла — доказва го Алън Пакууд от Кеймбридж, който намерил писма и от Шоу, и от Чърчил, в които единодушно и двамата го отричали.

Като някакво астрално тяло с огромна гравитация Чърчил по магически начин става герой в този анекдот, след като в крайна сметка на всички е ясно, че той изобщо не е автор на остроумието. Което кара някои да се чудят — погрешно, според мен — дали наистина е бил толкова духовит и с чувство за хумор, както историята го е запомнила?

Ако тръгнем в този ред на мисли, бихме посочили също, че навиците му не са били толкова бохемски, колкото се слави. Наистина той пиел уиски с вода от много рано сутринта, но дъщеря му веднъж отбелязва, че уискито всъщност било много слабо, само петдесетина грама "Джони Уокър" на дъното на чашата, повече като "вода за уста", както казвал самият той, отколкото истинско питие.

Що се отнася до пурите, неговият личен камериер и мнозина други свидетелстват, че много рядко ги допушвал до края — обикновено оставял поне една трета или половината в пепелника. Чърчил много добре разбирал, че те не са просто тютюн, а част от "марката". На път към Фултън, Мисури, през 1946 г., където прави знаменитата си реч за Желязната завеса, той моли шофьора да спре, когато вече наближават очакващото ги множество. Потупва джобовете си, вади пура и я пъхва, незапалена, в устата си.

"Човек не трябва никога да забравя емблемата", изръмжава той с не по-малко емблематичния си глас. Твърде далеч от всяка представа за разпуснатост, Чърчил показва — по свой начин — забележителна лична дисциплина. Често се упражнява с гирички. Когато се захване с работа, той е по-феноменално производителен от всеки друг човек, за когото можете да се сетите. Всичко това отново подсказва може би, че по-темпераментните страни на личността му всъщност съдържат елемент на добре пресметнато преувеличение — дори взето малко назаем, като знака V с ръка, означаващ Victory (победа) — знак, който той е взел от окупирана Европа, където антинацисти смело го драскат по сградите като съкращение за Vrijheid — "свобода".

Бил ли е позьор Чърчил? Не, макар че всеки човек до известна степен влиза в някаква актьорска роля, за да запълни образа, който сам си е определил. Необикновеното в случая е, че публичната персона на Чърчил е поразително сходна с реалността.

Той наистина може да е "откраднал" знака с два вдигнати пръста от Европа, но чисто по чърчиловски само той може палаво да обърне длан, докато го показва (както често се е случвало), така че знакът вече да се тълкува не само като "победа", но и като "върви на майната си". И да, както и да го погледнеш, погълнатият от него алкохол е в епични количества. Той изпива около половин литър шампанско "Пол Роже" на ден, плюс бяло вино за обед, червено вино за вечеря, а след вечерята — портвайн или бренди. Наистина се отказва от твърдия алкохол (но не и ако е разреден) за цяла година през 1936-а заради бас с приятел, но това не му пречи да пие всички други форми на алкохола в мащаби, които — по думите на неговия личен секретар — биха усмъртили някой по-слаб човек.

Нито пък само размахва пурите си, за да направи впечатление, като някакво суетно и фройдистко олицетворение на мъжката сила. Според неговия секретар той изпушвал между осем и десет големи кубински пури всеки ден. Даже и да не ги е допушвал до края — а тези крайчета обикновено се събирали и после ги пушел в лулата си градинарят в Чартуел — въпреки това пурите наистина са много: около три хиляди на година, или 250000 през целия му живот.

И все пак, вече прехвърлил седемдесетте, той си остава с младежко кръвно налягане — 140/80. Като че ли самото му тяло е било физическо доказателство за способността на нацията да приема трудностите и да ги преживява. А начинът, по който се хранел, е наистина впечатляващ. Разполагаме с интересно описание на Чърчил, който се храни в собствения си дом, от един човек, който дошъл да го интервюира в Чартуел. Ядял от всичко наведнъж, без да спазва особен ред. Например вземал си с вилицата от пая със свинско и дреболии, после дръпвал от пурата, хапвал шоколад, отпивал от брендито, хапвал още една вилица от месото — и през цялото време говорел.

Що се отнася до чувството му за хумор и неговите остроумия, истинското чудо е колко много от историите се оказват напълно верни. Ето защо толкова много апокрифни разкази са приписани на Чърчил — защото перлата на измислицата се е оформила около песъчинките на истината; даже не песъчинки, а цели огромни камъни.

Има толкова много истински истории за поведението на Чърчил, че измислените са били смело добавени от умели фалшификатори, които добре са знаели, че понякога е трудно да се направи разлика между едното и другото. Наистина е вярно, че през 1946 г. той срещнал Беси Брадок (една едра дама, заклета лейбъристка и член на парламента, останала в историята с призива си някои от общинските съветници консерватори да бъдат застреляни с картечница), когато бил малко, както се казва, "уморен и емоционален".

"Уинстън — настръхнала тя, — ти си пиян." "Мадам — отвърнал той, — вие сте грозна, а аз ще бъда трезвен утре сутрин." За днешния ни вкус това звучи почти непростимо брутално; но пък не й ли се пада такъв отговор, след като отправя лични коментари? Така или иначе, той не бил "кьоркютук" в момента на срещата, свидетелства бодигардът му, Рон Голдинг, който потвърждава историята, а само малко "подпийнал". Още по-хубаво е, че успял да реагира на момента.

Ф. Е. Смит споделя веднъж: "Чърчил прекара най-добрите години от живота си, подготвяйки се за спонтанните си коментари". Този конкретен отговор просто му е хрумнал на момента, но е спечелил, доколкото виждам, първо място в проучването на Дейли Експрес за най-големите обиди в историята.

Още едно доказателство е прословутата му реплика за Lord Privy Seal (висша държавна длъжност, "Пазител на малкия кралски печат"), който дошъл да го види, докато бил в тоалетната (privy). "Кажете на лорда, че съм в тоалетната и не мога да изляза — с повече от едно лайно наведнъж не мога да се справя" — изревал той. Дори и да не е казал фразата до края, все пак основната игра на думи — Privy Seal /sealed in privy, си е негова.

Отново виждаме любовта му към хиазма — или обръщането на словореда по неочакван начин: като "началото на края/краят на началото" или "Аз съм готов да срещна Създателя си, но дали Създателят е готов за тежкото изпитание да срещне мен, това е друг въпрос", "Ние оформяме сградите си, а след това нашите сгради оформят нас". "Аз съм взел повече от алкохола, отколкото алкохолът е взел от мен" и много, много други.

Понякога съм се чувствал изкушен да отхвърля дадена история като безспорно апокрифна само за да открия, че всъщност е съвсем достоверна. Ето тези неща наистина ги е казал. Да вземем за пример анекдота от времето, когато бил в Америка да чете серия от лекции и му сервирали студен обяд от пържено пиле.

"Може ли да ми отрежете малко гърди?", помолил той домакинята. "Мистър Чърчил — отговорила домакинята — в тази страна ние говорим за бяло месо или тъмно месо." На следващия ден дамата получила прекрасна орхидея от своя почетен гост. На придружаващата я картичка пишело: "Ще ви бъда задължен, ако закачите това на бялото си месо".

Този анекдот беше категорично в моя списък на фалшификациите, докато не го потвърди пред мен внучката на Чърчил — Силия Сандис. "Откъде го чухте?", попитах. "От собствената му уста", отговори тя. С това не може да се спори. Хуморът на Чърчил е едновременно концептуален и вербален. Той не само използва своя колосално богат речник на английски, но е и автор на някои от най-великите фрази на Franglais (френско-английски) на всички времена. Например достоверно му приписват следната великолепна заплаха, отправена към Дьо Гол: Et marquez mes mots, топ ami, si vous me double-crosserez, je vous liquiderai. (Абсолютно буквален превод на английското And mark my words, my friend, if you double-cross me, I will liquidate you. — "Слушайте ме внимателно, приятелю, ако играете зад гърба ми, ще ви ликвидирам".)

Даже и ако целият израз не е с доказано авторство, то той с абсолютна сигурност е казал: je vous liquiderai. Всичките цитати дотук имат помежду си като обща черта не само това, че са смешни, а и че са впечатляващо обидни. Рамзи Макдоналд, водачът на лейбъристите, не бил просто "овца в овча кожа". Един ден Чърчил отива още по-далеч, като атаките му влизат в славните анали на парламента — една обида, от която баща му Рандолф би се гордял.

Спомням си като дете, че ме заведоха в знаменития Цирк на Барнъм, в който показваха всякакви изроди и чудовища, но онова от програмата, което най-много исках да видя, беше "Чудото без кости". Родителите ми решиха, че спектакълът ще бъде твърде деморализиращ и отблъскващ за детските ми очи, затова чаках петдесет години, за да видя все пак Чудото без кости, седнало на стола на финансовия министър.

Когато вижда Стафорд Крипс — лейбърист със строго излъчване, който за кратко играе ролята на негов съперник за поста по време на войната, той казва: "Ето го, с Божията помощ, самият Господ минава". Понякога е доста груб и със свои съратници. Негови са примерно думите, че новите консервативни депутати от групичката на Раб Бътлър през 1945 г. са "нищо повече от букет розови теменужки", а когато личният му секретар му съобщава, че Бътлър и Идън чакат отвън, за да говорят с него, той казва на Антъни Монтегю Браун: "Кажи им да ходят да си го начукат".

И тъй като двамата чакащи съвсем ясно чуват тези думи, той извикал още по-силно след отдалечаващия се Браун: "Не е нужно да изпълняват този съвет буквално!". Това са само част от безкрайните запомнящи се "лафове" на Чърчил, но те илюстрират добре основното в неговата политическа идентичност: че той притежава всичката непокорна войнственост на булдог или на самия Джон Бул. Това определено не се харесва на всички, но по време на война е нужен някой, който е толкова непоправимо дързък и изобретателен с думите, че наистина да може да смачка нацистите — или по-скоро ефрейтор Шикелгрубер и "нарцистите".

За да мобилизираш една демокрация и да я вдигнеш на война, трябва да си народен човек, а Чърчил играе ролята на народен човек по-добре от всеки от неговите съвременници. Той обича каламбури и играта на думи не по-малко от водещите автори на вестник Сън. Социалистическата утопия за него е "опашкотопия"; кокошарника, който построил, нарекъл "Чикънам Палас"[21], а докато сме на темата за кокошките — при пътуването си до Отава през декември 1941 г. той разказва на слушателите си как се е справил с ген. Петен и колебаещите се французи. "Когато ги предупредих, че Британия ще продължи да се бие сама, независимо какво е тяхното решение, генералите отишли и казали пред премиера и разделения му кабинет: "След три седмици на Англия ще й извият врата като на пиле". Ама че пиле, а! Ама че врат!"

Публиката се залива от смях, защото той не само хитроумно нагажда използваните думи за северноамериканската аудитория (използва some chicken вместо по-обичайния британски вариант what a chicken), а след това прави каламбур и от думата neck, която освен "врат" означава също "безсрамие" или "нахална дързост".

Има и още един аспект, в който Чърчил въплъщава нещо изконно от британския характер, и това е неговата непрестанна и несъзнателна ексцентричност — словесна и всякаква. Той измисля думи, които да пасват на това, което иска да каже. Маунтбатън за него става "земновъздуховодно", защото можел да разположи войски по суша, море и въздух. Сделката "Заем-наем" за него е unsordid ("ненечестна") — една дума, която никой не е чувал преди или след тази й историческа употреба. Изпитвал отвращение към телчета и кламери и затова предпочитал документите да бъдат скрепявани с канцеларски шнур, или както той самолично решава да го нарича, "клоп".

"Дайте клоп — казвал с характерното си ръмжене. — Като казвам "клоп", мис Шиърбърн, точно това и искам — клоп!" В аналите е останало как една нова секретарка, Катлийн Хил, се опитала съвестно да изпълни заповедта, като домъкнала всички петнайсет тома на Der Fall des Hauses Stuart от германския историк Оно Клоп (1822–1903). "Божичко Господи!", бил коментарът на Чърчил.

Той не само носел шапки в стил "Лаурел и Харди" от вида, който всички останали отдавна били изоставили, ами и стряскал хората, като сам измислял — и не се притеснявал публично да се яви, облечен в тях — собствени одежди: например странните гащеризони от синьо или вишнево кадифе, които му придавали вид на гигантско двегодишно детенце.

Има една прекрасна снимка, на която той се явява пред медиите във Вашингтон в един от тези странни тоалети, а глуповато-самодоволната му усмивка напомня на Хю Хефнър, който се кани да се включи в пижамено парти. Когато не носи бомбето си, на главата му често се кипрят най-невероятни украшения. Казват, че Чърчил така и не успял да види шапка, която да не му хареса. Това не е съвсем вярно: веднъж, още по време на Първата световна, си сложил на главата традиционна шотландска шапка от типа с лентички отзад, погледнал се в огледалото и само успял да каже: "Божичко", преди да я свали.

Инак обаче го има запечатан с всякакви други модели: цилиндри, шапки за яхтинг, пожарникарски шлем, гигантски бял калпак от астраган, шапка с козирка като на френски полицай, слънцезащитна шапка като на първите мисионери, строителна каска, мека шапка с периферия, сомбреро. Той е нещо като Имелда Маркос[22], обаче по отношение на шапките. Всъщност, ако успеем да изровим снимка на Чърчил, накипрен с украшения от пера като американски индианец, той би могъл да изпълни дегизировката на цялата легендарна диско група "Вилидж Пийпъл". През целия си живот той е шоумен, екстроверт, актьор, комик: има негова снимка, облечен за маскен бал в "Сандхърст" — педантично гримиран, с внимателно поставена бяла боя по лицето, в ролята на клоуна Пиеро.

Той знае как да проектира собствената си личност над останалите, а войната изисква точно човек, който може да си създаде ясен образ — решителен, войнствен, но същевременно с висок дух и вдъхващ кураж — в съзнанието на хората. Само Чърчил успява да изпълни всички тези изисквания, защото до голяма степен този образ отговаря на истинската му същност.

В известен смисъл ексцентричността и хуморът са именно ценностите, за които Британия се бие във войната — за да спаси всичко това. Със смехотворните си шапки, гащеризони и пури, с прекаляването с алкохола той успява физически да изрази основната идея на собствената си политическа философия — неотменимото право на британците да живеят живота си в свобода и да правят всеки каквото му харесва.

Само трябва да погледнете Чърчил и ще съзрете веднага огромната разлика между неговия начин на живот и ужасните сериозност, еднообразие и помпозност на нацистите. Никога не забравяйте: Хитлер е бил пълен въздържател — деформация, която обикновено носи много беди.

Силният индивидуализъм и понякога нахална ексцентричност на Чърчил му помагат да води битката. Но тези качества сериозно го подвеждат при изборите през 1945 г., когато прави грешката да сравни правителствените бюрократи на лейбъристите с Гестапо. По време на войната обаче те са абсолютно необходими.

В края на март 1944 г. го виждаме отново на снимка с карабина в ръка, като този път заедно с Айзенхауер приема парад на войските от Десанта в Нормандия. Този път той наистина е насочил оръжието. Сложил е карабината на рамо и дулото сочи съвсем безпогрешно към Франция. Облечен е в същия костюм на тънко райе, същото познато високо бомбе. Трудно ми е да повярвам, че това е случайно съвпадение. Изглежда, сякаш изиграва отново другия прословут кадър, направен четири години по-рано, този път с посланието: "Нали ви казах, че ще успеем!".

Качествата на Чърчил му позволяват да се изправи в защита на нацията. А друг важен момент от фактора Чърчил е, че той бива възприеман — повече от всеки друг политик — като самоизградил се човек: човек, чиято многолика политическа идентичност му дава възможност да разкъса усмирителната риза на партийните игрички.

Една от причините толкова да го харесват както десните, така и левите, е, че той започва кариерата си като социален реформатор, политик, който със сигурност може да претендира, че е извършил велики дела за работещите хора.

Глава единадесета

"Най-напредничавият политик на своята епоха"

Адолф Хитлер остава толкова впечатлен от фотографии на хотел "Мидланд" в Манчестър, че решава тази сграда един ден да се превърне в идеалния нацистки щаб на Острова — когато Британия бъде свалена на колене, а управляващата класа или е разстреляна, или отведена във вериги. Наистина мястото е впечатляващо: едромащабна фантазия, изпълнена в готическия стил от епохата на Едуард, изградена от светлочервени тухли, с 312 стаи, всяка със своя баня, ресторанти с много звезди, помещения за спа и машини за чай във всяка стая. Самият аз съм отсядал там няколко пъти и съм ползвал отличния румсървис в малките часове на нощта. Богатата английска закуска, която сервират, обикновено стига за цял ден.

Освен това в един период хотелът е временен адрес на Уинстън Чърчил. Именно тук идва той през 1906 г., когато се бори за избирателния район на Северозападен Манчестър, и тук обявява оттеглянето си от политическия живот. Навремето ги е нямало днешните морални претенции депутатите да имат "дом" в избирателния си район, а даже и през онези години — може би особено през онези години — хотел "Мидланд" е върхът на абсолютния лукс. Тогава той е само на три години, като изграждането му струва 1 милион лири, има свой собствен аудиториум и в очи се набива страхотният контраст с някои от районите на Манчестър, които тридесет и една годишният Чърчил иска да представлява.

Една студена зимна вечер той излиза на разходка в компанията на верния си секретар Еди Марш. Двамата се оказват в един бедняшки квартал, недалеч от "Мидланд", и Чърчил казва следните знаменателни думи: "Представи си какво е да живееш на една от тези улици — казва той, оглеждайки се наоколо, — никога да не видиш нищо красиво, никога да не ядеш нищо вкусно… никога да не кажеш нищо умно!".

Много хора го укоряват за тази забележка. Казват, че показвала снизхождение към бедните. Разкривала го като човек, който дотолкова е загубил връзка с реалния свят, че не може да си представи хората с ниски доходи изобщо някога да кажат нещо, което си струва да се чуе, и ги смята дотолкова невежи, че според него те не могат никога да хапнат нещо наистина вкусно.

Не знаем дали това са били точните му думи, макар че Марш едва ли би ги измислил; няма обаче съмнение, че този цитат помогна да се изгради схващането, че Чърчил винаги е бил малко нещо реакционер, привърженик на елита от старата школа.

В края на краищата това е човекът, който вярва в евгениката — един вид "социален дарвинист", който в различни периоди от кариерата си е настоявал за наказателни колонии за скитниците и стерилизация на "негодните". Той със сигурност е казвал, че човечеството е разделено на качествено различни "раси" — и то по начин, който днес смятаме за много съмнителен в интелектуално отношение — и за да опише чужденците, използва думи, които са били стандартни за онова време, но днес са табу.

Той примерно пише до Клементин, за да се похвали, че децата се трудят "като негри", за да подготвят Чартуел за завръщането й, а и решава изобщо да не обърне внимание на Китайско-японската война от 1930 г., като казва, че "не проявява никакъв интерес към кавгите на жълтите народи".

Чърчил е човекът, който иска да "бомбардира или подложи на картечен огън" "Шин Фейн", чиито представители днес са посрещани като драги гости на банкетите в Уиндзорския дворец. Той нарича болшевиките "бабуини" и обявява, че комунизмът е "ужасна форма на умствено и нравствено заболяване". Веднъж стига дотам да заяви, че "признаването на болшевиките е като да легализираш содомията" — едно схващане, което днес по-скоро е обърнато с главата надолу.

В днешно време никой не би поставил Чърчил на публичен пост във Великобритания — освен ако не смекчи тона, и то значително. Той например заявява, че да се правят отстъпки на Махатма Ганди — който сега се почита като бащата на съвременна Индия — било като "да даваш котешка храна на тигър" (особено неуместен израз, предвид факта, че Ганди е благочестив вегетарианец).

Колко по-"десен" изобщо може да бъде човек? Но това дори не е всичко: като министър на вътрешните работи през 1910 г., лейбъристите твърдят, че изпратил въоръжени войници срещу стачкуващите миньори в Тонъпанди в Уелс, а през 1911 г. с абсолютна сигурност лично разрешава армията да открие огън по протестиращите докери в Ливърпул. По време на общата стачка от 1926 г. използва цял батальон печатари и журналисти стачкоизменници, които произвеждат една творба на правителствената пропаганда, наречена The British Gazette, и предлага Би Би Си да бъде закрита до края на протеста, като заявява, че "малко пускане на кръв няма да дойде зле" и че иска транспортните работници да бъдат хванати "за гърлото". Неговият войнствен подход е остро осъден от лейбъристите и синдикатите, както и от тогавашните му колеги либерали.

Сега вземете всичко това накуп и си задайте въпроса дали този човек ви звучи като слабохарактерен левичар либерал! Да се забрани Би Би Си? Да се стреля срещу стачкуващите докери само заради това, че се бунтуват и трошат всичко наред? Наистина има някои страни от характера на Чърчил, които го карат да звучи подпийнал член на богаташки голф клуб. И все пак това е същият онзи Чърчил, който създава част от най-прогресивното законодателство за последните 200 години. Заедно с Лойд Джордж той заслужава титлата "Създател на социалната държава".

Неговите постижения през Втората световна война са толкова известни, че почти са засенчили приноса му като социален реформатор: един принос, който заслужава да бъде прославян и повтарян и в днешно време. Чърчил е силно повлиян от Лойд Джордж — всъщност този адвокат от Уелс е едно от малкото човешки същества, на които той е готов да свали шапка — но мерките, които въвежда, са си негови лични, задвижени от собствената му неукротима енергия.

Първата стъпка е през 1908 г. със законопроекта му за Занаятчийския съвет (Trades Board Bill), предназначен да помогне на нископлатените работници — предимно жени — които са заети в трудоемки професии. Те са наети в шивашките работилници в Ийст Енд в Лондон, в Лийдс и в Манчестър. Заплатите им в онзи период се подбиват от имигранти, особено от Източна Европа, а Занаятчийските съвети са създадени, за да определят правно обвързващи минимални работни заплати за определени работни места. Тази концепция е съвсем чужда на теориите на класическите либерали — последователите на Гладстон, които все още присъстват в кабинета. Но Чърчил и Лойд Джордж са "нови либерали" — или радикали.

Обяснявайки защо тази мярка е била необходима, Чърчил казва:

Зло е за нацията, че която и да било класа от поданиците на Нейно Величество може да получава по-малко от екзистенцминимума в замяна на тежкия си труд. Там, където имаме така наречените "тежки професии", там няма организация, няма паритет на договаряне, добрият работодател бива подрязан от лошия, а лошият — от най-лошия; заплатата на работника, чието препитание зависи от този бранш, се подбива от работник, който се захваща с този занаят като допълнителна дейност… там, където преобладават тези случаи, имаме условия не за прогрес, а условия за прогресивна дегенерация.

Това са аргументите, които и до днес се изтъкват в полза на осигуряването на заплата, достатъчна за препитание.

За да подпомогне в борбата с безработицата (по онова време тя е около 8 на сто — като няма почти никакви обезщетения за подпомагане на останалите без работа), той играе основна роля за създаване на първите борси по труда; в началото на 1910 г. двамата с Клементин посещават седемнадесет такива борси. Следващия път, когато видите офис на Jobcentre Plus, не забравяйте: Уинстън Чърчил даде началото на тези служби.

Той е човекът, който пръв нае на работа Уилям Бевъридж — автора на следвоенната "социална държава" през 40-те години на XX век; а самият Бевъридж отдаде почит на силата, с която Чърчил движи нещата в тази ранна епоха на реформи. Пишейки за първите борси по труда, Бевъридж заявява, че те са "поразителна илюстрация на това доколко личността на министъра в рамките на няколко критични месеца може да промени хода на социалното законодателство".

Освен това Чърчил е и родоначалник на осигуряването за безработица — предшественик на днешните социални помощи. Това е осигурителна схема, при която работникът внася 2.5 пени на седмица, работодателят също внася 2.5 пени на седмица, а данъкоплатецът додава по 3 пени на седмица. Резултатът е, че ако човек остане без работа или се разболее, а преди това е правил редовни вноски, той има право на обезщетение, което в днешни пари би било около 20 лири на седмица — не е много, но все пак е някакво начало. "Осигуряването впряга чудото на средните стойности в помощ на масите", казва той.

В дългосрочен план, разбира се, тези средни стойности не донасят никакво чудо. В днешно време данъкоплатецът се бръква дълбоко в джоба си, за да плаща социални помощи. Солидарният принцип е почти забравен, но днешната помощ за търсещи си работа безработни (Jobseeker's Allowance) е пряк потомък на схемата на Чърчил.

Всичко това е много спорна тема навремето и сериозно вбесява торите — но то не е нищо в сравнение с ролята му през Великата война за бюджета от 1909 до 1910 г. Т.нар. "Народен бюджет" на Дейвид Лойд Джордж е едно от най-значимите събития в съвременната британска история.

Той представлява открит опит за преразпределение на богатството. Той е агресивна атака срещу неравенството; ето защо неизбежно се тълкува като атака точно срещу благородниците и класата на земевладелците, от която произлиза самият Чърчил. Лойд Джордж иска да осигури парите за различните либерални схеми за социална защита, като повиши данъците на богатите и най-вече като наложи поземлен данък. Той настоява за данък от 20 на сто от печалбата при продажба на земя.

Торите реагират с дълбока враждебност, перовете от Консервативната партия заплашват да блокират бюджета. Чърчил обаче застава изцяло зад искането и двамата с Лойд Джордж решават да си партнират, кръстосвайки страната като участници в някакъв панаирджийски водевил.

И така, през 1909 година Чърчил се оплаква от несправедливото деление на земята във Великобритания. Разбира се, че трябва да има поземлен данък, казва той. Наскоро е пътувал до Германия (за да види германската войска по време на маневри и да се срещне с кайзера). Остава силно впечатлен, че класовото неравенство там далеч не е толкова подчертано, колкото в родината му. Вижда безбройни малки германски ферми, но няма зидове, които да разделят парцелите. Разликата с Великобритания е огромна. "Цялата тази картина те кара да се замислиш с какъв ужасен бич и бреме трябва да се примиряват нашите бедни хора — с паркове и дворци на благородническите семейства, които почти се сливат едни с други, като задушават селата и индустрията…"

Огромни паркове, смачкващи селата на бедните! Огромни дворци! Не е ли малко смехотворно да чуем тези думи от потомъка на рода от двореца Бленхайм? Мнозина смятат така и когато Чърчил предупреждава, че неравенството ще доведе до класова борба, кралят кара личния си секретар да пише специално до редакцията на Таймс, за да протестира. Но Чърчил не мирясва. Когато лордовете в горната камара се опитват да отхвърлят бюджета, той насочва огъня към една институция, в която пребивава доста сериозна група от собствените му роднини. През януари 1910 г. бюджетната криза все още не е приключила, а той описва лордовете като "оцеляване на един феодален режим, който напълно се е разделил от първоначалното си значение, една сила, която отдавна се е споминала и която сега се нуждае от съкрушителен удар от избирателите, за да приключи завинаги".

Вече е минал повече от век, откакто Чърчил осъжда този позор — да станеш член на парламента по правото на наследствеността — и въпреки това все още има наследствени перове в Камарата на лордовете. Това показва, че той е бил или чудовищно радикален, или далеч изпреварил времето си.

В края на краищата бюджетът все пак е приет след интригуваща конституционна битка. Кралят се съгласява, че ако е необходимо, ще произведе достатъчно перове от либералите, за да запълни депутатските банки в Камарата на лордовете и гласовете им да натежат над реакционните тори; при това положение перовете земевладелци решават да отстъпят. Лойд Джордж и Чърчил получават своето. Великобритания тръгва към продължилото вече цял век преразпределение на богатството.

Чърчил е нищо по-малко от левичар — поне в очите на торите — когато стъпва в Министерството на вътрешните работи. Той съкращава затворническите присъди, докато повечето му предшественици се опитват да ги удължат. Намалява използването на строгия тъмничен затвор. Създава разграничение в британските затвори между политическите затворници и "обикновените" престъпници — разграничение, което и до днес е трън в очите на мнозина от десните. На думи той наистина напада остро болшевизма и содомията, но когато става дума за прилагането на закона, той е олицетворение на милостивия човек. През целия си живот Чърчил показва добродушно безразличие към сексуалните предпочитания на хората (всъщност Еди Марш, неговата дясна ръка, е гей, както Чърчил със сигурност е знаел) и се опитва да ограничи присъдите за деяния, които по онова време се наказват като престъпни. Когато научава, че един човек е бил осъден на десет години каторжен труд заради содомия, той пише на своите служители: "Затворникът вече е излежал две страшни присъди от седем години каторга, едната за кражба на лимонов сок, а другата за кражба на ябълки. Не е изключено да се е сдобил с неестествените си навици в затвора". Този протокол показва естествения му инстинкт към великодушието и в същото време — варварския характер на правосъдието в Англия от времето на крал Едуард.

Когато торите го нападат, че е твърде мек към малолетните престъпници, той даже разиграва картата против елитните студентски клубове. Един, известен с десните си убеждения, консерватор на име лорд Уинтъртън го напада в Камарата на общините заради отказа му да хвърли в затвора няколко млади престъпници, на което Чърчил отговаря: "Исках да обърна вниманието на нацията… към онова зло, заради което 7000 млади момчета от по-бедните класи биват изпращани в затвора всяка година за престъпления, за които, ако благородният лорд бе извършил през колежанските си години, нямаше дори да му направят забележка". Можете да си представите как са кипнали някои от членовете на парламента при самата мисъл, че техните добре напоени със скъпо шампанско пиянски подвизи в университета се сравняват с най-обикновена престъпност — и то от човек, който дори не е бил в университета, камо ли да е удостоен с честта да бъде избран в клуб "Бълингдън". Повечето разумни хора, естествено, биха се съгласили напълно с Чърчил.

Що се отнася до отношението му към стачките и бунтовете, които предшестват Първата световна война, той е грубо нападан от съвременната Лейбъристка партия. През 1978 г. министър-председателят от лейбъристите, Джим Калахан, заявява, че семейство Чърчил било повело вендета срещу миньорите от Тонъпанди. Съвсем наскоро, през 2010 г., един градски съвет в Южен Уелс се опита да спре решението местната военна база да бъде кръстена на него, а и все още има лейбъристи в парламента, които ще ви кажат, че през 1910 г. Чърчил брутално е хвърлил армията срещу беззащитните работници. Това обаче са абсолютни нелепици.

Историческите данни показват ясно, че военните при Тонъпанди са действали с голяма въздържаност. Чърчил дори попада под приятелския огън на торите, задето бил твърде "мек" и не пускал военните да действат с подобаваща сила. Вярно е, че изпраща войски, за да овладее вилнеещите из Ливърпул докери през 1911 г., вярно е също, че срещу протестиращите се стреля. Но причиненото от тях унищожение е огромно: ситуацията е трябвало да бъде овладяна, макар че личните симпатии на Чърчил са на страната на стачкуващите, както и на страната на миньорите в Тонъпанди. "Те са много бедни, мизерно платени, а сега почти гладуват", казва той. По отношение на стачкуващите в Лондон докери той казва на краля, че "исканията им са съвсем реални и сериозното увеличение на заплатите, което са си осигурили, трябва да помогне за здравето им и удовлетвореността на една несправедливо потисната класа работници, натоварена, както се разбира, с жизненоважни функции в нашата цивилизация".

Нееднократно го виждаме в ситуации, при които все повече губи търпение от отношението на управляващата класа и застава на страната на синдикатите. По времето, когато е министър на боеприпасите през 1917 г., той е изправен пред стачка на работниците в оръжейните заводи на Клайд и реакцията му е да ги покани на чай и сладкиши в министерството. Решава проблема, като увеличава заплатите им с 12 процента. Внася в парламента Законопроект за боеприпасите, като целта е да се разрешат някои от наболелите проблеми на работниците, и заявява, че "нито един работник няма да бъде наказан за принадлежност към синдикат или участие в браншови спор".

Що се отнася до общата стачка от 1926 г., той със сигурност полага много усилия, за да разреши кризата, и то като основен участник в "помирителното крило" в подхода си към самия протест. През цялото лято и есента се опитва да накара собствениците на мини да приемат, че тяхната обедняла работна сила заслужава минимална заплата, като заявява, че капиталистите са "непокорни" и "неразумни". За пореден път си спечелва презрението на торите, които смятат, че той се опитва да попречи на правото на ръководствата на компаниите реално да управляват.

Примерите са толкова много. Ако искаме да оправдаем присъствието на Чърчил във великия пантеон на "левите" законодатели, бихме могли да добавим и намаляването на пенсионната възраст от 70 на 65 години (съвсем наскоро се наложи да се откажем от тази прекомерна щедрост), както и многократните му призиви за национализация на железниците, настояването му за еднократен огромен данък за военните спекуланти и въвеждането в британската индустрия на любимата за болшевишките профсъюзи от 70-те години на XX век "почивка за чай".

Добре, и какъв е той в крайна сметка? Време е истинският Уинстън Чърчил да блесне на сцената в цялото си достолепие. Дали е червен… или син? Има една строфа от Гилбърт и Съливан, в която се казва: "Всяко момче и всяко момиче, / родено на този свят, / е или малък либерал, / или пък малък консерватор". (Every boy and every gal / That's born into the world alive / Is either a little Liberal / Or a little Conservative.)

Фабианците Сидни и Беатрис Уеб го венцеславят като най-прогресивния политик от своята епоха. В същото време обаче неговият колега и либерален депутат Чарлз Мастерман го провъзгласява за "натурален и непроменим представител на торите". Няма как и двете становища да са верни, нали?

Разбира се, имало е и днес има много хора, които обясняват тази мистерия много простичко: че е бил "фурнаджийска лопата" и е казвал толкова много различни неща в различните моменти, че — по думите на Бийвърбрук — накрая е имал всякакви мнения по всеки отделен въпрос. Или както се изразява Аскуит: "Уинстън няма никакви убеждения".

Не съм сигурен, че бих придавал голямо значение на критиките от заблеяния Аскуит — един човек, който на няколко пъти набутва Чърчил в тежки изпитания и който по време на заседанията на кабинета се занимава да пише патетични любовни писма до Ваниша Станли, и който често е толкова пиян, че се налага Чърчил да поема и неговите отговорности. Кариерата на Чърчил обхваща огромна част от британската история. Той заема високи постове почти постоянно от 1905 до 1922 г. — един седемнайсетгодишен период, който без съмнение засенчва повечето съвременни политици: и все пак това е само първият му период — още преди да е станал финансов министър, да не говорим за министър-председател.

Разбира се, че понякога казва неща, които сякаш противоречат на вече казаното от него като реакция на друг проблем, в друга епоха. Но онези, които го обвиняват в политическа изменчивост, подценяват дълбочината и изтънчеността на неговата политическа мисъл. Моето лично мнение е, че Чърчил има много ясна политическа идентичност и непроменим набор от принципи.

Той е едновременно реакционер и либерал, защото по същество си остава смел и предприемчив представител на викторианските виги. Той вярва във величието на Великобритания, в империята и в запазването на установения ред на страната, в която е израснал. Освен това вярва в науката и техническия прогрес, както и че правителството може и трябва да се намеси, за да помогне за подобряване на състоянието на хората.

Но преди всичко той смята, че има връзка между тези две цели — насърчаването и запазването на Великобритания и на империята и насърчаването и защита на благосъстоянието на хората — и че втората цел ще подпомогне за изпълнението на първата. Това е същността на странната комбинация между виги и тори, която той представлява.

Помислете си само какъв живот е видял около себе си, когато е излязъл на разходка от хотела онази зимна вечер в Манчестър. През 1902 г. той чете Сийбом Раунтрий за съдбата на бедните в Йорк и споделя, че е от прочетеното "косата ми се изправи". През 1906 г. демографският бум сигурно само е увеличил мизерията в гетата на Манчестър.

Двамата с Марш виждат къщи, в които няма течаща вода, няма канализация, а семействата са натъпкани по десетима в една стая. При тези условия всяко родено дете има шанс не повече от едно към четири да доживее първия си рожден ден. В тези гета Чърчил вижда хора, които не са просто "сравнително бедни" — трайната бедност в смисъла, в който ние я разбираме; те са абсолютно бедни: убийствено, смазващо, безнадеждно бедни, в смисъл че са лишени от придобивки, които и най-бедните хора в наши дни приемат за даденост.

Сийбом Раунтрий има много стриктни критерии да определи кой може да се нарече беден. Според него човек може да се класифицира като "беден" само ако не може да си позволи абсолютно никакъв вид транспорт, тоест трябва да ходи пеша, ако иска да посети роднини или да отиде в провинцията. Да си беден, означава да не можеш да си купиш пощенските марки, за да пишеш писма; да не можеш изобщо да си позволиш тютюн или алкохол, да нямаш пари за кукли или стъклени топчета, или бонбони за децата си, да нямаш пари за дрехи, освен за най-основните. За да се класифицира човек като "беден", той не трябва да може да си позволи да пропусне дори един работен ден. Ето такова е било бедното градско население, когато Чърчил започва политическата си кариера — то живее в мръсотия и мизерия, която би била немислима днес. И това население представлява 25 процента от общото на страната.

Когато Чърчил прави този коментар за живота им, той всъщност споделя собствения си шок от огромната пропаст между техния живот и неговия и се опитва — доколкото изобщо е възможно — да се постави на тяхното мизерно място.

Той има най-различни причини да мисли за тях и да иска да помогне. Част от тези причини са егоистични, други — не толкова. Най-интересното, най-мистериозното в размишленията за мотивите на всеки политик е да се опиташ да определиш кое е идеализъм и кое собствен интерес. Често отговорът е смесица между двете.

Той иска да направи нещо за положението на бедните, защото, както вече казах, вярва в Британия и в империята. Чърчил е видял как германските системи на paritatisch — сътрудничество между господари и работници — дават плодове и като всички членове на британската управляваща класа той вижда нарастващата индустриална мощ на Германия. Той вижда, че британската икономика има нужда от работна ръка, която е във форма, здрава и мотивирана, за да може страната като цяло да е конкурентна.

Той се е бил във войната с бурите и знае, че през 1899 г. офицерите, набиращи мъже за армията, са били просто смаяни от откритието, че 50 на сто от доброволците от работническата класа са просто негодни за войници — заради прекарани в детството заболявания или недохранване. Чърчил иска армия, която е физически годна да защитава цяла империя.

Нещо повече — той иска да подобри положението на бедните като политическа предпазна мярка, тъй като вижда, че ако бедните хора продължават да бъдат толкова унизени, те в един момент ще се вдигнат на бунт. Ранните години на XX век са период на тревожна политическа нестабилност. Провеждат се множество стачки, много от тях придружени с насилие, с непрекъснати битки между работниците и полицията.

Ленин казва, че през 1910–1914 г. духът на революцията броди из Англия. И той е напълно прав, а Чърчил е точно обратното на революционер. Той знае колко несигурна е позицията на малцинството, към което самият принадлежи. "Това беше светът на малцината — казва той за обществото, в което е израснал, — а те наистина бяха много малко на брой." Или както би се изразил самият той, никога в полето на социалния конфликт толкова малко хора не са дължали толкова много на толкова много.

Той е радикален именно защото е консервативен. Той знае онова, което знаят всички разумни тори: единственият начин да запазиш нещата същите, е да ги промениш; или ако цитираме Бърк, една държава без средствата за каквато и да било промяна няма и средства за опазването си. Той схваща това много добре. Той съзира, че единственият начин да бъде успешен и ефективен реакционер, е да бъде достатъчно либерален. Както казва Чарлз Мастерман: "Той искаше в Британия да се постигне състояние, в което добронамерените висши класи отпускат блага на здравомислещата и благодарна работническа класа". Което, между другото, и до днес е неизказаната позиция на доста от добродушните съвременни либерали.

А ето я и последната причина Чърчил да подкрепя социалната реформа. Той не го прави само в интерес на икономиката и армията, и империята, и разбира се, в интерес на самите бедни. Той го прави, защото това е в интерес на Уинстън Ленърд Спенсър-Чърчил. От самото начало на политическата си кариера той непрекъснато "триангулира" — разработва центристка позиция, която му дава възможност да намери възможно най-широка подкрепа. През 1902 г. пише, че отговорът на политическите проблеми на страната е една голяма центристка партия, която е "свободна още от самото начало от жалкия егоизъм и безсърдечието на консерватизма, от една страна, и от слепите апетити на радикалните маси, от друга". По друг повод той заявява, че важното е да бъде "консервативен по принцип, но либерал по симпатия".

Това е отчасти начинът, по който той разбира света, и отчасти позициониране. Той вижда, че сам може да олицетвори тази странна коалиция. Вижда как може да се окаже гигантският обединител, колосът, който успява да прекрачи между двете непримирими страни. Той мечтае за тази роля от самото начало. Втората световна война му дава реалната възможност да направи мечтата действителност.

Несправедливо е да се твърди за Чърчил, че обръщал позициите си според посоката на вятъра. Ако не друго, той поне демонстрира по-голяма последователност от самата партия на торите. Когато пише до Хю Сесил в така прочутото и така и неизпратено писмо от 1904 г., в което казва, че мрази консервативната партия и "хората в нея, и нейните методи", това е до голяма степен, защото торите към онзи момент са се отказали от каузата на свободната търговия — която се смята много важна за осигуряване на евтина храна за бедните градски жители. Торите всъщност изоставят концепцията на баща му Рандолф за "консервативна демокрация", която изисква точно това: коалиция между богатите класи и трудещите се.

Той е привърженик на свободната търговия повече или по-малко без никакво отклонение (ако изключим разколебаването му през 1931 г., както и някои незначителни протекционистки прояви като налагането на мито върху вносните американски филми) и се връща към партията на торите едва след като те самите се завръщат в свободната търговия. Той не е само привърженик на свободната търговия, той е и капиталист. Както сам казва през 1924 г., "съществуващата капиталистическа система е в основата на цивилизацията и единственото средство, чрез което многолюдното съвременно население може да бъде осигурено с жизнените си потребности". Той се изказва неведнъж срещу безсмисленото преследване на богатите. Но вярва в капитализма с човешко лице, или "състрадателния консерватизъм".

Още в зората на кариерата си Чърчил се очертава като човек, решен да намали страданието, което свободните пазари и капитализмът могат да причинят. Да, наистина е остър противник на бунтовници и стачкуващи, но освен това е известен като помирител, като използва своя чар и прониква и до най-дребните подробности, за да намери съгласие.

През 50-те години тази негова гъвкавост започва да се превръща в проблем. Страната е по-богата, отколкото е била, когато Чърчил тръгва в политиката. Пропастта между богатите и бедните е значително намалена. Казват, че второто премиерство на Чърчил е било твърде лежерно към нарастващото господство на профсъюзите, което създава "склеротичната" ситуация на 60-те и 70-те години на XX в.

Но ако мислено се върнем към състоянието на страната в годините преди Първата световна война, веднага ще видим, че за онова време инстинктите му са били правилни. Вижте разрухата в Европа през 20-те и 30-те години на XX в: смъртоносната комунистическа революция в Русия, други комунистически въстания в Източна Европа, а след това и вълната от фашистки диктатори в целия континент.

Едва ли има и една държава, която не претърпява сериозен катаклизъм или грубо погазване на конституционния ред. Италия си има Мусолини, Португалия преживява Салазар, Полша има своя Пилсудски, Австрия — Долфус, Германия си има Хитлер, а Британия си има добродушния стар Стенли Болдуин, който изглежда като началник на банков клон в провинциално градче.

Най-различни фактори попречиха на Британия да сподели съдбата на своите континентални съседи. Страната не е била нападана в продължение на почти цяло хилядолетие. Нейните институции имат по-дълбоки корени. Парламентарната демокрация отдавна има традиции. Англичаните са изобретили крикета и така нататък. Но със сигурност в тази смесица трябва да добавим мъдростта и далновидността на младия Уинстън Чърчил и неговия приятел Лойд Джордж; те съзират, че е време да се погаси недоволството, да се потуши гневът на бедните, да се предотврати бунтът, като се осигури първата в историята финансирана от държавата реакция на очевидната социална несправедливост, която ги заобикаля.

В този смисъл може да се твърди, че той помага да се спаси Британия от фашизма неведнъж, а два пъти. Важна е тази негова разходка из бордеите на Манчестър през 1906 г. Отидете там днес и ще видите шикозни малки барове и модерни млади хора, облечени като манекени, които, изглежда, работят в многото технологични компании в града. Попитайте ги какви са техните политически убеждения и сигурно отговорът ще бъде някакъв вариант на капитализма с човешко лице.

Чърчил предприема тази стратегия не само защото тя е подходяща за империята или икономиката, или за него самия като политик, а защото наистина е състрадателен по природа. Той никога не е бил грубиян и мерзавец, независимо какво твърдят лейбъристите.

Има и още нещо в духовната му нагласа, което си струва да споменем. Това е един въпрос, който е в центъра на целия дебат за Чърчил и до ден днешен. Трябва да сме абсолютно сигурни в чистите му мотиви, когато се подготвя да поеме кормилото на страната през 1940 г.

Искам да кажа, че трябва да знаем какви са неговите мисли и чувства за този първичен акт, в който вероятно се е зародило човечеството, но който изглежда тъй далечен на разглезеното мое поколение. Има хора (може би мнозина), които твърдят, че важна част от фактора Чърчил е неутолимото му желание да воюва.

Глава дванадесета

Няма слава в клането

Войната е баща на всичко, казва Хераклит. Войната със сигурност е баща на героя Чърчил. Но дали самият Чърчил е бил баща на войната? И дали той наистина е бил толкова невъздържано и дори радостно готов да води битки, както твърдят някои?

Нека се върнем обратно към "войната, която трябва да сложи край на всички войни". Датата е 9 август 1918 г. и макар че в онзи момент никой не го вижда по този начин, най-срамната война в човешката история е напът да влезе в последните конвулсии на масовото клане. С помощта на 600 танка Британският експедиционен корпус е пожънал ослепителни победи в Амиен, като преминава през бодливата тел и гази през калта и разкъсаните трупове цели… чакайте да видим… цели осем мили само за един-едничък ден. Хиляди германци са убити, хиляди пленени.

Както често по онова време, сварваме Чърчил във Франция, отседнал в Шато Вершок. Привидната причина е той да може лично да наблюдава разпределението на боеприпасите — каквато е работата му като министър на боеприпасите. Всъщност обаче вероятно е там, защото не може да понесе мисълта, че е далеч от центъра на събитията. Движи се с кола към щаба на Четвърта армия и преминава край пет хиляди пленени германци: очите им още са празни от преживения шок, главите са сведени, кожата им още е почерняла от взривовете. Докато ги подминава, Чърчил отбелязва, че "не може да не ги съжали в окаяното им тежкото положение и след като са вървели толкова мили през бойното поле без храна или почивка, и то след като са преживели ужасите на битката".

Това може да прозвучи малко странно. Британските успехи са забележителни — но няма никаква причина да се смята, поне през август 1918 година, че те са решаващи. Самият той не е оптимист за продължителността на войната и предрича, че тя няма да свърши преди 1919 година. Германците все още имат сили да причинят огромни беди на британците. И всъщност това и правят до самия последен ден на войната.

Гледката на толкова много победени и пленени вражески войници би трябвало да го изпълва с бодрост, с огромно удоволствие, че германецът най-сетне е обърнат в бяг. Вместо това обаче той им съчувства в тяхното нещастие. Става все по-ясно, че изгледите за изхода на войната не са в полза на германците. Берлин наистина губи войната, вече почти напълно е победен — а Чърчил реагира по начин, който споделят само добрите политици.

В него няма никакво желание за отмъщение. Там, където другите политици са дребнави, той е великодушен. Когато те искат възмездие, той настоява за мир. През ноември 1918 година, на единадесетия ден от единадесетия месец, германците подписват примирието. Страната е потънала в хаос. Кайзерът е избягал, върлува тежък грип, комунистически бунтове парализират градовете — отчасти в резултат на британската блокада на германските пристанища, където цялото население е на прага на истински глад.

Една ноемврийска вечер Чърчил се оказва на вечеря в Лондон с неговите приятели — Ф. Е. Смит, главния прокурор, и Лойд Джордж, премиера. Донасят им новината за глада в Германия. Лойд Джордж иска да остави бившия враг да страда, Чърчил казва, че незабавно трябва да се изпратят дванадесет кораба с хранителни припаси.

Лойд Джордж заявява, че трябва да застрелят кайзера. Чърчил твърдо отказва. Четири месеца по-късно, през 1919 година, положението в Германия е още по-лошо — а Чърчил се оплаква пред Камарата на общините, че е отвратително да се използва гладът като оръжие срещу жени, деца и старци. Настоява блокадата да се вдигне възможно най-скоро и да се подпише мирен договор с Германия.

Накрая се подписва Версайският договор — с британски искания за огромни и на практика непосилни репарации от Германия. Чърчил влиза в противоречие с Лойд Джордж и Удроу Уилсън, президента на САЩ, тъй като вижда глупостта на стореното. Условията на договора са прекалено тежки. "Икономическите клаузи на Версайския договор са зли и глупави до степен, която ги прави очевидно безсмислени", казва той по-късно. Това не е само далновидно, то ни казва много неща за характера и инстинктите му.

В предговора към написаната от него история на Втората световна война Чърчил ни дава своята известна максима, че една нация трябва да покаже "по време на война решителност; по време на поражение — бунтовен дух; при победа — великодушие, а по време на мир — добра воля". И това не са само думи. Те наистина ни разкриват какъв е бил той самият. Една от най-тежките клевети, насочвани някога към Чърчил, е, че той е твърде войнствен, кръвожаден, агресивен, че буквално сумти и диша тежко, рие земята и върти очи като див бик при самата мисъл, че има и най-малката възможност за военна схватка.

Лесно е да се види защо хората са останали с такова впечатление за него. Присвийте очи за миг и се опитайте да си спомните наистина великите събития от първата половина на двайсети век — която можем да наречем "Чърчиловата епоха". Всичко е в сянката на Първата и Втората световна война, двата най-срамни и разрушителни конфликта, в които е било въвличано човечеството. Първата световна война оставя общо 37 милиона жертви по целия свят, включително около един милион британци. Цяло едно поколение талантливи млади мъже е ликвидирано по полетата на Фландрия — много от тях разкъсани на парченца или зарити в гигантски анонимни костници като тази при Вердюн.

Втората световна война погубва още повече — 60 милиона мъртви, от които половин милион британци. Британия е била физически и емоционално смазана. Страната е загубила една четвърт от своето богатство. И когато се вгледате в мащаба на тези катастрофи, ще трябва да си зададете въпроса кой е бил зад руля по това време. До степен, която почти сме забравили в днешно време, Чърчил е важен участник не само в единия конфликт, но и в двата. И наистина, отдалечавайки се от нас във времето, те изглеждат все повече като едно и също събитие. Битките се водят на едни и същи места, по един и същи начин, причините са сходни, а в нашия, британския, случай всичко се оглавява от един и същи човек. През тези единадесет години на касапницата той формира политическия и военния интелект на нацията, която започва века като най-голямата военна сила на земята; и която доживява края на Втората световна война с почти всичко в жестоко намален мащаб — с изключение на репутацията на министър-председател. Той е човекът, който подготвя флота за Първата световна война и който замисля и насърчава единствения стратегически принос на Британия (който завършва в още по-голяма катастрофа). Той лично ръководи действията през Втората световна война, и то по начин, който ни се струва доста смахнат в днешно време.

Чърчил води страната по време на война и точно заради това му излиза име на войнолюбец — човек, който толкова се радва на войната, че едва ли не помага да се провокира конфликтът, който го прави толкова известен. Именно такова е съмнението на съпругата на един консерватор, която пише, че той е досущ като Гьоринг, воден от жажда за кръв. Такъв е и страхът на депутат от Консервативната партия, който пише през 1934 г., че Чърчил е изключителна личност — "човек с такава сила, че представлява определена опасност за мирните решения на много проблеми, пред които тази страна е изправена".

Днес ние мислим за него като за въплъщение на моралната правота — човек, който е имал смелостта да се опълчи срещу тиранията и въпреки това да остане добронамерен, хуманен, демократичен, весел, дълбоко човечен и истински англичанин в своята умереност. Това е в общи линии вярно, но в навечерието на войната той излъчва за много хора някаква тъмна харизма, сатанински оптимизъм за възможностите, родени от насилието; и дори и днес има хора, които вярват, че под веселия образ се крие истински Дарт Вейдър — или може би дори император Палпатин.

Не бе толкова отдавна, когато в списъка с бестселъри на Ню Йорк Таймс се появи една любопитна филипика от Пат Бюканън, в която той обвинява Чърчил във "войнолюбие" през 1914 г. и привежда аргумента — ако можем да го наречем така — че Британия е трябвало просто да седи със скръстени ръце през 1939 г. и да гледа как нацистите поробват останалата част от Европа. Бюканън казва, че Чърчил е далеч по-милитаристичен от кайзера или някой от послушните му юнкери, и добавя (може би правилно), че през 1914 г. "Чърчил вече е видял повече война, отколкото който и да е войник от германската армия".

Или пък нека погледнем възгледите на друг един консерватор от динозавърското поколение, сър Перегрин Уърсторн, бивш редактор на Сънди Телеграф, който неотдавна написа: "рядко е имало държавник, който толкова талантливо да прославя войната и да е изпълнен с толкова неприлично желание за водене на война като Уинстън Чърчил. Всички негови творби демонстрират любовта му към войната, разнасят нейната слава и не обръщат внимание на ужасите й". Сър Перегрин има право да бъде уважаван; той действително се бие във Втората световна. Но се страхувам, че възгледите му някак се разминават с реалността — или поне с комплексността на природата на Чърчил.

Съгласен съм с това: войната наистина му носи вълнение. Чърчил има една естествено емоционална и романтична реакция към драмата, към мащабите на събитието. Когато сър Едуард Грей изнася речта си пред Камарата на общините на 3 август 1914 г. — в навечерието на Първата световна война, когато лампите угасват в цяла Европа — Чърчил заплаква. Министър-председателят Аскуит отбелязва това му настроение, при това с известно неодобрение: "Уинстън е облякъл военните одежди и копнее за една истинска морска битка… всичко това ме изпълва с тъга". Малко по-снизходително реагира съпругата на Аскуит — Марго, която казва: "Уинстън копнее да е в окопите — мечтае за война, голяма, жизнерадостна, даже щастлива. Той е роден войник". Чърчил даже изтърсил пред Марго, че смятал войната за "сладка" — като веднага след това я моли да не споделя с друг тази забележка — и даже е чут да казва, че мирът е последното нещо, за което би се молил. Много други отбелязват неговата енергия, отскока в походката му, блясъка на целеустременост в очите му.

Безспорно е вярно, че Чърчил обича войната в този очевиден смисъл че без война не може да има и слава — няма реална възможност да подражава на Наполеон, Нелсън или неговия праотец Марлборо. Той знае как войната и нейните рискове са издигали други мъже и са обвивали с цветовете на славата съвсем ежедневните им дела. Ето защо, още като младеж, той е готов да се хвърли с главата напред в битката — като същевременно с крайчеца на окото си следи как вестниците ще отразят участието му. Войната пуска адреналин в кръвта му и разбира се, когато се бие — когато кръвта шуми в ушите му — той иска да удари врага колкото може по-безмилостно. Още в "Хароу" съдиите по фехтовка отбелязват склонността му да напада напористо. Чърчил вярва — и то съвсем правилно — че когато влезеш в битка, трябва да накараш врага да знае, че губи, и да му набиваш това в главата по всякакъв възможен начин. При упражняването на насилие той наистина е безмилостен.

Съвсем скоро проведохме дълбокомислен международен дебат за ползваните от съвременна Сирия химически оръжия — една практика, която всички съвсем правилно осъдиха остро. По време на този дебат обаче едва ли някой се сети да спомене ролята на националния ни герой в насърчаването на използването на отровен газ по време на Първата световна война. Той първо иска газова атака срещу турците при Галиполи, а една от най-големите му заслуги като министър на боеприпасите е да осигури — в рамките само на един месец през 1918 г. — една трета от снарядите, изстреляни от британски оръдия, да са заредени с иприт. Той е такъв горещ привърженик на газа като оръжие, че генералите му трябвало буквално да го усмиряват да не настоява за използването му и през Втората световна война.

Чърчил не само изпраща хиляди да умрат при Галиполи ("баща ти уби моя край Дарданелите", както казва един съученик на сина му Рандолф в "Итън", когато той пристига в училището). Чърчил нарежда разрушаването на френския флот през 1940 г., той заповядва масирани бомбардировки на Германия — изобщо Чърчил взема решения, които един съвременен политик би определил като немислими — и прави всичко това с въодушевление и самочувствие. И все пак няма как да не е очевидно, че има огромна разлика между човек, който се бие с всички сили, когато е нападнат, и друг, който е толкова войнствен, че той самият става причина за конфликта. Има разлика между агресия и съпротива; или поне между атака и контраатака.

Разбира се, че той е търсил лична слава през последните имперски войни на викторианската епоха. Това обаче не означава, че е одобрявал каузите, за които се бие. Нека си спомним отвращението му от начина, по който Кичънър се отнася към гроба на Махди, или пък атаката му срещу "престъпната и страхлива" война на северозападната граница. Той мрази непровокираните от нищо империалистическа агресия и шовинизъм. Не вярва във войната единствено и само заради колониалната експанзия. Тези либерални възгледи той пренася от викторианските бойни полета в правителството от епохата на крал Едуард.

Една сутрин през февруари 1906 г. той работи в кабинета си като заместник-министър в Колониалната служба, когато внезапно го прекъсват. Отвън чака посетителка. Еди Марш се е опитал да я отпрати, но тя настоява. Гостенката се оказва висока, доста хубава жена на име Флора Лугард — нещо като Бодичея на Британската империя. Бивш редактор на Таймс за колониите, тя всъщност е едноличен автор на името Нигерия, което използваме и до днес за тази огромна страна, и е прочута с упорития си и чепат характер. Малко преди срещата, за която разказвам, се омъжила за печално известния навремето касапин на туземци на име сър Фредерик Лугард, а основната цел на идването й е да каже на младото "момче" (както тя описва Чърчил) как, по дяволите, се управлява Западна Африка. А ето го и правилният отговор според мисис Лугард: да даде територията като владение на мъжа й и на нея самата, за да могат да се развихрят така, както си знаят: понякога от Лондон, понякога на място, но винаги с щедро използване на най-добрите и най-добре смазани модерни оръжия.

Лугард обаче установява, че "момчето" знае точно коя е тя и знае всичко за мъжа й. Вече го е впечатлил начинът, по който постъпва мустакатият сър Фредерик: подпалените сламени колиби, хилядите беззащитни туземци, избити от снаряди и куршуми. Чърчил вече е писал, че тези кръвопролития са "абсурдни и обезпокоителни". "Цялото това предприятие вероятно ще бъде погрешно разтълкувано от хора, незапознати с имперската терминология, като криминално убийство на местните жители и заграбване на земята им", казва той. Затова обяснява на Флора Лугард — при това доста учтиво — че не одобрява подхода й. И така започва една идеологическа война. Той отхвърля плана семейство Лугард да бъдат "цар и царица" на "знойна Русия" в Западна Африка. Лугард набързо е изпратен в Хонконг. Флора Лугард протестира пред всеки, който е готов да я изслуша, че Чърчил греши; че властта произтича от дулото на пистолета, че нейният начин е единственият, по който може да се управлява място като Африка.

Чърчил заявява, че няма смисъл да се държат насила такива големи територии в Нигерия и че е готов да изведе британските войски оттам. Той със сигурност вярва в империята — и анексира част от Кения, когато се намира там през 1907 г. Само че го прави с молив в ръка, а не с оръжие. Той не се застъпва за завоевателни или агресивни войни — и със сигурност такава цел не може да бъде приписана на Британия нито през 1914, нито през 1939 г.

Вярно е, че Чърчил лично ръководи укрепването на флота точно преди Първата световна война — и решението му се оказва съвсем правилно. Но той не влиза в политиката като милитарист. През 1901 г. първата му реч в парламента кара мнозина тори скептично да повдигат вежди, защото звучи доста странно в защита на южноафриканските бури. "Ако аз бях от бурите, които са на бойното поле — казва той, — а ако бях от бурите, то със сигурност щях да се сражавам на бойното поле…" "Какви ги дрънка? — шепнат си от банките на торите, въртейки учудено очи. — Щял да се бие срещу нас, така ли?"

Още от самото начало Чърчил не одобрява прекомерните военни разходи — също като баща си — и от 1908 г. повежда кампания срещу увеличените разходи за бойни кораби, за да могат да се отделят повече пари за социални програми. Когато влиза в Адмиралтейството, той, естествено, променя тона по отношение разходите за отбрана: също като повечето министри и Чърчил попада в плен на желанието да се застъпва за собствения си ресор, а и по онова време проблемът с германската експанзия вече е очевиден. Отново Чърчил обаче прави всячески опити да намали малко скоростта в главоломното препускане към истинска война. Именно той предлага "ваканция" на военноморските сили — мораториум и от двете страни върху изграждането на бойни кораби.

Даже вече на прага на войната, пак той решава да направи лично посещение, за да убеди германския началник на флота, адмирал Фон Тирпиц, да намали темпото. От Министерството на външните работи обаче не го пускат. В самото навечерие на катастрофата Чърчил настоява за среща на европейските лидери — в такъв формат, който самият той по-късно ще кръсти "среща на високо равнище" — за да се постигне мирно решение.

Чърчил нито е мечтал за война, нито виждал слава в масовото клане. Когато се връща у дома след окопите през 1916 г. — видял какви ли не ужаси със собствените си очи — той се изказва пред Камарата на общините с отвращението на истински пацифист. Видял е мизерията и гробовете, разхвърляни безредно между окопите. Негова е задачата да пише с тежката вест до вдовиците на момчетата, които са загинали. Видял е ритъма на убийствата, равен като този на метроном. "Какво точно се случва, докато ние тук отиваме на вечеря или вкъщи, или си лягаме? — пита той своите колеги в парламента. — Близо 1000 души — англичани, британци, мъже от нашата раса — се превръщат в снопове от кървави парцали!"

Чърчил никога не е искал още една война, защото видяното му стига за цял живот. През 1919 г., като държавен секретар по военните въпроси, той се опитва да намали военните бюджети, като въвежда "десетгодишното правило": британското правителство да действа съгласно предположението, че през следващите десет години в Европа няма да има нова война. Вече като финансов министър, през 1920 г. той отново води кампания срещу разходите за отбранителни нужди, този път има и пряката власт да нареди намаляването на тези бюджети. Дотолкова, че в края на 30-те години на XX век привържениците на Чембърлейн продължават (несправедливо) да се опитват да хвърлят върху него вината за това, че страната не е подготвена.

В края на 30-те години на XX век той самият, естествено, вече призовава колегите си да харчат повече за отбрана, за да отговорят на експанзията на немските Луфтвафе. Но в никакъв случай не може да се опише отношението му като войнствено или кръвожадно, още по-малко като трепетно очакване войната да започне. Той говори като Касандра, като човек, който е съзрял костница в бъдещето. При чешката криза от 1938 г., след като Идън е подал оставка, той цяла нощ не може да заспи. "Видях слънчевите лъчи бавно да пълзят през прозореца и съзрях в съзнанието си образа на смъртта."

Историците и до днес продължават да обсъждат причините за Първата световна война, а истината е, че нито една европейска държава не излиза по-силна след този катастрофален епизод. Едно твърдение, което можем спокойно да направим, е, че Уинстън Чърчил не е един от виновниците и че вината идва най-вече — макар, разбира се, по никакъв начин не изцяло — от Германия и германския милитаризъм и експанзионизъм. Каквото и да се е случило в Сараево през 1914 г., то по никакъв начин не е оправдание за нападение от страна на кайзера върху Белгия и Франция. Великобритания няма абсолютно никакъв друг избор, освен да следва правилата на 500 години външна политика и да се опита да възпре една-единствена сила да доминира целия континент.

Втората световна война е причинена почти изцяло от маниакалния германски водач и параноичното му желание за отмъщение. Няма нито едно смислено доказателство в полза на полемистите, които поставят на равна нога в морално отношение Чърчил и кайзера или Чърчил и Хитлер. Чърчил се опита да избегне войната. Той се бори срещу нея.

Още една интересна и привлекателна негова черта е огромната енергия, която хвърля не само за да се опита да избегне войната, но и в създаването на технически и научни нововъведения, които да намалят въздействието й върху човека.

Войната наистина е баща на много неща, но ако говорим за Чърчил, при него важи по-скоро поговорката "Неволята учи".

Глава тринадесета

Ходещите кораби

Изпълнен съм със странно чувство, докато се разхождам през гората този следобед — донякъде, защото е толкова лесно. Няма какво да ме спре. Просто свалих завъртяната тел от вратичката и ето, вече се разхождам през горичката, в която бродят духове.

Птиците пеят гласовито, дърветата пускат нежните си листа. Наоколо няма жива душа. Намирам се в гората Плугстерт в южната част на Белгия, недалеч от френската граница, и докато крача бавно през покритите с мъх проходи между дърветата, си мисля как ли е изглеждало тук преди сто години.

Навремето тази гора е била много известна във Великобритания. Почти всеки читател на вестник е знаел нейното име — или по-скоро името, което войниците й дали. Наричали я "Плъгстрийт" на Западния фронт. Преди век дърветата са били до дъно посечени от снаряди, клоните били натрошени, птиците мълчали, а почвата била замърсена с експлозиви и други отрови. Именно тук подполковник Чърчил се появява от нощните си скитания и често плаши останалите момчета от патрула, като умело имитира тръбния вик на "малко слонче".

Виждам останките от окопите, които сега са пълни със застояла черна вода. Сигурно войничетата са се придвижвали предпазливо към осакатената вече гора, а в някои нощи командващият офицер е отивал — понякога съвсем сам — до "ничията земя", досущ до германските линии.

Сега тук няма ничия земя. От картата мога да се ориентирам къде е била — една тъничка ивица, която пресича нивите от север на юг. От едната страна са били прочутите Белгийски синьо-бели говеда с техните dikbil, прочутите "двойни" задници, от които стават най-добрите стекове.

По-далечната нива е изорана — тежка кафява почва, засята с онова, което в Брюксел са решили, че тази година носи най-добра печалба. Между нивите има пътечка, покрита с филц, която води — поне според моята карта — до германските фронтови линии. Решавам да се върна със старата тойота.

Време е да извърша военна маневра — един подвиг, който отнема на Чърчил и на британската армия цели пет ужасни години. А аз ще го направя за не повече от минута. Запалвам джипа. Поставям лоста на скорост. Пийвам глътка "Стела Артоа", за да успокоя малко нервите, и с друсане потеглям бавно напред.

Отначало подскачам през дълбоките коловози; после стигам до асфалта. Карам с двайсетина километра в час, после трийсет, четиридесет. Минавам през старите окопи и кратери, минавам през бодливата тел, без нищо да ме спре. Снарядите, куршумите — нищо не може да спре полетялата напред тойота и нейния две и половина литров двигател.

От двете страни на линията каталясали мъже първо надничат от своите кални окопи, за миг се споглеждат стреснато, изпълнени с подозрение, а след това се вдигат и тръгват на "ура". И ето, вече сме приключили даже преди човек да може да се зарадва на постижението. Достигнал съм германските линии и докато те се мъчат да реагират някак, аз вече съм се врязал в позициите им — минал съм край обоза и палатките на лазарета, а около мен ужасени германци грабват паникьосано оръжието си и се изнасят с бясна скорост от тоалетните.

Изсвирвам триумфално с клаксона и съвсем необезпокояван, правя обратен завой. Изоставям армията на кайзера и потеглям от изток на запад, същите тези смешни 500 метра, към гората Плугстерт. На връщане спирам някъде по средата. Паркирам на ръба и навлизам пеша в изораната нива. Точно тук е лобното място на много тежки машини.

Ето защо. Виждам ги — и тук, и тук, и тук. При всяка оран хиляди фрагменти от стар и ръждясал вече метал излизат на повърхността като призраци от миналото.

Този, който държа в момента, прилича малко на предпазител, като голям бутон, който е обвит в ръжда и въпреки това е невероятно тежък. А това може би е корпусът на снаряд, ето и още един. Не знам какви точно са тези метални остатъци, но те обясняват защо нито една от страните не е можела да победи. Ако не се брои гората, друго прикритие няма, освен широките полета под откритото небе на Фландрия.

Независимо колко кураж или "смелост под заплаха" показват младите мъже, никой от тях нямал шанс да излезе от тази касапница жив и без рани. Имали са лошия късмет да са на фронта точно в този момент на асиметрия в развитието на военното дело, когато човечеството току-що е изобретило метални снаряди, които могат да проникнат в човешката плът от разстояние, с огромна скорост и експлозивна сила. Но все още никой не е измислил защита. Цели три ужасни години тази ситуация не се променя!

Сигурно си представяте беса на Чърчил, че губи воини по този начин — и то без сантиметър завладяна територия, с която да се похвали. Още щом пристига на мястото, той се опитва да разбере какво е станало с плана му.

През ноември 1915 г. Чърчил е написал дълъг меморандум до главнокомандващия, сър Джон Френч, в който споделя всякакви тактически предложения. Някои от идеите му наистина са доста налудничави. Например той иска на войниците да се дадат специални щитове, изработени от стомана или композит, които покриват тялото от шлема до бедрата. После бойните единици да се строят във формация на самия ръб на окопите, да съберат щитовете си заедно и да потеглят напред по петнадесет в редица. Той сякаш не осъзнава, че иска войници през двайсети век да напредват под дулата на картечници, използвайки защитна фигура още от времената на гръцките хоплити.

После предлага на войниците да се раздадат металорежещи уреди с оксиацетилен — с каквито е виждал да се реже метал на доковете — за да могат да си прорежат път през бодливата тел. Не е ясно какво е предлагал да се направи, ако газовият резервоар бъде ударен от куршум. Но най-много внимание отделя на нещо друго, описвано от него като "нов тип превозно средство". Казва, че това са "подвижни куполи с картечница отгоре, които същевременно минават през тел", и че могат да "прекосят всяка обикновена пречка, ров, бруствер или окоп". Около седемдесет от тези експериментални превозни средства вече са създадени, информира той генерал Френч.

Освен това горещо настоява сър Джон да отиде лично да ги види. "За да се убедите, достатъчно е само да видите как тази машина прерязва телени заграждения. Напомня на работата на сноповръзвачка", пише той, имайки предвид примитивната версия на това, което днес бихме нарекли селскостопански комбайн.

За жалост, сър Джон така и не успява да види тази величава мутация на земеделската техника. Междувременно той е уволнен от Аскуит, който започва да се паникьосва — и това не е изненадващо — от липсата на напредък под негово ръководство. Затова през януари 1919 г. Чърчил опитва отново.

Той пак пише официално писмо с предложението си за нов тип "брониран комбайн" до наследника на Френч, Дъглас Хейг — един човек, който по традиция всички обвиняват за неуспешната британска стратегия. Хейг, изглежда, проявява интерес. Малко по-късно Чърчил е помолен да отиде в Британския оперативен отдел в Сент Омер, за да обясни идеите си. Генералът там му казва, че е чул от Хейг за някакви нови "изобретения", разработени от Адмиралтейството, които могат да се използват в окопна война.

Та знае ли Чърчил нещо по въпроса? О, и още как. Всъщност може би е редно да му простим, че е бил смаян и отвратен от мудността на армейската върхушка. Още цяла година по-рано, през декември 1914 г. — когато е все още в Адмиралтейството — Чърчил за пръв път осъзнава кошмара на патовата ситуация с окопи и бодлива тел, които се простират без прекъсване от Швейцария чак до Ламанша.

Нашият герой е вдъхновен и от научнофантастичния шедьовър на Хърбърт Уелс и описаните от него бронирани "земни кораби". На 5 януари 1915 г. той пише на Аскуит, че е крайно време за някакъв технологичен пробив. "Трябва ни машина, която може да се справи с окопите — пише той, — и ако ние не създадем такава, германците със сигурност ще го направят." Аскуит реагира доста бързо, предвид обичайния му стил, и разпорежда Министерството на войната да разгледа въпроса.

Армията създава комисия, която да разгледа въпроса, и решава, че такава една машина просто ще потъне под тежестта на собствената си бронирана защита. Не е практично, отхвърля се.

И тук можеше да приключи цялата история — с немислими последствия. Но Чърчил не оставя нещата да се разминат. Нека не забравяме, че по това време той е в Адмиралтейството. Отговаря за корабите, а не за тактиката на армията. Поне на теория това не е негова работа. Но на 18 януари 1915 г. той изпраща до своите колеги в Адмиралтейството една доста странна молба. Той иска провеждане на експеримент.

Някой — той не уточнява кой — трябва да използва два валяка и да ги "впрегне" заедно с дълги стоманени пръти, "така че те да са всъщност един валяк, покриващ ширина от поне за 12 до 14 фута". След това иска служителите да открият "хубаво" място, близо до Лондон, и да изкопаят около сто метра окопи, както във Франция. Крайната цел, казва той, е да се даде възможност на тази чудовищна машина да работи по дължината на окопите, всъщност върху тях, с гигантски колела от двете страни. Целта е "да се смачка всичко доземи и да се погребат хората в тях".

Ето това е Чърчил в целия си блясък. В идеята му има недостатъци. Ами ако двете ролки се движат с различна скорост или на различни предавки? Тогава валовете ще се скъсат, нали? Още не е осъзнал също, че за тази машина ще трябва един-единствен двигател. Но човек почти чува как могъщите зъбни колела на ума му спират, сблъскали се с проблема… проблема със сцеплението.

Ами калта, мисли си той. Ужасната, коварна кал. Машината просто ще се хлъзга из нея, освен ако… аха…

"Валяците на тези машини ще бъдат оборудвани с клиновидни ребра или шипове, които да може да се разпъват над обичайната повърхност на колелото, когато това е необходимо, за да се пробие до почвата от всяка страна на окопа и да се подчертае процеса на валцуване." Все едно да надникнеш през телескопа към някаква далечна мъглявина и да видиш облаци междузвезден газ, и той пред очите ти да се формира и втвърди, създавайки нова планета!

Така се ражда новата идея. Може би без дори да знае, той описва гъсеничните вериги. Всичко, което е необходимо, заключава той, "е достатъчно голям чифт валяци и отлична бронирана кабина за екипажа". И той подписва заповед всичко това да бъде постигнато в рамките на две седмици: WSC[23].

Можете да си представите реакцията на военноморските инженери. Иска да свържем с болтове или да заварим няколко валяка заедно? И да развалим някой парк, като изкопаем окопи за експеримента? Как ли не!

Но все пак го правят.

Така започва историята на така наречената Комисия за земните кораби, запазвайки терминологията на X. Уелс. Не е имало конкретна причина този проект изобщо да се разработва точно от Адмиралтейството — освен ако човек поне не се престори, че наистина става дума за кораби. На 22 февруари 1915 г. тази малка група се събира за първи път под ръководството на един от няколкото герои в нашата история, г-н Юстас Тенисън дʼЕйнкурт, директор за военноморското строителство. Той докладва лично на Чърчил.

Първото обсъждане се върти главно около самата идея на началника на Адмиралтейството: какво точно да се направи, за да е сигурно, че огромният звяр няма да забуксува в калта. Те обсъждат потенциала на оребрените колела, а също и така наречените "релси с крачета" — едно особено устройство, при което много на брой малки "крачета" са фиксирани към главината на колелото, като всяко от тях здраво се забива в земята, когато колелото се върти. Няколко дни по-късно Тенисън дʼЕйнкурт изпраща на Чърчил писмо с новини. Успели са да направят истински пробив.

Писмо от Чърчил до X. Дж. Уелс във връзка със "земните кораби".

Групата предлага да произведе 25-тонен прототип, който ще бъде "трактор с истинска военна стойност, който пренася 50 войници с картечници и е в състояние да преодолее вражеските окопи". Все по-близо са до успеха. Чърчил отговаря лаконично още същия ден: "Съгласно предложенията и в най-кратък срок. WSC".

На 3 март вече имат два идейни проекта — един с голямо колело в задната част и още един с гъсенични вериги. Време е да започнат да се харчат пари. Без да е получил разрешение от Министерството на войната — и със сигурност, без да се е посъветвал с колегите си от кабинета — Чърчил прави поръчка за прототипите. И представа си няма кое от предложенията ще бъде по-ефективно, затова поръчва и от двата вида — една дузина с гъсенични вериги и половин дузина с големи колела. С надеждата да насърчи духа на конкуренцията Адмиралтейството ангажира двама изпълнители. Имената им са Фостър и Фодън. Разрешават им марж на печалба от 10 на сто. Общата стойност е £70000 — което е пет милиона лири в днешни пари, според мен доста евтино за стандартите на съвременните поръчки в отбраната, особено предвид важния момент в световната военна история, който тези поръчки бележат.

И докато британските войници продължават да гинат във Фландрия, Тенисън дʼЕйнкурт и неговият екип неуморно работят по проблема. Кое е по-добре? Зацепките или крачетата? И как биха могли да преодолеят този основен проблем: да осигурят безопасността на момчетата вътре в машината, но без тя да натежи дотам от огромната броня, че да потъне в калта? От Адмиралтейството Чърчил продължава да настоява и насърчава, но внезапно, през май 1915 г., проектът е сполетян от истинско бедствие.

Собствената му кариера изведнъж затъва. Самият Чърчил се озовава в окопа с обърнати във въздуха колела, без надежда някой да го измъкне. Губи поста си заради Галиполи, на практика изгонен от торите, които не желаят да работят с него в правителството. Чърчил прави трагичен опит да запази поне ролята си в проекта "Земни кораби". Специално се обръща с молба към Балфур, който го наследява в Адмиралтейството, дали може да продължи да председателства малка съвместна комисия между Адмиралтейството и военното министерство. От това обаче нищо не излиза.

Отвежда своя ментор, Лойд Джордж, който е станал министър на боеприпасите, специално да види калната "лаборатория" под открито небе в "Уърмуд Скръбс", където бълващи дим и ревящи железни скарабеи се блъскат в крепостни валове и ровове, редувайки успешен опит със страховит провал.

Уви, проектът вече не е негов, той не играе никаква роля — нито официална, нито неформална. Без неговата упоритост и творчески размах този "франкентрактор" постепенно потъва в забрава. А на Западния фронт момчетата продължават да атакуват на щик от окопите, гинейки като мухи. Ако питате военната върхушка, плановете за новата машина са на практика погребани.

До есента на същата година самият Чърчил вече е на Западния фронт, изпълнявайки уникалната си смесица от задължения като репортер и военен, а на следващата година получава чин подполковник и поста командващ на 6-и батальон на Кралските шотландски мускетари. Вижда ужаса и кошмара на смъртта от първа ръка. Пише дългото си обръщение, и то едва след като е разговарял със сър Дъглас Хейг и е чул неувереното му изказване за съдбата на проекта.

На 14 февруари 1916 г. Тенисън дʼЕйнкуртму изпраща радостно писмо. Изразява съжаление, че всичко е отнело толкова време. Цялото начинание е затънало — както метафорично, така и буквално. "След като загубих голямото предимство на Вашето влияние, преживях значителни трудности да изведа кораба на нашия план покрай скалите на съпротивата срещу него и още по-коварните плитчини на апатията", пише той.

Но все пак крайният резултат го радва много, пише той до Чърчил. Последният вариант на новата машина изглежда наистина могъщ. Той с лекота минавал през близо метър и половина висок отвесен парапет, а след това през 3-метрова пропаст. Оборудван е с оръдия за трикилограмови гюлета, изстрелвани от "спонсони" — издутини отстрани на машината, досущ като на боен кораб; по тази причина може да стреля както напред, така и настрани. Машината успешно преминавала през телени заграждения, хвали се той, "като носорог през царевична нива". "Машината прилича на голямо допотопно чудовище особено когато излиза от блатистата почва, цяла покрита с кал. Надявам се, че това ще изплаши швабите."

Накрая завършва с донякъде неловък, но пък искрен израз на почитта си към унизения в онзи момент Чърчил. "Позволете ми да Ви изкажа поздравления за успеха на първоначалния Ви проект, както и да Ви пожелая много късмет в работата на фронта."

Започва производството на "земните кораби". Заради секретността на проекта работниците във фабриката са инструктирани да наричат производството "водни резервоари"[24], като само им е съобщено, че се работи по огромни помпи, които да се използват по безводните бойни полета в Месопотамия. Именно така машината се сдобива с името "танк", което се използва и до днес даже и на руски език.

Танкът е необичайно явление в дългата история на британските пробиви и открития. Не само че някои от основните идеи, свързани с разработката, са британски — това е доста обичайно. Разработката също е британска, както и практическото приложение, в смисъл че през 1917 г. Великобритания произвежда вече стотици танкове — повече от всяка друга военна сила в света.

По това време Чърчил отново е отговорен за производството им — защото през юли същата година Лойд Джордж го връща обратно в кабинета, този път като министър на боеприпасите. Пресата реагира изключително остро. Сънди Таймс пише, че подобно назначение ще бъде "сериозна опасност за администрацията и за империята като цяло". Морнинг Поуспг предупреждава: "Това опасно и несигурно неизвестно в уравнението, г-н Уинстън Чърчил — истински плаващ бъбрек в политическото тяло — се завръща отново в Уайтхол".

Трудно можем да си представим по-грешни позиции. Чърчил изиграва ключова роля за бъдещия успех. Той работи с яростно темпо, за да оборудва армията с всички технически устройства — самолети, газови гранати и танкове — които според него са от съществено значение за излизане от патовата ситуация. А междувременно касапницата не секва. Същата есен стратегията на Хейг за фронтално нападение достига нови дълбини на пълната лудост. Въпреки страховете на Чърчил и Лойд Джордж генералът стартира офанзивата при Ипер, в която губят живота си близо 850000 души, включително 350000 британски войници. Касапницата достига мащаби, каквито историята не е виждала досега, нещо като индустриализирана версия на битката при Кана.

И точно тогава — най-сетне! — танковете вече са готови, и то в достатъчна бройка. 400 от тях влизат в действие при Камбре на 20 ноември 1917 г., където осигуряват значителна завзета територия. Чърчил се развихря още повече. Създава Съвет за танковете, като целта е да се произведат 4459 бройки до април 1919 г. Когато работниците във фабриките за танкове се опитват да протестират, той заплашва, че до един ще ги изпрати на фронта. Това бързо ги укротява. И тогава идва ключовият психологически момент: битката при Амиен на 8 август 1918 г., когато бронираните левиатани наистина успяват да стреснат германците.

Шестстотин британски танка нахлуват през немските линии, преодоляват с лекота окопите, гъсеничните им вериги не се стряскат от калта, а вражеските куршуми се сплескват в твърдите им метални кожуси — точно както Чърчил си е представял. Вярно е, че германците доста бързо се отърсват от първоначалната уплаха — точно както римляните побеждават ужаса от слоновете на Ханибал. През следващите седмици те успяват да измислят начини за изваждане на танковете от строя. Но бойният дух на германците е тежко пострадал. Генерал Ерих Лудендорф нарича първия ден от битката при Амиен "черен ден" за германската армия. Днес историците го смятат за "началото на края".

КЛЕМИ

Щастливата двойка: Чърчил и Клементин през първата година от брака им.

Заедно с Клеми и дъщеря им Мери наблюдават летяща бомба, юни 1944 г.

По време на предизборната кампания, Чигуел, май 1945 г.

МЪЖ С ВЛИЯНИЕ

Заедно с принца на Уелс (по-късно крал Едуард VIII) на обедно парти в Камарата на общините, юни 1919 г.

С лорд Халифакс в Уайтхол, 29 март 1938 г. малко след като Хитлер е анексирал Австралия.

Премиер-министърът Станли Болдуин и Чърчил на Даунинг Стрийт № 10, 15 април 1929 г., денят, когато Чърчил представя своя пети и последен бюджет като финансов министър.

С Лойд Джордж, 1934 г.

15 юли 1945 г., с президента на САЩ Хари Труман, в Потсдам по време на последната конференция със Сталин.

ВЕЛИКИЯТ ОРАТОР

Април 1908 г. по време на кампания в избирателния си окръг, Северозападен Манчестър.

Реч пред съюзническите войски на 1 юни 1943 г. в римския амфитеатър в Картаген.

Във вихъра на изказването по време на ежегодната конференция на Консервативната партия, 1948 г.

7 май 1948 г., след речта пред Конгреса на Европа в Хага, развълнуван от реакцията на аудиторията. От ляво надясно са лидерите на Европейското движение: Керстенс, Рамадие, Ретингер и Дьо Ружмон.

НАУКА И ИНОВАЦИИ

Чърчил, един от пионерите на самолетния пилотаж.

Инспектиране на танковия корпус, 1919 г.

Изпробва карабината "Томпсън" ("Томи") в Южна Англия — три месеца преди деня на Десента в Нормандия.

Заедно с Алберт Айнщайн в Чартуел, 1939 г.

В централата за изследване на атомна енергия "Харуел", 1954 г.

ДАЛЕЧ ОТ ГРАДСКИЯ ШУМ

В кабинета си в извънградския дом на семейството, имението Чартуел в Кент, октомври 1939 г.

Зидарят Уинстън гради стена в Чартуел, 1928 г.

Заедно със сър Антъни Идън в Чартуел в края на 40-те години на XX век.

И именно танкът е решаващ фактор в този ден. Помислете за редиците военнопленници с наведени глави, които Чърчил вижда на 9-и. Те са били пленени точно с помощта на машините, в чието изобретяване е участвал и той самият. "Където и да се обърна, виждам следите на огромните машини", пише той.

Нека да изясним точно естеството на ролята му. Вярно е, че той носи голям природен усет за изобретения и импровизация, че обича да мисли за нещата по практичен и технически ориентиран начин: като се започне от bellybando — тръбичка от кафява хартия, която той измислил, за да не се разпадат пурите му, или пък начинът да се спре клатенето на временните пристанища "Малбъри" в деня на Десанта в Нормандия. Като момче обичал да строи укрепления, а двамата с брат му Джак успяват да създадат требушет, с който успешно изстрелват ябълки по някаква крава.

Той много обича рисуването и зидарството, създаването на изкуствени езера и други ландшафтни елементи. Чърчил не само е сред първите от неговото поколение, които летят със самолет, но е и един от първите, които подкарват автомобил (шофира толкова безобразно, че състудентите му отказват да се возят в неговата кола), способен е дори да си представи възможността за създаване на атомна бомба или пък да разсъждава какво ли би станало, ако на самолета се монтира устройство за изстрелване на торпеда… Неговият ентусиазъм за технологични нововъведения — и техният потенциал за напредъка на човешката раса — е важна част от личността му, така напомняща за старите виги. Чърчил притежава удивителна способност да си представя картинно, да формулира ясни идеи и да пали въображението и доверието на другите.

Определено не е учен специалист, но неговата игрива и преливаща от нови идеи интелигентност дава сила на истинските учени в желанието им да експериментират и да му доставят удоволствие. Някои от родените по време на войната предложения са наистина брилянтни, но доста откачени, като например планът за създаване на гигантски плаващ самолетоносач чрез смесване на лед с дървени стърготини. Това вещество е известно като пикрит, на името на своя създател Джефри Пайк от Кралския военноморски флот, и се носят легенди за това как Маунтбатън демонстрирал неговата изумителна твърдост пред Чърчил и Рузвелт.

Маунтбатън довлякъл голям блок замразен пикрит на конференцията в Квебек през 1943 г. и стрелял по него със служебния си пистолет. Патрулът пред залата нахлул паникьосано, мислейки, че се извършва атентат, а куршумът рикоширал от пикрита и едва не убил британския генерал-лейтенант от ВВС Чарлз Портал.

Така става понякога с научните експерименти. Пикритът наистина можеше да е истинско богатство, но така и не му провървява. А танкът можеше да се окаже шумен провал, но всъщност жъне небивали успехи. Провал щеше да бъде, ако не беше Чърчил с неговите енергия, въображение и способност да държи дадена идея високо в приоритетите си, а след това да работи по нея — все едно рисува с маслени бои на платното онова, което вижда в съзнанието си — докато идеята стане реалност.

Интересът му към машините, разбира се, е донякъде агресивен: той иска самолети, танкове, газови гранати, бомби, защото иска да спечели — и то възможно най-бързо. Но все пак основният мотив е състраданието, желанието да намали хаоса и нещастието, които вижда всеки ден. "Машините спасяват човешки живот — казва той в началото на 1917 г., преди танкът още да се е доказал в действие. — Силата на машината е велик заместител на човешката сила. Мозъците ще спестят проливане на кръв. Маневрите са чудесен разредител на масовото клане на фронта."

Ето защо решава да проведе голямата ограждаща операция при Галиполи; именно затова първи въвежда бланкетните бомбардировки още през Първата световна война и лично ръководи производството на огромни количества иприт. Ето защо настоява за създаването на танка — за да няма толкова жертви сред бойците, които получават заповед ходом или тичешком да напредват под дъжд от метални снаряди.

По полетата и тесните шосета около Плугстерт е пълно с гробища, редици и редици бели каменни кръстове — мълчаливо доказателство за престъпно пропиляния живот и глупостта на тези тактики. Заради ролята си в първото в света използване на танк Чърчил със сигурност заслужава признание не само заради спасяването на човешки живот, но и заради това, че благодарение на него се съкращава, а може би и се помага за спечелването на Първата световна война.

Не само заради танка, разбира се. Когато Германия в крайна сметка капитулира, това се дължи до голяма степен на бавното стесняване на блокадата, досущ като боа удушвач, изпълнено от Кралския флот, което продължава цели пет години и през 1918 г. довежда германците до ръба на оцеляването. Именно благодарение на Чърчил, който е Първи лорд на Адмиралтейството преди войната, задвижваните с петролно гориво кораби са готови за задачата още през 1914 г. Тоест дължим му благодарност и за морските, и за "земните" кораби.

Връщам се обратно към гората, която той често е посещавал. Отпуснал съм се с почти празната вече кутийка бира и запалена пура, търсейки сякаш в приятната омара връзка със сенките на онези, които са загинали тук. Но размишленията ми са прекъснати внезапно. Един белгийски фермер е видял колата, паркирана до горичката, и върви към мен с доста негостоприемно изражение.

На устата ми е да му кажа, че много британски войници са загубили живота си по ужасен начин тук, за да защитят правата на белгийските фермери върху тези гори, но после размислям. Решавам да го попитам дали е чувал за Уинстън Чърчил. Замисля се. Чърчил участвал ли е във войната, пита той. Потвърждавам.

"Човек трябва винаги да уважава онези, които са се били във войната", казва фермерът. Напълно съм съгласен, друже. Допивам бирата и напускам пълната с духове горичка.

Няма друг човек, който да е направил толкова много през Първата световна война — да рискува живота си на фронта и същевременно да ражда и насърчава цели нови насоки в голямата стратегия на конфликта. Как е успявал?

Има причина, която помага на Чърчил да бута могъщо напред новата технология, да не я остави само по скиците на военноморските инженери. Изчел съм стотици негови паметни бележки и останах смаян не само от твърдостта, с която задейства бюрократичната машина, но и от феноменалното му внимание към най-дребните детайли.

Измежду всички политици от неговото поколение Чърчил не е само най-добрият оратор, най-добрият писател, най-добрият шегаджия, най-смелият, най-дръзкият и най-оригиналният. От още по-решаващо значение за фактора Чърчил е това, че той е най-големият политически работяга, за когото можете да се сетите.

Така подхожда и към военните действия през 1940 г. Разбира се, че той схваща ясно "голямата картина", едрия исторически план — никой не е по-добър от него в това. Но има и още един аспект от характера на Чърчил, който непрекъснато изненадва неговия биограф Рой Дженкинс, и това е неговата работоспособност.

Глава четиринадесета

Мозъчният двигател с мощност 100 конски сили

— Хайде, момиче! — напомня икономът Инчиз. — Вече те повика, а не обича да повтаря!

Посочва нагоре по стълбите и вие усещате как пулсът ви се ускорява.

Да речем, че сте на двайсет-двайсет и няколко години. Хубавко момиче от добро семейство, с ниски прилични обувки, дълга пола и нищо твърде забележително като бижута или грим. Не сте учили в университет, но добре владеете стенография и сте отлична машинописка.

Тогава може да сте всяка от десетките секретари или асистенти — и от двата пола — които през десетилетията на Чърчиловата кариера са седели, треперейки, до ето тези стълби. Но нека да кажем, че сте си намерили работа в антуража на този велик мъж някъде през 20-те или 30-те години на XX век, няма значение кога точно.

Голямата къща от червени тухли е постоянна сцена на огромно оживление, когато Чърчил се намира в нея, а заобикалящият я парк изглежда малко като зоологическа градина — или поне зоологическа градина в процес на изграждане. Има прасета, кози, кучета и котки, китайски патици и черни и бели лебеди и гъски, езерца, пълни с гигантски декоративни златни рибки, както и мъже с големи копачи, които работят, както изглежда, по някакъв водноелектрически проект, заради който по склона надолу се изграждат поредица от язовири.

На влизане в къщата все едно сте попаднали в началната сцена на "Сватбата на Фигаро". Навсякъде гъмжи от хора, които все бързат: камериерки, шофьори, лакеи и готвачи, както и изрядно облечени млади мъже с вид на учени, които разнасят купища хартия… и едно прекрасно детенце със златна косица, което явно е най-малкото в семейството.

Сега трябва да се качите горе и да предложите услугите си на онзи, чийто ум сякаш захранва цялото това движение и без когото то би секнало, все едно някой е завъртял крана.

"Побързайте!", настоява Инчиз, затова вие се втурвате нагоре по покритите със син линолеум стълби, с гумени ленти против подхлъзване, и почуквате на вратата на стаята, за която са ви казали, че е неговият кабинет. Някъде отвътре се чува приглушен вик, все едно човек е затворен в гардероба и говори оттам.

Влизате в голямата стая с високи греди, с очернена от сажди и празна в момента камина в единия край, а над камината — доста мрачна картина, изобразяваща двореца Бленхайм. До едната стена е поставено високо писалище, а от другата страна — ниско бюро, удобно за сядане. На пода се мъдри стар килим в някакъв оттенък на розовия цвят. Във въздуха се усеща лек мирис на пура… но от Уинстън Чърчил няма и помен.

— Сър? — притеснено се обаждате вие.

— Тук! — вика някой в отговор, при което забелязвате малка врата в далечния ъгъл, която изглежда като да води към килер или голям шкаф. Минавате през нея. И направо не можете да повярвате, че сте попаднали в спалнята на един от най-влиятелните мъже във Великобритания.

Някой ви е подшушнал, че мисис Чърчил спи в друго помещение, понеже двамата имат "радикално различни биоритми". И да, тази стая определено не може да служи за спалня на една лейди. Прилича по-скоро на монашеска килия.

На стената има пожълтяла фотография на лорд Рандолф Чърчил, както и съвсем малка баня отстрани. А на ниското легло виждате ужасяваща гледка. Собственикът му е заобиколен от книги, листове хартия и кутии с документи, които буквално го затрупват, а до него се мъдри голям хромиран куспидор с нещо ужасно отвратително на дъното му… а и как да не е, след като "куспидор" е просто по-красива дума за най-обикновен плювалник.

На масичката до леглото има чаша, пълна сякаш с разредено уиски и сода, върху завивката на кревата се мъдри рижав котак, а самият Чърчил е седнал в леглото, облечен в червеното си копринено кимоно, със свирепо изражение на лицето и стърчащи на всички посоки посивяващи кичури коса. Той дъвче пурата си и мърмори нещо неразбрано, докато с ужас не осъзнавате, че всъщност говори на вас.

— Извинете, сър — смотолевяте вие.

— Записвайте! — отсича той и най-сетне ви проблясва мисълта, че вече е започнал да диктува.

Бързо се освестявате, вадите със светкавична скорост бележника или листовете и почвате да записвате думите му.

После той изведнъж спира. Лицето му се изкривява от ужасна ядна гримаса, все едно гледате бик, който тъкмо се готви да намушка тореадора, като от флуоресцентна реклама край пътя.

Под завивките се вижда как нервно мърда пръстите на краката си, като същевременно издава странни съскащи звуци, малко като чайник или като къкрещо котле с каша.

Държите писалката готова над листа, а главата си не смеете да вдигнете. След това той отново започва да диктува, този път тонът е стряскащо съблазнителен, почти до мазнене.

— Миииличко… — казва той.

Стреснато вдигате поглед и се успокоявате… явно говори на котката. И така диктовката продължава, като репликите са ту към вас, ту към рижавата котка Танго. Осъзнавате, че имате сериозен проблем.

Заради пурата в устата му звукът "с" се чува като "ш" и се налага да го молите да повтаря онова, което не сте разбрали.

— По дяволите, момиче! — възкликва той и за вас в този момент чашата прелива. Това повече не може да се издържа. Не успявате да се овладеете.

Сълзите рукват, а Чърчил изведнъж сякаш става друг човек. Цялото му внимание се пренася върху вас, усмихва се и закачливо ви поглежда с веселите си сини очи.

— Не се притеснявайте, когато избухвам — казва той, а след това обяснява, че всъщност изобщо не се ядосва на вас, ама никак, просто се опитва да измисли думите и мрази, когато го прекъсват.

След което отново започва да диктува. Нервно мърда пръстите на краката си, докато работи по всяко изречение, за да открие най-естествения каданс на езика, то да бъде ритмично, музикално… и изведнъж всичко приключва. Той замахва надолу с отривист жест, също като диригент, който оформя края на симфония на Бетовен.

— Дайте тук! — казва и вие му подавате записките или писмото, което сте писали досега.

Той го прочита, след това вади собствената си писалка — държи я доста високо, не до писеца — и полага подписа си. Това е. И вие си тръгвате, освободена сте засега — до след около половин час, когато по мистериозни причини отново ви привикват при него. Явно е намислил нещо ново.

Този път обаче и кабинетът, и спалнята са празни, а от мъничката баня се чува плискане на вода. Майко мила, казвате си вие наум. И така, между сапунисването и миенето с гъбата той ви инструктира да придърпате едно малко столче до вратата и започва да диктува друго писмо, а след това вие едва се сдържате да не изпискате, когато диктуващият се появява с една малка хавлия около кръста, която ви се струва, че всеки момент ще се плъзне на пода, докато вие затваряте ужасено очи…

Когато ги отваряте, той вече е успял да облече нещо и отново диктува. Писмото завършва с енигматичното съкращение КВО, което, както по-късно откривате, означава Keep Buggering On[25], което той често използва към колегите си.

И това продължава цял ден, като Чърчил диктува безкрайни текстове на своите помощници. Изглежда, работи едновременно по няколко книги, като дори не броим статиите за вестници, речите му и различни други записки.

Той обикновено хапва обилен обяд, който винаги започва със сериозен аперитив и е последван от кратка дрямка, след което рисува или пък се занимава със зидарство със своя наставник, мистър Кърн, или даже играе bezique — една игра на карти, от която е почти обсебен. После обявява, че трябва да отиде до Лондон, при което вас ви набутват на задната седалка на кафявия даймлер, с безшумната пишеща машина на скута ви, като от едната страна са кутиите за документи, а от другата — един едър бежов пудел на име Руфъс, чийто език е почти в ухото ви, а от пурата на предната седалка се вдигат облаци дим, които плътно ви обгръщат.

През следващите два часа продължава да диктува, а вие се удивлявате на богатството на речника му, на безкрайните синоними, тавтологиите, плеоназмите. Той отива в парламента, после във финансовото министерство, докато следобедът преваля и настъпва вечерта, Чърчил успява да произведе още огромни количества текст и още хиляди думи от всякакъв вид — и всяка една от тях ежеминутно се записва от помощниците му, досущ като пчели работнички, които усърдно събират пчелно млечице от пчелата майка.

След толкова часове усещате, че ви наляга умора. Но не и него! Продължава и след вечерята, само че вие вече сте си легнали, заместена от друга секретарка. А той продължава да работи и диктува до ранните часове на следващия ден, сякаш батериите му са заредени с някакви химикали, които не са известни на никой друг човек. Когато идва време да си легне в апартамента, който държи в Лондон, вече е минало три след полунощ. И всичко това ще се повтори на следващия ден. Тогава вече разбирате, че онова, което сте чували за него, е вярно: колкото по-отблизо общуваш с Чърчил, толкова по-силно се убеждаваш в гениалността му.

Най-голямата грешка, която човек може да направи в оценката си за Чърчил, е да си помисли, че той е някакъв надут "фронтмен", някакъв "импресарио" на идеи — нещо като Роналд Рейгън, обаче с пура. Още се повтаря известната шеговита реплика на Рейгън, който коментира житейския си подход: "Разправят, че от тежка работа не се умирало, но аз си викам — защо пък да рискувам?".

Определено това не е максима, която Чърчил би следвал. И не става дума само за книгите — той успява да напише трийсет и една книги, като от тях четиринадесет са "истински", оригинални публикации, а не компилации от вече публикувани материали. Опитайте да преброите многобройните му публикации в "Хансард": десетки речи и изказвания и въпроси всеки месец в рамките на парламентарна кариера, продължила почти без прекъсване цели шестдесет и четири години. Само публикуваните му речи пълнят осемнадесет тома и 8700 страници, а паметните записки и писма съставляват един милион документа в 2500 кутии.

На поста финансов министър е представил в парламента пет бюджета, като често говорел по три или четири часа (съвременните министри рядко говорят повече от час). И никой не е писал речите му. Те са единствено негово дело. А когато не диктувал или пишел и не се опитвал да каже последната дума в някой разговора когато не рисувал или не зидарствал, той продължавал да трупа знания.

Прочел е поне пет хиляди книги, а в слонската му памет са запечатани толкова много стихове, че съвременниците му го използвали като автомат за рецитации. Просто натискаш копчето и той тръгва. По време на гостуването си при Франклин и Елинор Рузвелт в Шангри Ла той впечатлява силно президента на САЩ, като успява да му изрецитира римуваните безсмислици на Едуард Лир.

Тогава Рузвелт решава да каже няколко по-известни строфи от патриотичното американско стихотворение "Барбара Фричи", написано от Джон Грийнлийф Уитиър: "shoot if you must this old grey head/ But spare your country's flag, she said".[26]

А Чърчил буквално слисва президентската двойка, като довършва наизуст цялата поема — едно удивително постижение, тъй като тази творба е подчертано американска и едва ли е била преподавана в "Хароу", да не говорим какъв висш пилотаж в дипломацията представлява този ход, с който Чърчил докосва тънката струна на патриотизма у домакините си. "Двамата със съпруга ми се спогледахме смаяно — спомня си този случай Елинор Рузвелт, — понеже и той, и аз можехме да кажем наизуст няколко строфи от това стихотворение, но в никакъв случай не и цялото."

Ага Хан преживява същия трепет, когато Чърчил започва да цитира дълги откъси от Омар Хаям. Дали специално ги е учил, за да го впечатли? Не, просто така или иначе вече са били в паметта му. Той пази и съхранява тези литературни деликатеси години наред, перфектно консервирани в пропитите от алкохол гънки на мозъка си. И успява да ги цитира правилно при всякакви обстоятелства: министрите от кабинета слушат откъси от "Песни за Древния Рим", а собствените му деца — цитати от Шекспир. Даже и след осемдесетгодишна възраст той успява да си спомни някои отдавна потънали в забвение стихове от Аристофан в разговори със сър Джон Колвил.

Ако имате петнайсет минути на разположение, влезте в YouTube и вижте невероятните кадри от единственото политическо телевизионно предаване на Чърчил, от 1951 г. Той седи и свирепо се взира в камерата, докато сътрудниците го карат отново и отново да повтаря сценария. Накрая той слага край на мъките и им показва какво е истинско майсторство, като почва да рецитира дълъг откъс от Гибън за разпространението на християнството.

Тази невероятна памет е важна дарба, защото му помага да цитира бързо данни, с които печели спорове и успява да наложи мнението си над колегите. През 1913 г. Аскуит се оплаква пред възлюбената си Ваниша, че току-що се връща от четиричасово заседание на правителството, от което два часа и петнайсет минути били заети от забележките на Чърчил. Той става незаменим участник в сложни преговори — отчасти поради естественото си очарование и приятелско отношение, но най-вече защото схваща толкова дълбоко предмета на разговор, че винаги може да предложи други варианти и компромиси. Чърчил води преговори по какви ли не теми — от разделянето на Ирландия, през създаването на Израел, до Общата стачка. А причината да играе толкова важна роля в тежки събития, формирали историята на XX век, е не толкова, че е успял с бутане и самоизтъкване да си проправи път до сцената, а защото колегите му просто разбират, че той е човекът, който има капацитет да се справи.

Математиката и финансите не са най-силните му страни. Както сам признава по време на спора дали да се върне "Златният стандарт", той имал "ограничено разбиране на тези изключително технически въпроси" (подобно на баща си, също финансов министър, който се оплаквал от "всичките тези пусти запетайки"), а веднъж след дълъг разговор с група банкери заявява, че те всичките "ми говорят на персийски". Със сигурност би следвало да му простим за това. Историята на последните 100 години е пълна със случаи, в които е съвършено очевидно, че самите банкери нямат ни най-малка представа какво точно се опитват да кажат.

Това обаче, което той притежава в изобилие, е издръжливост, сила, "яка умствена тяга" — както вероятно би се изразил Джеръми Кларксън.[27] "Представям ви Уинстън Чърчил с неговия мозък с мощност сто конски сили" — така го описва негов съвременник преди Първата световна война, когато 100 конски сили е много нещо.

Някои хора имат много бързи аналитични мозъци, но пък им липсва енергия или апетит за работа. Други пък имат огромен ентусиазъм, но им куца талантът — а на повечето от нас, простосмъртните, ни е дадено само по мъничко и от двете. А Чърчил има всичко: феноменална енергия, изумителна памет, буден аналитичен ум и безмилостна журналистическа способност да сортира всичко в мислите си, така че най-важното да отиде на първо място. Освен това умът му е достатъчно отворен за творчески просветления.

Психологическата му нагласа (нуждата да се докаже пред баща си, известна мегаломания и т. н.) ясно предполага, че той няма как да не работи: абсолютно неспособен е да седи и да бездейства. Много мастило е изписано за неговата така наречена депресия, или "черното куче", както той я нарича, използвайки израз, който вече е популярен в неговото съвремие. Немалко хора смятат, че тази тема е преекспонирана, и аз съм склонен да се съглася с тях.

Със сигурност има и черни моменти, например през 30-те години, когато не е в правителството, но като цяло доста добре се справя с "творческия цикъл", практикуван от много хора: депресия — усилие — творчество — алкохолно подсилено въодушевление — депресия и така нататък. Той просто завърта цикъла по-бързо от всеки друг, неговият двигател сякаш работи на по-високи обороти, а в резултат на това производителността му е огромна. Прилича на д-р Джонсън по това, че поставя огромни изисквания към себе си, а неговият Свръхаз го тласка напред и нагоре. Ето как го обяснява самият той: "Знаете ли, мразя да си легна вечерта с чувството, че не съм направил нищо полезно през деня. Това е същото неприятно чувство като да си легнеш, без да си си измил зъбите".

До известна степен той е архаичен в отношението си — задвижван от жажда за слава и хвалебствия, но също и от страха от публичен срам. Но в смесицата се долавя и сериозна доза постхристиянско чувство за вина. Какъвто и да е бил съставът на "горивото" обаче, двигателят на Чърчил е идеално пригоден за сложните аспекти на политическата власт. Той е истински боец в Уайтхол, а освен това и човек, който влиза в подробностите на нещата — понякога до маниакалност.

Например във финансовото министерство се занимава с такива дреболии като цената на телеграмите, изпращани от британските дипломати. Когато се завръща в Адмиралтейството през 1939 г., прави специално запитване за броя на брезентовите якета, снабдявани на отделните кораби. Или пък решава да издаде заповед, според която на плавателните съдове от Кралския флот трябва да се играе дама, а не карти.

Ако искате един чудесен пример за влечението му към дреболиите, ето ви една негова разпоредба (каквито се произвеждат по десетки на ден). Този невероятен документ е поставен днес в рамка на стената в Чартуел. Това е сприхавият му отговор на съвсем скромно написано предложение на външното министерство да се използват имената, които местните хора са дали на собствените си градове.

Лична паметна записка на министър-председателя:

Сериен номер: М 387/5 А

МИНИСТЕРСТВО НА ВЪНШНИТЕ РАБОТИ

1. Принципът на "А" е изцяло неприемлив за мен. Аз не смятам, че имената, които от поколения се използват в Англия, трябва да бъдат променени, за да се угоди на капризите на чужденците, живеещи по тези земи.

Когато името е без особено значение, следва да се спазват правилата на местния език. Въпреки това не можем никога да се откажем от името Константинопол, макар че за глупавите хора след него в скоби може да се пише Истанбул. Що се отнася до Ангора, която отдавна е позната у нас чрез ангорските котки, аз с всички сили ще се противопоставя това име да се сведе до грозното Анкара.

2. Би следвало да имате предвид, между другото, лошия късмет, който винаги преследва хората, които сменят имената на градовете си. Съдбата е справедливо жестока към онези, които късат с традициите и обичаите от миналото. Докато нещо изобщо зависи от мен, думата "Анкара" се забранява, освен ако не е поставена в скоби след истинското име. Ако не се съпротивим навреме, може би след няколко седмици ще се налага вече да наричаме Легхорн Ливорно, а Би Би Си ще получат разпореждане да наричат Париж Пари. Чуждите имена са направени за англичаните, а не англичаните — за чужди имена.

Записката е изготвена в Деня на св. Георги.

WSC

23.4.45

Обърнете внимание на датата: германците още са във войната, британските войници продължават да умират, а той намира време да диктува хумористична записка за топонимите в английския език.

Понякога обаче колегите му са благодарни за орловия поглед. Докато му показват снимки на заблуждаващи макети на британски бойни кораби в Скапа Флоу, той забелязал нещо странно. Около комините не се виждат никакви чайки. Така германците можели да разкрият измамата. Затова поставят храна около комините, за да привлекат птиците — и германците вероятно все пак са били измамени.

Тази неуморимост става абсолютно задължителна от 1940 г. нататък. Той е избрал съдбата на нацията. Използвайки своя чар и силната си личност, той е решил, че Великобритания трябва да продължи да воюва. Но въпреки това трябва да продължава да тегли хомота в посоката, в която иска, той е здравенякът, който дърпа Боинг-747 по пистата, той е буксирът, който променя посоката на супертанкера. Ако използваме думите на негов помощник: "изобилието на идеите, упоритостта в подаването на предложения, подтикването на командирите да атакуват — всичко това са все прояви на тази зашеметяваща експлозивна енергия, без която голямата военна машина — и цивилна, и военна — сигурно нямаше да напредва с такова постоянство, нито да бъде успешно маневрирана насред толкова много неуспехи и трудности".

Разбира се, той нямаше да успее без вас — искам да кажа без вас, младата секретарка, която отново е на смяна и прилежно записва диктуваното. Една важна част от триумфа на Чърчил е, че той успява да превърне хората около себе си в свой личен "кошер", своя "фабрика", както той я нарича, а като цяло е било чудесно човек да работи в тази фабрика. Макар да е понякога раздразнителен и нетърпелив, той също така можел да бъде мил и загрижен към тези, които работят за него, като плаща за лечението им и им дава отпуск по болест.

Той се е нуждаел от "фабриката", за да му помага да обработи огромното количество данни, с които разполага, и да схване важните подробности. А именно познаването на подробностите, разбира се, му позволява да схване "голямата картина". Причината Чърчил да е толкова неустоимо страховит по време дългото и ужасно пързаляне към ръба на войната, е точно в това, че той разполага с фактите: познава реалността в Германия и интуитивно разбира заплахата, която нацистите представляват за света.

Често чувам да казват, че навремето възгледите му не били вземани на сериозно, защото толкова често бил грешал в миналото. Определено ми се струва, че това твърдение може да бъде оборено. Той прави ужасни грешки, разбира се, но още преди Втората световна война има основание да твърди, че е бил прав в много повече случаи от тези, в които е грешил.

Глава петнадесета

Игра на рулетка с историята

Трудно е даже човек да си го представи. Уинстън Чърчил наистина е преживял какви ли не опасни моменти — но когато се съгласява да се поразходи и да почака в кафенето на един мюнхенски хотел, той не е имал и най-малка представа за риска, който поема. Разминава се на косъм с един фотографски кадър, който би променил живота му, с едно ръкостискане, което вероятно щеше да провали цялата му дълго градена репутация.

Говорим за юли 1932 г., когато той пристига в Германия, за да прави проучвания за бойното поле на Бленхайм и да добави някои по-истински нюанси към биографията на Марлборо, която пише в момента. Отседнал е в един от най-фамозните хотели в града — "Регина Палас" — на същото място, между другото, където Невил Чембърлейн и неговата окаяна делегация ще отседнат, когато дойде време за срещата на върха от 1938 г.

По улиците на Мюнхен вече текат паради на фашистката младежка организация — дори точно пред хотела. Представете си картината на младежи с кожени шорти и яки бедра, маршови оркестри и червено-черни флагове със свастики, които плющят на вятъра. Представете си усмихнати момичета в тиролски носии, които разнасят преливащи от пяна халби в хотелската Biergarten, с преплетени като козунаци руси плитки, увити около ушите.

И накрая добавете самия Чърчил с блеснал от дяволито любопитство поглед, който гледа от отворения прозорец и обръща очи насам и натам, за да не пропусне нещо. Синът му Рандолф, вече журналист, го придружава при това пътуване, също нетърпелив да научи колкото може повече за нацистите. Именно той представя баща си на един прелюбопитен човек на име Ернст (Пуци) Ханфщенгел. Този Пуци е висок и слаб като върлина американски бизнесмен от немски произход, на възраст към четиридесетте. Образованието си е получил в Харвард, така че говори отличен английски език. Подобно на Франклин Делано Рузвелт, и той е бил член на клуба "Хейсти пудинг", където е развил таланта си на пианото. Всъщност този човек е автор на някои от най-известните харвардски песни.

Той е словоохотлив шегаджия с доста язвителен хумор, облечен в спортен костюм от туид и вратовръзка, която се спуска, по модата на деня, само наполовина по предницата на ризата.

Освен това е и един от водещите нацисти и близък съратник на Хитлер, за когото изпълнява ролята на нещо като международен пиар специалист.

Една вечер Уинстън, Рандолф и Пуци Ханфщенгел остават до късно в бара около пианото; и макар да не става ясно дали Чърчил е последвал обичайния си навик да припява с пълен глас и съвсем фалшиво, той със сигурност се е радвал, че Пуци знае много от любимите му мелодии. Към края на това приятно самодейно изпълнение Пуци започва да възхвалява Хитлер и неговите успехи за съживяването на Германия.

Чърчил веднага задава въпрос за антисемитизма на Хитлер. Пуци се опитва да успокои страховете му. Както по-късно пише самият Ханфщенгел: "Опитах се да представя нещата възможно най-внимателно, като казах, че основният проблем е притокът на евреи от Източна Европа и прекомерното представителство на техните едноверци в някои важни професии".

"Хм — казва Чърчил, — кажете на шефа си от мен, че антисемитизмът може да е добър аперитив, но за основно ястие не става." Какъв невероятен израз! Това е учтивият начин на човек от британската висша класа да каже, че като тръгва срещу евреите, Хитлер всъщност залага на губещ кон.

"Вижте какво — казва Пуци на Чърчил, — добре би било да се срещнете с Хитлер." Това можело лесно да се уреди.

Оказва се, че Хитлер идвал точно в този хотел всеки следобед около пет часа.

Двамата можели да се опознаят, докато похапват от прочутата торта "Черна гора", приготвяна в сладкарницата. Пуци е сигурен, че фюрерът ще бъде "много доволен" да се срещне с англичаните.

Журналистическото любопитство на Чърчил е възбудено — а Рандолф със сигурност е чакал с нетърпение точно такава среща. Както Чърчил казва по-късно в спомените си: "По това време нямах никакви национални предразсъдъци срещу Хитлер. Почти нищо не знаех за неговата доктрина или историята му — и със сигурност нищичко за неговия характер".

Чърчил и Рандолф чакат два дни, понякога в "Американския бар", понякога в слънчевата Biergarten отвън. Малко зловещо е даже да си помислим за нашия герой, който се размотава като кореспондент в някакъв хотел в Мюнхен и чака да му даде аудиенция един човек, който е четиринадесет години по-млад от него… и който един ден ще стане най-големият му враг.

Представете си, ако се бяха срещнали. Чърчил щеше да влезе в групата на сконфузените британски депутати и аристократи, хванати в кадър точно с човека, чието име ще се превърне в синоним на злото. Халифакс, Чембърлейн, Лойд Джордж, Едуард VIII — всички те успяват да направят тази глупост. (Единственият човек, който съумява да излезе от тази ситуация, като жъне овации вместо позор, е парламентарният сътрудник на Чърчил, Боб Бутби, член на парламента, който отговаря по незабравим начин на мегаломанския поздрав на Хитлер "Хайл Хитлер!" с единствената логична реакция: "Хайл Бутби" — така му отговаря той.)

Ако Хитлер беше дошъл в кафенето или в бара на този хотел, Чърчил щеше да е принуден да се държи най-малкото учтиво, ако не и топлосърдечно с него — а това никак не би изглеждало добре през 1940 г.

Интересният въпрос е защо Хитлер все пак решава да не се появи? В Мюнхен той се е срещал с мнозина други. Той успява да впечатли Юнити Митфорд например и даже я черпи чай. Защо не е пожелал да се види с един човек, който е известен в цяла Англия, заемал е повечето от най-важните държавни постове и има внушителна репутация на международната сцена?

Преди Пуци да тръгне да урежда тази паметна среща, той моли Чърчил да му даде някаква тема, с която разговорът да започне. Дали има някакви въпроси, които англичанинът иска да зададе, които да послужат за основа на разговорите? Да, отвръща Чърчил. И се връща отново към темата, която най-много го вълнува.

"Защо шефът ви е толкова агресивно настроен срещу евреите? Бих разбрал, ако е гневен на евреите, които са извършили нещо лошо или са против държавата, разбирам и да се изправи срещу тях, ако се опитват да монополизират властта в която и да било обществена група, но какъв е смисълът да си против някого само заради произхода му? Как може, който и да било човек да отговаря за потеклото си?"

С тези непоклатимо либерални, хуманни и чисто чърчиловски думи Пуци се връща при фюрера и от уж готвената среща не излиза нищо.

"И каква роля играе Чърчил? — подигравателно попитал нацисткият ръководител. — Той е в опозиция и никой не му обръща внимание."

На което Ханфщенгел отвърнал: "Хората казват същото и за вас".

Смятам, че Хитлер е решил да заобиколи Чърчил не само защото смятал, че той е приключил в политиката, капут, финито. Причината е била по-скоро защото не са му харесали думите на този приказлив и своенравен англичанин, който толкова ревностно говори за демокрацията и е така мистериозно гнуслив по отношение на антисемитизма.

И така, Хитлер отбягва хотел "Регина Палас", докато Чърчил не си заминава. Така за втори път в историята — след 1916 г., когато са били само на няколкостотин метра един от друг в окопите — двамата мъже са толкова близо, но така и не се срещат. По-късно, разбира се, Хитлер отпраща множество покани да се срещне с Чърчил на публично място, когато такава среща би била очевидно в полза на нацистите, а Чърчил неотменно отказва.

Още в началото на кошмара на Германия, преди Хитлер дори да е станал канцлер, Чърчил съзира злото в нацистката идеология. Има нещо невинно в начина, по който той оформя въпроса си към Пуци: "Какъв е смисълът да си против някого само заради произхода му?". През следващите месеци и години недоумението на Чърчил ще се превърне във възмущение и гняв.

Докато нацизмът упорито си остава на мода в някои части на британското общество, Чърчил с нарастваща ярост води кампания срещу малтретирането на малцинствата от страна на Хитлер. Това, че е бил в Германия, много му помага. Той лично е усетил атмосферата, с очите си е видял редиците от млади мъже и жени, яки, със здрав загар на лицата, изпълнени с реваншистка възбуда.

На 23 ноември 1932 г. той изнася една особено далновидна реч пред парламента. В нея отбелязва, че "всичките тези групи яки тевтонските младежи, които маршируват по улиците и пътищата на Германия с поглед, блеснал от желанието да страдат за Отечеството, не са тръгнали да търсят слава. Те търсят оръжия". А когато се сдобият с оръжия, предсказва той, те ще ги използват, за да си поискат обратно загубените територии. Франция, Белгия, Полша, Румъния, Чехословакия, Югославия — всички са в опасност, казва Чърчил. Навсякъде в Европа се развива "военен манталитет". Време е да се каже на британския народ истината за опасността, казва той. Британците са с як корен, упорит народ, те могат да приемат тази истина, заявява Чърчил. Другите, разбира се, го обвиняват в параноя, във войнолюбие.

Шест години по-късно става ясно, че той е бил убийствено, поразително прав в анализа си. Ето на това ляга високата му репутация през 1940 г.: че правилно е разгадал Хитлер почти от самото начало. Чърчил залага на антинацизма — и то още отрано, в момент, когато тази позиция не е популярна — и неговият залог в крайна сметка печели по зрелищен начин.

До известна степен всички политици играят хазарт със събитията. Те се опитват да предвидят какво ще се случи, за да застанат "от правилната страна на историята", да извлекат максимална полза от това, че са направили добра преценка. Още през 1902 г. Чърчил отбелязва, че един политик трябва "да може да предсказва какво ще се случи утре, следващата седмица, следващия месец и следващата година. И да има способността после да обясни защо предсказаното не се е сбъднало".

Той обича да залага репутацията си по същия начин, по който обича всичко, което носи риск — да лети със самолет, да язди на фронта при Малаканд, да пълзи по корем в ничията земя между окопите. Всичко това му дава възможност да изпитва отново и отново егоцентричната си теза, че той не е като другите, че е специален, че куршумите някак ще се разминат с него, че над главата му кръжи и го пази ангел пазител — или демон? — че Съдбата е на негова страна и даже той е сред нейните любимци. Той залага пари на комар по масите в казината на Довил и Льо Туке, а един от секретарите му описва как скочил от таксито и нахлул в казиното в Монте Карло като вятъра — а малко по-късно излязъл с достатъчно спечелени пари, за да купи билетите за влака за обратно.

Няма друг политик, който да е заемал толкова привидно рискови позиции, никой друг политик не се е замесвал в толкова конфузни ситуации, от които обаче да излезе още по-процъфтяващ. Дори е учудващо, че през 1932 г., когато го сварваме в мюнхенския хотел, той изобщо има някаква останала репутация.

Сега е моментът да се вгледаме малко по-подробно в зловещата серия от истински бедствия, с които по традиция са пълни разказите за неговата кариера преди 1940 г. Нужно е да поразсъждаваме върху взаимодействието между Чърчил и тези събития — степента, до която той носи отговорност за тях, а всъщност и степента, до която те в действителност са "бедствия". Затова нека започнем с:

"Грешката от Антверпен".

Понякога бъдещите поколения са по-благосклонни, отколкото съвременниците. През октомври 1914 г. германските войски като скакалци поглъщат Ниските земи. Чърчил се заема лично да измисли защитата на Антверпен — едно пристанище с такава стратегическа важност, че Наполеон навремето го нарича "пистолет, насочен към сърцето на Англия". Пресата жестоко го напада заради резултатите. Морнинг Поуст го обявява за "скъпа грешка, за която г-н Чърчил трябва да бъде държан отговорен". Дейли Мейл пише, че става дума за "грозен пример на лошо управление, което ни струва скъпо в човешки живот". Колегите му от кабинета смятат, че Първият лорд на Адмиралтейството е обезумял напълно: стреля по Антверпен и тича напред-назад в пелерина и яхтена шапка, докато германците го бомбардират.

В един момент той даже иска правото да се оттегли от кабинета и да поеме военното командване. Иска да бъде генерал Чърчил, така казва той пред Аскуит — едно предложение, според Аскуит, което накарало колегите му да се превиват от смях.

Накрая Антверпен капитулира, а хиляди британски войници са пленени. Чърчил се връща в Лондон, където неговата Клементин го приема доста хладно, тъй като е пропуснал раждането на Сара, третото им дете. Но дали идеята наистина е била толкова ненормална?

Нека си спомним какво се случва през есента на 1914 г. Германците устремно са се спуснали към пристанищата на Ламанша. Загубата на Остенде и Дюнкерк би била катастрофална, защото изпращането на войски и припаси към Фландрия става много трудно. Смисълът на мисията в Антверпен е бил да се убедят белгийците да удържат атаките в продължение на десетина дни — за да се получи глътка въздух и да се защитят другите пристанища.

Нещата се развиват така, че Чърчил е успял да удържи фронта в продължение на шест дни. Но това е достатъчно. Другите пристанища били спасени. Така че нека да оценим "грешката при Антверпен" по скалата от 1 до 10. Аз бих казал, че по ФАКТОР ФИАСКО оценката е 2, тъй като операцията всъщност е успешна, а също и че ФАКТОРЪТ ЧЪРЧИЛ е 9 от 10, тъй като е почти невъзможно да си представим, че белгийците биха издържали толкова дълго, ако той не е бил там.

Винаги обаче е било далеч по-трудно да се намери оправдание за:

"Катастрофата при Галиполи".

На пръв поглед поне това е един от най-големите военни провали в рамките на една война, преливаща от всякакви провали. Към края на 1914 г. окопите вече са очертали дълга линия от Швейцария до Ламанша. Чърчил търси начини едновременно да използва флота, който в този момент не участва активно, и да заобиколи някак кланицата на Западния фронт. Къде биха могли да отидат тогава? Първо обмислят Балтийско море, но там германците вече са сложили тежък ботуш. Тогава му хрумва концепцията, която и в бъдеще често ще използва: "да ударим в мекото, в корема". Решава да нападне съюзника на Германия — Турция.

Смята да използва флота, за да пробие през Дарданелите — тесен пролив между Средиземно море и Черно море, да завладее Константинопол; да изхвърли османците от войната; да облекчи натиска върху Русия, да привлече Гърция, България и Румъния на страната на Съюзниците — и готово! (тук можем да си представим как Чърчил триумфиращо удря с пръст по картата) — ще бъде открит пътят да се атакуват германците и от двете страни. Но нещата не се развиват добре.

Цялата операция най-сетне е прекратена през 1916 г., като през това време загиват около 180000 съюзнически войници, повечето от които са покосени от болести по бреговете и носовете на полуостров Галиполи, без изобщо да се доближат до Константинопол.

Толкова много австралийци и новозеландци губят живота си, че Галиполи става причина за дълбоко вкоренена омраза и отчуждение от имперската власт сред хората от колониите. Ирландските полкове са тъй жестоко смазани, че според мнозина тези събития разпалват още повече борбата за независимост. Чърчил на практика е уволнен от Аскуит през май 1915 г. и почти изчезва от сцената.

"Мислех, че ще умре от мъка — споделя по-късно Клементин. — "Свършен съм", стенеше той."

Има ли какво да се каже за Дарданелите?

Да — кампанията е поне опит да се прекъсне окопната война на Западния фронт. Все някой е трябвало да излезе с алтернатива на "дъвченето на бодлива тел във Фландрия", казва Чърчил и със сигурност е прав в това си мнение.

Няма особен късмет с адмиралите, един от които изпада в тежка нервна криза, няма късмет и с колегите си — особено с лорд Фишър, престарелия началник на флота с жабешко лице, който ту се въодушевява от операцията, ту напълно губи интерес, а накрая взривява всичко, като хвърля оставка в най-важния момент. Той няма късмет и в това, че няма контрол върху времето на провеждане на операцията, нито успява да сложи началото й с устрема, който е необходим.

Но дори и когато вземем предвид този лош късмет, трябва да признаем, че целият първоначален замисъл вероятно е бил сгрешен. Изглежда, той е основан на поредица от героични предположения какво ще се случи, ако Константинопол в крайна сметка падне, както и на абсолютно непредвидимия резултат от Балканската кампания. Заради този необуздан свръхоптимизъм Чърчил трябва да поеме своята вина.

Каквото и да се говори, потопени са кораби, адмирали губят разсъдъка си, войници падат като снопове по бреговете, покосени от картечници и дизентерия, а Мустафа Кемал се превръща в герой на турската нация заради ролята си в отблъскването на Британската империя. Затова нямаме друг избор, освен да дадем на Дарданелите ФАКТОР ФИАСКО от пълни 10 точки, както и ФАКТОР ЧЪРЧИЛ отново от 10, тъй като със сигурност кампанията нямаше да се случи без него. Всичко можеше да завърши и с успех — ако една дълга поредица от събития се беше случила в наша полза — но ужасяващото бедствие убеждава много хора, че Чърчил не само има слаба преценка, но че е и напълно ненадежден заради суетата си и желанието по някакъв начин лично да участва в действията.

Разбираме доста за неразбиваемото му его, тъй като още в края на 1919 г. той отново е в играта и участва в едни събития, които са останали в историята като:

"Руският гаф"

Във враждебността си към комунизма Чърчил достига почти до неконтролируема ярост. За него той е чума, мор, духовно изродство. Той често споменава "грозната диващина" на болшевизма, а на 26 ноември 1918 г. казва пред своите избиратели в Дънди, че "цивилизацията е напълно изтрита от лицето на гигантски области, докато болшевиките подскачат и лудуват като свирепи павиани насред развалините на градовете и труповете на жертвите си". Човек почти започва да се чуди защо Чърчил е имал такова лошо мнение за павианите.

Повечето хора са забравили, че през първите няколко години след революцията от 1917 г. Ленин и Троцки още не са успели да хванат властта с железен юмрук. Страната е залята от контрареволюционери — белогвардейци, американци, французи, японци, чехи, сърби, гърци и италианци, както и значителен брой британски войници, които Чърчил аплодира неистово от военното министерство.

След доста предпазливо първоначално отношение той решава, че тази война може да се спечели, и казва на дълбоко скептичния Лойд Джордж, че комунистите са подвили опашка в бягство. Насърчавани от британските офицери, финансирани и подкрепяни от Чърчил, белогвардейците печелят някои забележителни победи. "Сега вече нищо не може да спаси болшевизма или болшевишкия режим", хвали се той пред Лойд Джордж. В един момент даже решава окончателно да разреши въпроса, като снабди британските войници с нов вид — да, правилно се досетихте — отровен газ, а през октомври 1919 г. вече е толкова въодушевен от напредъка на белите генерали, че се готви лично да замине за Русия.

Билетите вече са закупени и Чърчил е напът да се появи в страната също като Ленин, обаче с точно обратната вест, и да обяви завръщането на бляскавата демокрация. Цялата история, уви, страхотно се обърква. Троцки организира динамична контраатака. "Няма да се примиря да ме бият павианите!", крещи Чърчил, но всъщност става точно това.

Белогвардейците са обърнати в бяг. Британските войски са позорно евакуирани. Комунистическата тирания започва — вече наистина. Павианите триумфират.

Големият карикатурист от онова време, Дейвид Лоу, рисува портрет на Чърчил като некадърен ловец на едър дивеч. "Ходи на лов за лъвове, но се връща с котки", гласи надписът. Четири от котките имат имена: Сидни Стрийт, Антуърп Блъндър (Грешката при Антверпен), Галиполи Мистейк (Грешката при Галиполи) и Рашън Бънгъл (Руският гаф).

Но дали гафът е чак толкова голям? Успехът всъщност е бил наистина близо. Белият генерал Юденич почти достига Петроград, Деникин е само на 70 километра от Москва. Ако беше получил възможност да даде на експедицията пълната подкрепа, която иска — ако Лойд Джордж и кабинетът не бяха толкова подозрително настроени — може би комунизмът наистина щеше да бъде пресечен още в началото. И тогава народите на Русия и Източна Европа щяха да са пощадени от седемдесет години тирания; нямаше да има нито ГУЛаг, нито червен терор, нито убийства на кулаци, нито масови кланета. Можеше и да не успее, но със сигурност е било правилно да опита.

И така, "Руската експедиция" получава: ФАКТОР ФИАСКО 5; ФАКТОР ЧЪРЧИЛ — 10. Поне е имал правилна обща идея — нещо, което не можем да твърдим за:

"Провала при Чанаккале",

чрез който той съумява с един удар да свали правителството, да сложи край на политическата кариера на Лойд Джордж, да размаже Либералната партия, към която се е присъединил през 1904 г., и да загуби мястото си в парламента.

През септември 1922 г. избухва криза, тъй като армията на Мустафа Кемал (Ататюрк) заплашва британските и френските гарнизони на полуостров Галиполи. Те са разположени в Чанак, или Чанаккале — турски град почти до руините на древна Троя. Министър-председателят Лойд Джордж е силно антитурски и прогръцки настроен, а освен това нетърпелив да поведе християнска война срещу мохамеданите. Според него Чанаккале е отличен претекст да се смачкат турците.

По причини, които не са съвсем ясни, Чърчил решава да направи завой на 180 градуса във възгледите си и да обяви, че Лойд Джордж е прав. Това е доста странно, тъй като Чърчил като цяло е по-скоро протурски настроен, също като баща си. Освен това би било справедливо да се каже, че във външната политика, както и в живота, той не е бил мотивиран от каквито и да било религиозни съображения. Опасявам се, че изглежда, единственият му истински мотив в желанието да се бие срещу турците при Чанаккале е да отмъсти за Дарданелите, за да излекува собствената си психическа рана, останала от тази трагедия — а това никога не е добър съветник.

За щастие, и Лойд Джордж, и Чърчил успяват напълно да оплескат нещата. На 15 септември 1922 г. Чърчил публикува едно злокобно прессъобщение, в което обявява, че за военните действия се разполага с подкрепата на Канада, Австралия и Нова Зеландия — без поне да е съобщил новината на правителствата на тези страни. Те не са никак доволни и нямат особено желание да изпращат още войници на фронта, за да участват в организирани от Чърчил кланици — като тази при Дарданелите.

Пресата и цялото общество са разтревожени. Заглавието в Дейли Мейл е "Спрете нова война!", което в общи линии добре изразява обществените настроения. Консерваторите решават, че вече наистина им е дошло до гуша и от Лойд Джордж, и от Чърчил. На свое заседание в клуб "Карлтън" те решават да сложат край на Коалицията (тогава се ражда и т. нар. Комитет от 1922 г. — дискусионен клуб на депутати консерватори от британския парламент). Андрю Бонар Лоу заявява, че Великобритания не може да бъде полицаят на света; Болдуин прави заявка да поеме властта.

Кризата заради Чанаккале се решава с дипломатически средства, но британското правителство пада, а Чърчил временно напуска сцената. Чанаккале получава скромен ФАКТОР ФИАСКО от 4 и ФАКТОР ЧЪРЧИЛ от 5, тъй като този път споделя авторство с Лойд Джордж. Но политическите последици са като след мощно земетресение.

Точно това прави завръщането му на политическата сцена двойно по-забележително. Когато се вгледа в този период (1922–1924 година), човек наистина остава с усещането, че той е нещо като природна стихия в британската политика, твърде мащабен, за да потъне с унищожаването на неговата Либерална партия, твърде голям, за да се игнорира. Съвсем скоро Чърчил започва разговори с Болдуин за връщането си в партията на торите — двайсет години след като я е изоставил. През ноември 1924 г. — въпреки че току-що е спечелил с голямо мнозинство — Болдуин протяга ръка към четиридесет и девет годишния "ренегат" и го кани за министър на финансите. Смаян от този жест, той приема поста. "Изключително ми беше трудно да убедя жена си, че не се шегувам с тази новина", споделя Чърчил по-късно.

Всеобщо е мнението, че престоят му на този пост — независимо от някои добри действия — е помрачено от неправилното

"Връщане към златото",

и то при неправилен обменен курс. Днес всички приемат, че това е била катастрофална грешка. Стойността на стерлинга се фиксира към предвоенната ставка от 4.87 щатски долара — което означава, че лирата е надценена, и то с фатални последици за британската промишленост. Износът става твърде скъп, за да се конкурира на световните пазари.

Фирмите се опитват да намалят разходите, като съкращават персонала или намаляват заплати. Следват стачки, безработица, хаос — а след това и борсовият срив от 1929 г. — и въпреки това няма спасение от тежкия режим на Златния стандарт.

В края на краищата британската лира принудително скъсва със златото през 1931 г. с поредица от спекулативни атаки на валутните пазари — по същия начин, по който е изхвърлена от Европейския валутен механизъм през 1992 година. Чърчил опира пешкира за цялото бедствие, а Джон Мейнард Кейнс пише остро критичната "Икономическите последствия от г-н Чърчил". Действително решението е негово и като финансов министър той не може да избяга от вината.

Можем само да споменем някои аспекти, които донякъде я смекчават. Първо, той самият инстинктивно не приема връщането към Златния стандарт. Вижда какви проблеми ще създаде прекалено силната лира за британския бизнес и промишлеността. През февруари 1925 г. той се противопоставя на плана: "Бих предпочел да видя финансите по-смирени, а индустрията по-доволна". Преди да вземе решението, той пише дълги писма до свои колеги и подчинени, като ги моли да обяснят защо подкрепят Златния стандарт; остава твърде недоволен от неясните им отговори.

Специалистите твърде уклончиво говорят за "стабилност". Но как това ще помогне на британските производители, ако техните стоки станат твърде скъпи и бъдат изтласкани от пазара. Той често — и с одобрение — цитира пламенната критика на Златния стандарт от 1896 г., написана от Уилям Дженингс Брайън: "Няма да стиснете около челото на трудещите се този венец от тръни; няма да разпънете човечеството на кръст от злато".

И тогава е абсолютно прав. Проблемът е, че Чърчил е бил заобиколен от много умни хора, които си мислят, че знаят всичко за икономиката — и всички те са на мнение, че Златният стандарт е просто невероятно добра идея. Най-самоуверен от всички тях е управителят на Централната банка на Англия, прочутият със спретнатото си облекло Монтагю Норман. "Ще те превърна в Златния министър", казва той на Чърчил. Норман обаче не е сам в своите заблуди.

Всички в Ситито са горещо "за"; Лейбъристката партия го подкрепя, самият Стенли Болдуин смята, че най-лесно ще бъде просто да се захванат и да го направят. Накрая Чърчил дава една прочута вечеря на Даунинг Стрийт № 11 на 17 март 1925 г., като кани Кейнс специално да дойде и да представи обратната гледна точка. Уви, Кейнс е настинал и не е във форма за събитието. И така Чърчил, скептично настроен към Златния стандарт, се оказва малцинство и с неохота се съгласява.

Онова, на което искам да наблегна, е, че той се връща към Златния стандарт въпреки собствената си разумна преценка — която е доста по-смислена от тази на цяла плеяда набедени финансови експерти. За онези, които си спомнят по-скорошната финансова история на Великобритания, той е бил в точно същото положение като г-жа Тачър, която беше успешно баламосана (от Найджъл Лоусън и Джефри Хоу) да присъедини страната към Европейския валутен механизъм през 1989 година — едно истинско бедствие.

И Чърчил, и Тачър имат правилни инстинкти за огромните ограничения, които налага един фиксиран валутен курс; и двамата обаче — след дълга съпротива — в крайна сметка приемат възгледите на "експертите". Връщането към Златния стандарт получава ФАКТОР ФИАСКО 10, с оглед на тежките икономически последствия от него, но няма как да му дадем оценка, по-висока от 2, по ФАКТОРА ЧЪРЧИЛ, тъй като всеки друг министър щеше да стори същото без капка колебание, а ако не друго, той проявява поне това — колебание.

Донякъде в резултат на икономическата бъркотия, за чието създаване той доста помага, Чърчил и торите са изритани отново от властта през 1929 г.; за първи път лейбъристите изпреварват торите по брой депутати в парламента. Това го изпраща "в пустинята" за повече от десет години. Чърчил търси нов политически кон, на който да заложи, нова кауза, за която да се бори. Скоро намира начин да вбеси почти всички, включително и ръководството на Консервативната партия, управлявана от Стенли Болдуин. От всичките му погрешни решения онова, което изглежда най-лошо и до ден днешен, е

"Грешната преценка за Индия".

Чърчил си втълпява, че е негова мисия да се противопостави на всеки опит за самоуправление в Индия — и го прави по начин, който изглежда обиден и надут до почти невероятна степен.

През 1931 г. изрича останалите в историята думи за Ганди, описвайки го като "полугол факир". Освен това заявява, че е "отвратително" този пионер на ненасилствена съпротива едновременно да се занимава с организирането на гражданско неподчинение и да участва в преговори с "представителя на краля император" — т. е. лорд Ъруин (който по-късно ще стане търсещият мир с Хитлер сър Халифакс) — като че ли Ганди е някакъв терорист. Това е една абсурдна реплика от устата на човек, който сам няма никакви скрупули да преговаря с тежковъоръжени ирландски националисти.

Чърчил пророкува кръвопролития. Говори с апокалиптични думи за невъзможността индийците да се самоуправляват, за мизерията на далитите[28] и неизбежността на вътрешното насилие. Така Чърчил застава начело на едно движение от непоправими империалистически романтици — упорити защитници на раджата и на даденото от Бога право на всеки бял англичанин да седне на верандата си, да отпива уиски със сода и да се радва, че притежава цяла Индия.

Даже сред привържениците му започват да говорят, че явно си е загубил ума. Всички партии се обявяват в подкрепа на по-голяма независимост на Индия — даже Консервативната. А на него какво му става? Боя се, че мотивите му не са особено безкористни. Със сигурност го възмущава перспективата от загубата на Индия и последвалият удар по "престижа" на Британската империя, да не говорим за загубата на пазари за износ на ланкаширския памук. В този смисъл целите му изглеждат егоистични и шовинистични.

Той всъщност не е особено страстен любител на Индия — за последен път е бил там през 1899 г., когато като млад военен прекарва повечето от времето си да окопава розите си, да събира пеперуди, да играе поло и да чете Гибън.

Дори не е особено просветен по темата. Когато се явява пред комисия на Камарата на общините, той като че ли — твърде необичайно — се ограничава само до риторични общи приказки. Ужасната истина е, че цялата история с Индия е обикновен пример за политическо позициониране.

Стремежът му е да наследи Стенли Болдуин като лидер на торите — иска да се "докара" пред дясното крило в партията, където нямат много високо мнение за тази "фурнаджийска лопата", изневерила им с либералите. Индия се оказва идеалната тема, за да се представи Чърчил в светлината на реакционер. Започва да прави дълги и пищни речи на митинги, при които — подобно на днешните националисти — сякаш се наслаждава на това, че той и неговите поддръжници са третирани като смахнати и лунатици. "Ние сме нещо като нисша раса — с умствена изостаналост и съставена основно от полковници и други нежелани елементи, които са се били за Великобритания", хвали се той.

Тази стратегия се проваля. Законопроектът за Индия е успешно приет. Лейбъристкото правителство успява да наложи — със съгласието на торите — и да предостави по-голямо самоуправление на една страна, която към днешния ден е най-голямата демокрация в света и процъфтяващ икономически център. Чърчил е отритнат — опроверган от самите събития. Най-доброто, което може да се каже по тази тема, е, че приема поражението с характерното си великодушие: през 1935 г. изпраща послание до Ганди с най-добри пожелания. "Постигнете успех и ако го направите, лично ще се застъпя да получите още по-голяма независимост." Важно е да се има предвид, че пророчествата му не са изцяло погрешни: краят на британското управление, който най-сетне настъпва през 1948 г., е наистина придружен от ужасяващи изблици на вътрешно насилие, при което загиват около един милион души, а проблемите на кастовата система продължават да съществуват и до днес.

Но това не е достатъчно, за да се оправдае една политика, която сега изглежда парадоксално ретроградна. Така че нека да дадем на погрешната преценка за Индия ФАКТОР ФИАСКО 5 и ФАКТОР ЧЪРЧИЛ 10.

През 1935 г. Болдуин се завръща като премиер — но този път Чърчил е отишъл твърде далеч в своята непокорност — не на последно място и заради Индия — така че за него няма място в кабинета. Явно всички са очаквали отново да направи някоя беля. Дали ще може да намери друга някаква кампания, друга кауза, чрез която да се промъкне успешно до средата на сцената, точно под прожекторите? Дали ще може да сътвори още някой грандиозен гаф? Разбира се!

"Кризата с абдикацията"

В късната есен на 1936 г. гръмва новината, че крал Едуард VIII има любовна връзка с една разведена американка на име Уолис Симпсън. За нас днес може да звучи доста странно, но навремето подобно поведение е било абсолютно непростимо. Кроткият Стенли Болдуин, който редовно ходи на църква и предпочита да пуши лулата си, отколкото да кипи в светски събития, изпада в тих ужас. Той решава, че кралят наистина може да се ожени за разведена жена — но първо трябва да абдикира.

Положението на младия крал е отчайващо. Той усеща как ледовете се разместват под краката му. Осъзнава, че времето му на трона става все по-кратко. Нужен му е някой, който да го ръководи, някой опитен, чиято дума се чува в, обществените дела. И той се обръща — към кого другиго? — Към Чърчил. Двамата се познават от по-рано, кралят е отсядал в Бленхайм, двамата с Чърчил си допадат, като политикът даже е писал някои от речите му.

И така, Чърчил вечеря с краля в Уиндзор, след което му пише едно комично (и вероятно сътворено на пияна глава) писмо, в което му обяснява как да оцелее, отбелязвайки — съвсем разумно, между другото — че сега не е време да напуска страната. Чърчил става неофициалният водач на "кралската партия", а на 8 декември, след един особено весел англо-френски гуляй, той решава да каже пред Камарата на общините какво мисли по въпроса.

Основното, заявява той, е, че става дума за лични, сърдечни проблеми, но че кралят си е крал, и че ако министрите имат проблем с мисис Симпсън, то тогава те, а не монархът, трябва да се оттеглят.

Уви, той съвсем погрешно е разчел настроението на Камарата на общините. Депутатите го изпращат с дюдюкане, тъй като повечето от тях са прекарали последните няколко дни да слушат заядливото и пуританско мърморене на своите избиратели точно по този повод.

Дюдюкането става толкова силно, че в крайна сметка се налага Чърчил да си седне, без да е довършил речта си. Ето как си спомня събитията Харълд Никълсън: "Уинстън се срина напълно в Камарата вчера… За пет минути успя да развали всичко, което търпеливо възстановяваше цели две години". Мнозина — включително и негови приятели — решават, че този път с него наистина е свършено. Нека дадем на кризата с абдикацията ФАКТОР ФИАСКО 6 и ФАКТОР ЧЪРЧИЛ 10, въпреки че съвременните хора, разбира се, биха приели тезата на Чърчил.

Съвременният електорат даже не би повдигнал вежди, ако монархът реши да се ожени за разведена жена (нека напомним, че както днешният престолонаследник, така и съпругата му имат предишни бракове). Но навремето на тези неща се е гледало твърде различно. И така, Чърчил отново е "отписан": неговият прогресивен и състрадателен инстинкт се разглежда като проява на мухлясал ултрамонархизъм.

Той вече е на шейсет и една и изглежда като някакво древно огромно морско създание от епохата на Едуард, изхвърлено на брега, което безпомощно пляска с перки по пясъка и от отверстието на главата му вместо въздух изскача струя празни приказки. В този момент почти никой нямаше да ви повярва, ако речете, че само след три години и половина Чърчил ще бъде премиер на страната.

Нека разгледаме този списък с провали — най-богатият и най-смайващ, с който може да се похвали който и да било политик. Какво ни казват те за характера на Уинстън Чърчил? Най-първо се набива на очи, че е притежавал в сериозни дози онова, което навремето са наричали просто "характер". Всеки един от тези грандиозни скандали — дори сам по себе си — би смазал един обикновен политик. Това, че Чърчил не се отказва, е истинско доказателство за силата му за самосъхранение, сякаш притежава някакво супервещество, с което успява да изолира егото си и високия си дух.

Разбира се, естествената му екстровертност и желание да общува със света много помагат. Той не се затваря в черупката си след всяко поражение и — с изключение на Галиполи — не се самоизяжда от чувство за вина и угризения. Той не допуска тези тъй многобройни и живописни провали да променят фундаменталното му мнение за самия себе си; а нека напомним природния мързел на човешките същества, заради който околните са склонни да отсъждат за вас главно според собствената ви преценка за самите себе си.

Той се възстановява тъй бързо след всеки удар, защото има толкова много неща, в които вярва. Мнозина лекомислено и даже дразнещо твърдят, че ако Чърчил беше пропуснал звездния момент през 40-те години на XX в., щеше да остане в историята като "неудачник" — един човек, който така и не успява да постигне нещо особено в живота си. Това е абсурдно.

Нито един съвременен политик не може да се сравнява с усилията, които той е положил: той е основател на социалната държава, той реформира затворите, той изгражда морския флот, той участва в това Великобритания да спечели Първата световна война, става финансов министър и т. н., и т. н. — при това говорим за периода, през който за него се казва, че се е "провалил", преди Втората световна война. Той се захваща с толкова много дела и инициативи, че не е никак изненадващо, че е имало и провали, но успява да се съвземе от тях, защото хората инстинктивно разпознават нещо важно в поведението му.

Не е само заради това, че за много неща е възможно съвсем лесно да се докаже, че е бил прав: в идеята му за Галиполи всъщност има доста добра стратегия; съветският комунизъм наистина е варварски режим; Златният стандарт му е "натресен" почти насила и така нататък. Какво забелязвате в класическите провали на Чърчил; кой е ключовият аспект, който го отличава от провалите, с които завършват кариерите на не толкова способните политици?

Забелязахте ли го?

Никога и никой не си помисля — даже докато Чърчил едва изпълзява от димящите развалини на поредната взривена позиция — че той е бил по някакъв начин лично корумпиран.

Никога не се появява и най-малката сянка за скандал. Нито един от тези провали не докосва личната му почтеност. И тук не става дума само за факта, че не е тичал по фусти (макар напоследък да се явяват някои съмнения в тази точно област). Не за това е думата.

За него няма дори най-бегло твърдение, че е излъгал или е мамил, или е бил непочтен — камо ли да е бил мотивиран от финансова печалба. Той заема всички тези позиции, защото (а) те му се струват правилни и (б) защото е преценил, че те служат за напредъка в кариерата му. В крайна сметка и в двата мотива по-горе няма нищо срамно: Чърчил смята, че те ще бъдат политически полезни, защото са правилни.

Той стига до решенията си не просто по случайно хрумване, а след сериозно изследване и размишление — и именно огромният обем информация, който преминава през него, му е помогнал инстинктивно да се насочи в правилната посока. През 1911 г. — три години преди избухването на войната — той пише дълъг меморандум за Комитета за имперска отбрана, като предсказва точно протичането на първите четиридесет дни от конфликта — къде и как французите ще ударят на камък, кога ще спрат германците.

Генерал Хенри Уилсън заявява, че документът е "нелеп и фантастичен — един глупав меморандум". Но всяка дума от него се сбъдва — до ден. Германия губи битката при Марна на четиридесет и първия ден и тогава започва окопната война. Той не пише научна фантастика, той не разсъждава теоретично, взирайки се през прозореца и дъвчейки молива си.

Чърчил казва, че войната ще продължи четири години, докато другите твърдят, че ще свърши преди Коледа. Той вижда слабостите на Версай. Ориентира се правилно, защото е по-добре информиран от почти всеки друг политик. Още в средата на 30-те години той получава секретни брифинги от хора в Уайтхол и военните, които са ужасени от идеите за помирение — Ралф Уиграм и други, които отчаяно търсят някого, който да вдигне тревога за Германия.

Понякога той знае повече от самия Болдуин, а в един конкретен случай публично унижава министър-председателя, като демонстрира по-добри знания за силата на Луфтвафе (нацистите разполагат с много повече самолети, отколкото твърди Болдуин). Той внимателно следи какво се случва в Германия; непрекъснато привлича вниманието на парламента към преследването на евреите — от 1932 г. нататък — и предупреждава за нацистката идеология. Когато Хитлер получава 95 на сто от гласовете през ноември 1933 г., Чърчил заявява, че за нацистите "войната е славно дело" и че "насаждат у децата си невиждана кръвожадност като част от образованието им, каквато не се помни дори от варварски и езически времена".

Бие камбаната за опасност все по-силно и по-силно, понеже с ужасяваща яснота вижда какво ще се случи. Прозира истината за Хитлер по-ясно дори и от бедния стар Пуци Ханфщенгел, с когото са пирували заедно в Мюнхен.

Този "политически магьосник" в крайна сметка разваля отношенията си с Гьобелс, а Юнити Митфорд го ковлади пред Хитлер, че правел непатриотични забележки. През 1937 г. Пуци получава няколко ужасяващи заповеди: трябва да се качи в самолет и да скочи с парашут над разкъсваната от войната Испания, да се добере зад линиите на републиканците и да работи под прикритие, за да помогне на фашистките сили на генерал Франко.

Очевидно е, че не се очаква той да се завърне жив от тази мисия. Пуци се подчинява — най-вече защото предполага, че в противен случай просто ще го застрелят. Самолетът излита и се насочва към Испания, часове наред бръмчи в небето, а Ханфщенгел седи отзад с поставен на гърба парашут и се тресе от страх.

Не се бои само от самото скачане. Дори и да оцелее след него, той е сигурен, че испанските републиканци ще го хванат — и вероятно ще го разкъсат на парчета. В крайна сметка самолетът каца с неизправност на двигателя — и Пуци открива, че все още се намират в Германия. Всъщност през цялото време летели в кръг.

Всичко се оказва ужасна шега, замислена от Хитлер и Гьобелс. Пуци решава — съвсем разбираемо — завинаги да се откаже от нацизма, заради което бяга първо в Англия, а след това в Америка. Чърчил вижда онова, което личният съветник на Хитлер се е опитал да скрие от самия себе си — дълбоката диващина на този режим.

Разликата между Чърчил и другите е, че той не се бои да последва своите прозрения. Той не само разсъждава върху онова, което се случва, а се опитва да го промени. Повечето политици се носят по течението на събитията. Те виждат онова, което им изглежда неизбежно, а след това се опитват да вървят в крак с неизбежното и накрая (обикновено) се опитват да представят ситуацията, извъртайки я така, че да си припишат заслугите за случилото се, независимо какво е то.

"Истината за Хитлер", статия от Чърчил, публикувана в The Strand Magazine, ноември 1935 г.

Чърчил, от друга страна, има някои доста твърди представи какво би трябвало да се случи: запазване на Британската империя, насърчаване на демокрацията, засилване на британския "престиж" — и след това впряга херкулесовската си сила, за да измени хода на събитията, така че да отговарят на тези идеали. Нека си спомним случая, когато отбива реката и проверява коритото камък по камък, за да намери часовника на баща си.

Ето защо в политическото му битие има толкова много епични провали: защото има смелостта да се опита да промени самата история. Той е човекът, който нахлува в кабината и се опитва да поеме управлението на поразения самолет. Той, е стърчащият як пирон, на който съдбата често закача палтото си.

Последното, от което Великобритания и светът се нуждаят през 1940 г., е мижитурка, някакъв човечец, който седи отстрани и оставя нещата да се развиват от само себе си. Напротив — те се нуждаят от човек с почти свръхчовешка воля и смелост, за да застане с гърдите си между света и бедствието. Чърчил споменава за облекчението, което изпитал при встъпване в длъжност през 1940 г., защото този път — за разлика от Галиполи или Руския гаф — ще има пълната власт да ръководи събитията. Именно заради това той решава да бъде едновременно министър-председател и министър на отбраната.

До този момент се опитвах да докажа, че Чърчил, в сравнение с конкурентите си в страната и чужбина, е като някаква непобедима карта в играта Star Wars Top Trumps. Той е най-добрият като продуктивност, като риторични умения, чувство за хумор, прозорливост. Побеждава съперниците си по отношение на техническа оригиналност и чиста, дръзка храброст. Ако някога сте играли тази чудесна игра, вече знаете какво искам да кажа: той е героят с най-големия Force Factor. Време е да видим как разиграва тази карта по време на Втората световна война.

Глава шестнадесета

Ледена безпощадност

Френските моряци не са имали дори миг, за да се ядосат, нито секунда, за да подготвят душите си за края. Когато бомбардировката започва в 17:54 на 3 юли 1940 г., общото чувство е едно: пълно смайване. Та това са британски кораби — същите, които са посрещнали с радост при пристигането им въпросната сутрин. Та това са британски моряци, съюзници — същите момчета, с които са били заедно в отпуск на брега на Гибралтар и са пирували заедно.

Та това са приятели, за бога! И все пак цели десет минути тези "приятели" ги обсипват със смъртоносен огън: обстрел, който и до ден днешен се счита за най-концентрирания оръдеен военноморски бараж в историята. От 15-инчовите оръдия на HMS Худ — по онова време най-големият боен кораб, строен някога — излиза първият залп и тежките снаряди, всеки тежащ по три четвърти тон, със скорост 2500 мили в час описват елегантните си траектории в лазурното небе.

Светлината е идеална. Мишените са неподвижни. Условията са абсолютно перфектни.

След това се включват и другите британски кораби, а експлозиите стават толкова силни, че французите, които оцеляват, получават кървене от ушите. HMS Валиънт също открива огън, както и HMS Резолюшън.

Оръдейниците пъхтят в жегата, потта се стича по полуголите им тела, зареждат и стрелят, зареждат и стрелят, докато огромните стоманени тръби се нажежават до червено. Скоро прицелването се намества в правилния обхват и почти всеки залп попада върху френските кораби. Тъй като изходът на пристанището току-що е миниран от британски самолети, французите нямат полезен ход. Както един британски моряк разказва много години по-късно, било "като да стреляш по риби във варел с вода".

От френската страна свидетелите споделят за стени от пламък и огнени топки, падащи в морето; разказват за матроси с откъснати глави и за други, които са толкова лошо изгорени или осакатени, че се обръщат към останалите момчета с ужасната молба "achéve moi!" — довърши ме! След това британските снаряди удрят барутния погреб на един от най-добрите военни кораби на Франция, "Бретан", и шумът е невъобразим като при смъртта на Кракатау.

Над пристанището се издига огромен облак с формата на гъба, а само след минути "Бретан" се преобръща и потъва. Някои от екипажа успяват да се хвърлят в черните морски води, които клокочат като фритюрник, поемат дъх и плуват под водата, за да избягат от горящото гориво. Повечето матроси загиват.

Британците изстрелват общо 150 оръдейни залпа към укрепеното пристанище в Мерс ел Кебир, недалеч от алжирския град Оран, на този безоблачен ден през 1940 година. Когато оръдията замлъкват, пет френски кораба са тежко повредени, а един — напълно унищожен. Живота си губят 1297 френски моряци. Това е истинско клане и мнозина настояват то да се нарича "военно престъпление".

Цяла Франция настръхва от негодувание и омраза, които нацистката пропагандна машина почти няма нужда да раздухва допълнително. За първи път от началото на битката при Ватерло през 1815 г. британци стрелят срещу французи — и то с намерението да убиват. Навсякъде в страната се разлепят плакати на френски моряк, давещ се насред огнения ад, както и на британския военновременен лидер, изобразен като кръвожаден Молох. Отношенията между Лондон и марионетния режим на Виши приключват. И до ден днешен споменът за Мерс ел Кебир е толкова отровен за връзките между двете страни, че продължава да е табу в разговорите между Великобритания и Франция.

"Ако зависеше от мен, казва адмирал Джеймс Съмървил, аз никога не бих издал тази заповед." Британските моряци са покрусени, когато виждат какво са направили; не могат да повярват, че са им били дадени такива нареждания. Поколения френски деца учат по история, че един-единствен човек е разпоредил това клане и изпод неговата ръка е излязъл този убийствен ултиматум. И авторите на учебниците са прави.

Когато на следващия ден Чърчил се изправя, за да обясни действията си в Камарата на общините, той очаква да бъде атакуван от всички страни. Лично е разпоредил насочването на най-смъртоносното модерно въоръжение срещу на практика беззащитни мишени — при това моряци, с които Великобритания не е във война.

По-късно признава, че се чувствал "засрамен", изправяйки се да говори пред препълнената зала. Листовете с написаните на машина бележки треперят в ръцете му. Той дава подробен отчет за събитията, довели до катастрофата. Завършва изложението си с думите, че ще остави парламентът да прецени действията му. "Освен това ще оставя преценката също на нацията и на Съединените щати. Ще я оставя на света и на историята."

С тези думи той сяда на мястото си и тогава се случва нещо странно. За негова изненада, не последва гробна тишина, знак за неодобрение. Напротив, започват да го аплодират. Всички се изправят на крака в една сцена на радост, каквато Камарата на общините не е виждала от години.

Колегите му от кабинета се събират покрай него и сърдечно го поздравяват с потупване по гърба — една доста зловеща и лишена от вкус реакция на смъртта на близо 1300 французи.

На фона на тази радост Чърчил седи — прегърбена фигура в черното си сако и раиран сив панталон — стиснал брада в шепите си, а по бузите му се търкалят сълзи.

За да разберете напълно тази трагедия, трябва първо да припомним колко много Чърчил обича Франция. Ако си позволим да цитираме неговия личен лекар Чарлз Моран, "Франция това е цивилизацията".

Самият Чърчил е израсъл във френската belle époque; Париж е градът, избран от родителите му за собствената им сватба, градът на светлините и безкрайното забавление, мястото, където той харчи спечеленото в казината за книги и "в други посоки". Дори и за един англичанин с патриотизма на Уинстън Чърчил няма нищо срамно да признае превъзходството на френското качество на живот: виното, храната, сиренето; елегантността на тамошните замъци; забавленията и изискаността на казината; удоволствието да отидеш на плаж на Лазурния бряг и да се опитваш да уловиш изключителната му природна красота с четка и платно. Френският е единственият чужд език, който той се опитва да говори поне прилично. Но нещата са много по-дълбоки.

Чърчил вярва във величието на Франция и за него е ужасен шок — още през първите седмици на премиерския пост — да види унижението на нейната армия, която някога е била водена от Наполеон, човека, чийто бюст стои на собственото му бюро. Сам той е направил всичко по силите си, за да остане Франция във войната, да даде кураж на френските политици и генерали. Докато откъм Ламанша достигат все по-лоши и по-лоши новини, той пътува до Франция — цели четири пъти — като се опитва да повдигне духа на все по-унилото френско ръководство, уговаряйки го на своя мъжествен френско-английски. Рискува живота си дори само за да пътува дотам.

В един случай, по време на обратния полет, се налага пилотът да направи внезапна маневра, за да избегне два германски самолета, които бомбардират рибарски лодки близо до Льо Авър. Това се случва на 12 юни, а тридесет и шест часа по-късно французите отново му се обаждат, този път, за да поискат спешна среща в Тур. Чърчил се явява на пистата в Хендън, където му казват, че атмосферните условия не позволяват излитане.

"По дяволите, как ли не! — отсича шейсет и пет годишният авиатор. — Заминавам, каквото и да става. Ситуацията е прекалено сериозна, за да се вълнуваме какво било времето."

И наистина делегацията пристига в Тур по време на гръмотевична буря — доста неприятно преживяване даже и в днешно време, което сигурно сериозно е изнервило Бийвърбрук и Халифакс, придружаващи го на мисията.

Пистата е покрита с още пресни кратери от германските бомби, а долу ги чакат френски наземни екипажи, които си нямат и представа кои са те. Налага се Чърчил да обяснява, че той е министър-председателят на Обединеното кралство и че има нужда от voiture (кола).

Когато стигат пред префектурата, установяват, че и там никой не ги чака, нито пък познава лицата им. Така се наложило да поскитат из коридорите, докато в крайна сметка британската делегация е откарана в близкия ресторант за почерпка със студено пиле и сирене. Горкичкият Халифакс, едва ли това е било в тон с неговия стил в дипломацията.

Най-сетне се появява френският премиер Пол Рейно и съкрушено задава въпроса дали Великобритания ще освободи Франция от задълженията й и ще й позволи да се предаде. Чърчил се опитва за последен път да използва своя експлозивен franglais пред съкрушените французи. Но реакция няма.

Пациентът е предал богу дух. И така, на 14 юни германските редици стройно маршируват по "Шанз-Елизе". Начело е маршал Петен — с кухи очи, грозни зъби и абсолютен пораженец до мозъка на костите си. Капитулацията е пълна — французите са се отказали от възможността да се бият в Северна Африка, а британците започват да се притесняват какви ще са следващите им действия — и най-вече какво ще стане с френския флот.

Той е втори по големина в Европа след Кралските военноморски сили — по-голям от германската Кригсмарине. Някои от френските кораби са чисто нови и по-добре оборудвани дори от британските. Ако те паднат в ръцете на германците, могат да се окажат смъртоносни за британските интереси. А честно казано, какво би могло да им попречи да паднат в ръцете на германците? Вече всички са видели скоростта, с която германците преодоляват линията "Мажино". Никой не е в безопасност от техните танкове.

За да може Великобритания да има шанс във войната, Чърчил трябва да елиминира риска, който представляват френските кораби. Има и други съображения. За да може Великобритания да продължи битката, той трябва да покаже на света, че водената от него страна има истински боен дух, че британците ще направят всичко, каквото се налага, за да победят. Това е от ключово значение, защото скептици има както в страната, така и в чужбина.

Нека си спомним колко крехка е все още неговата позиция към онзи момент, какво недоверие изпитва Консервативната партия. Лидерът на опозиционните лейбъристи Джордж Лансбъри е подал оставка, защото е против войната, а има и мнозина други, които споделят неговите възгледи, и от ляво, и от дясно в Камарата на общините. Камарата на лордовете пък е пълна с пораженци — все привърженици на "мира" като лорд Брокет, граф Лондондери, лорд Понсънби, граф Данби, както и Бендор, херцогът на Уестминстър — пищна и очарователна фигура, която заявява, че "войната е част от еврейскомасонския заговор". В онези дни премиер-министрите от Консервативната партия е трябвало далеч повече да се съобразяват с възгледите на разни графове и херцози.

И тези кандидат-колаборационисти съвсем не са сами. Раб Бътлър, по онова време заместник-министър на външните работи, споделя пред шведски дипломат, че според него Великобритания трябва да сключи сделка, ако Хитлер предложи подходящите условия. Дори приятелят на Чърчил и уж негов съюзник Бийвърбрук е в полза на мирни преговори. Ситито прелива — както винаги — от хора, които предпочитат да правят пари, отколкото да воюват.

Дори сред най-близките му сътрудници има скептици, което вероятно не е много изненадващо, тъй като до неотдавна са работили с човек като Невил Чембърлейн. Неговият личен секретар, Ерик Сийл, мърмори зад гърба на шефа си за "проклетата му реторика" и всъщност е сред малцината, които не се поддават на чара на новия министър-председател. (За него Чърчил често казвал: "Доведете ми Сийл от ледения блок".[29])

Още по-лошо е обаче, че има съмняващи се сред най-важната публика — в Белия дом и Капитолия. Американският електорат е против участието във войната с огромно мнозинство — тринайсет към едно, както сочи една анкета. Президентът Рузвелт е обещал, че няма да "забърква" Америка в европейския конфликт — и добре знае, че ако не спази това обещание, ще бъде наказан на президентските избори през ноември същата година.

В днешно време има много консервативни американски политици, които ритуално осъждат Невил Чембърлейн и неговите усукани откази да се изправи срещу Хитлер. Самата идея за "помиряване" се превърна в нещо като обидна дума в американската политика — и то съвсем разумно. Но нека си припомним, че през май и юни на 1940 година, когато Великобритания се изправи сама срещу един режим, за който вече добре се знаеше, че не е нищо повече от расистка и антисемитска тирания, немалко американски сенатори нито се трогнаха, нито се втурнаха презглава да помагат. Поне със сигурност не го сториха веднага.

Тогавашният военен министър на САЩ е пламенен изолационист на име Хари Удринг, който в дните между 23 май и 3 юни полага неимоверни усилия да забави доставките на военни материали за Великобритания, които вече са били отписани от американската армия като ненужни. Той настоява, че стоките трябва да бъдат надлежно рекламирани, така че всеки да може да ги купи, преди да бъдат продадени на британците. И всичко това се случва, докато британски войници умират по бреговете на Дюнкерк в най-голямата военна катастрофа за последните 100 години.

Сенатската комисия по външни отношения блокира продажбата на кораби и самолети; Министерството на войната отказва да предаде бомби, за които бедните французи даже вече са платили, а един сенатор на име Дейвид Уолш успява да провали сделка, чрез която Великобритания трябвало да купи двадесет торпедни катера — доста полезна придобивка, би си помислил човек, ако се готвиш за десант по море от страна на нацистите.

Други американци, разбира се, са много по-съпричастни към случващото се. Това са повечето вестници, както и самият президент. Но Рузвелт е доста ограничен във възможностите си както заради Закона за неутралитета, така и заради общия климат на времето. Освен това той се колебае и заради най-разбираема предпазливост. На 15 май — едва една седмица след като заема поста — Чърчил му изпраща писмо, в което иска военна помощ под формата на вече остарели американски разрушители.

Възможно е посланието да не е било формулирано толкова внимателно, колкото трябва. В него той се моли и пледира да бъдат изпратени разрушителите, а накрая завършва с прикрита заплаха: че ако Великобритания падне, тогава няма да има нищо, което да спре Хитлер да заграби целия британски флот и да обърне тези кораби срещу самите Съединени щати. В тази важна първа размяна на мнения, с която започват техните отношения, Чърчил явно не си е представил добре как би могъл да реагира човекът, до когото пише.

Рузвелт хвърля един поглед на това послание и от хленчещото отчаяние в него заключава, че може би Великобритания наистина е напът да последва всички останали европейски държави, а в такъв случай какъв, по дяволите, е смисълът да се изпращат разрушители, чиито оръдия могат просто да се обърнат срещу САЩ?

Неволно Чърчил подкопава собствената си теза: вместо да успокои тревожността във Вашингтон, че Великобритания е напът да се предаде, той, напротив, я разпалва още повече. А има и още един международен наблюдател, който има сериозни съмнения за Великобритания и способността й да продължи войната: адмирал Франсоа Дарлан от френския флот.

Този Дарлан се оказва доста докачлив чешит, който дотолкова се ядосва на — според него — недостатъчната помощ на Великобритания за Франция, че става истински англофоб. В един момент даже се налага да го успокояват и да му припомнят, че се бори с швабите, а не с англичаните. Именно той се е виждал с Чърчил на онези отвратителни погребални срещи в началото на юни и го е уверил, че френският флот няма да попадне в ръцете на германците. Но какво изобщо доверие може да се има на Дарлан?

Самият той сигурно наистина е бил честен човек, може наистина да е бил убеден, че е немислимо неговите кораби да се използва от германците — но много други "немислими" неща вече са се случили. Докато флотът е в обсега на германците, няма какво да попречи в крайна сметка корабите да заплават под нацистки флаг. А Чърчил не може да си позволи такъв риск.

Някои историци са силно критични към поведението на Чърчил. В едно интересно свое изследване Ричард Лам твърди, че той бил брутален и нетърпелив човек; че трябвало да се даде повече време на адмиралите да оправят нещата с французите; че Чърчил променил официалната история след края на войната — използвайки факта, че отново е министър-председател през 1951 г. — и на практика задушил критиките срещу "клането".

Едно нещо е безспорно: Чърчил наистина отговаря за целия процес, именно той като булдозер бута събитията напред. Веднага след падането на Франция той почти до обсебване се занимава непрестанно със заплахата, която крият тези лъскави, бързи, модерни френски кораби. По време на заседание на Военния кабинет на 22 юни той отбелязва качествата на "Ришельо" и "Жан Барт", и други. Трябва да бъдат бомбардирани, настоява той, или блокирани в пристанищата с британски мини. Техните капитани трябва да се предадат или да бъдат третирани като предатели.

Халифакс ръководи останалата част от заседанието, опитвайки се да го успокои. "Трябва да се положат всички усилия преговорите да успеят", казва той, но два дни по-късно Чърчил отново подхваща темата. Примирието е влязло в сила. Франция излиза от войната. Какво ще правим с тези проклети кораби?

Сега и началниците на военноморските сили се присъединяват към кабинета, противопоставяйки се на удари срещу французите. Даже самият началник на флота, сър Дъдли Паунд, който обикновено се съгласява с всяка дума на Чърчил, заявява, че не може да препоръча провеждане на операция срещу тях.

Чърчил обаче не мирясва и продължава да бута темата досущ като бик, блъскащ по вратата на обора. Британските адмирали в Гибралтар се събират на конференция, на която всеки офицер е поканен да даде мнението си, както и всички морски офицери за връзка от френските пристанища в Северна Африка. Дали е добра идея да се подготвят някакви действия срещу френския флот?

Не, казват експертите, хората на място; дори самата заплаха за използване на сила би била "катастрофална" и е по-вероятно да обърне французите срещу англичаните. Но протестите им не биват чути. Чърчил стъпква техните колебания с автократично безразличие. Лам твърди, че на този етап във войната той вече е бил почти военен диктатор.

На 1 юли началниците в Генералния щаб и самият кабинет вече са склонили да стане така, както иска Чърчил. Стартира операция "Катапулт", чиято цел е да се неутрализира, а ако е необходимо, и да се потопи френският флот. За Чърчил няма никакво значение, че французите правят всичко възможно да изпълнят поетите пред него ангажименти. Те крият кораби и подводници във френските пристанища, а останалата част наистина вдига платна и отплава от окупираната от германците Франция. "Ришельо" и двадесет и четири други кораба отплават от Брест към Мароко; "Жан Барт" потегля от Сен Назер; други тръгват от Лориен.

Всъщност французите не оставят нито един кораб в окупираната от немците зона — и въпреки това Чърчил смята, че "на всяка цена, при всички рискове, по един или друг начин трябва да гарантираме, че военноморските сили на Франция няма да попаднат в грешни ръцете И след това може би да навлекат разруха на нас, а и не само на нас".

Преди примирието британците са уверили французите, че ще бъде достатъчно, ако френският флот се изнесе към Северна Африка или към Тулон, извън германската зона. А сега измамните албионци пак се отмятат от думата си.

На 3 юли натоварени със специална мисия британски кораби, под ръководството на Джеймс Съмървил, пристигат при Мерс ел Кебир, а френските моряци посрещат новината с радост, защото мислят, че скоро заедно с англичаните ще потеглят в открито море, за да се бият срещу германците. След това в небето се появяват британски самолети, които пускат мини при изхода на пристанището. Подозренията на французите нарастват.

Британски пратеник пристига за преговори с френския адмирал Марсел Женсул. Отначало Женсул дори отказва да го приеме, тъй като решава, че е под неговото достойнство да преговаря с прост капитан — но капитан (Хуки) Холанд успява да му предаде ултиматума от Чърчил.

На французите е казано да потопят доброволно своите кораби или да отплават с тях или към британските пристанища, или към Антилските острови — или да посрещнат последствията. Денят се търкаля мудно. Напрежението расте все повече и повече. Хуки Холанд се клатушка на борда на своя лихтер, заобиколен от френските кораби. Накрая в 14:42 ч. Женсул дава сигнал, че е готов да приеме британския делегат за "почтени дискусии". В 16:15 ч. Холанд вече е на борда на френския флагман "Дюнкерк" и най-сетне започват да постигат напредък.

Женсул му показва заповеди от Дарлан, от които става ясно, че ако Германия се опита да превземе корабите, той трябва да отплава за Америка или да ги потопи. "Ако знаехме всичко това от по-рано, нещата щяха да са доста различни", казва Холанд. Женсул отива още по-далече: обявява, че е готов да разоръжи всички свои кораби, въпреки че това означава да надвиши правомощията си. Но тогава вече е твърде късно.

Дарлан е изпратил военноморски подкрепления; никой не знае кога точно ще пристигнат те. Очертава се истинска битка между британския и френския флот. Чърчил изпраща кратка телеграма: "Разрешете въпроса бързо". Съдбата на моряците е решена. Започват бомбардировките.

Както той споделя по-късно: "Беше ужасно решение, като да отнемеш живота на собственото си дете, за да спасиш държавата". В ледената си логика решението на Чърчил е 100 процента правилно.

Откъдето и да погледнем ситуацията, французите трябваше да разберат, че техните кораби са вече на практика в ръцете на германците или в най-добрия случай могат да се използват като жетон в преговорите с нацистите. Лам твърди, че германците просто са искали да "контролират" френския флот в смисъла на "проверка" или "надзор" като паспортен "контрол".

Това, разбира се, са пълни нелепици. Германците са завладели Париж, здраво са настъпили с ботуш вратовете на французите. В крайна сметка те са можели да накарат французите да правят всичко, което им се диктува, с тези кораби. Френските гаранции са безполезни — и самите французи трябваше добре да разбират това. Дарлан и неговите адмирали трябваше да преглътнат гордостта си, да оставят настрана всички преструвки за независимост и да правят това, което предлага Чърчил: да отплават към британски пристанища или към Карибите. И ако бе направил това, Дарлан щеше да е герой.

Задължение на Чърчил като министър-председател е да отстрани всички заплахи за независимостта на страната си — и той е съвсем прав да бъде безмилостен в Мерс ел Кебир, защото още на следващата седмица започва битката за Британия.

През цялото това прекрасно разцъфнало лято британците не отделят очи от небето, за да наблюдават една от най-решаващите битки в световната история. Милиони следят как съдбините на света се изписват от следите, оставени от бойните самолети, цепещи небето над Южна Англия. Виждат почернели от дима германци, едва довлекли се до дворовете им, и намират парчета от самолети по градските улици.

С трепет наблюдават своите герои от Кралските военновъздушни сили, които изпълняват удивителен висш пилотаж и понякога успяват да свалят врага, а друг път загиват в кълбо от пламъци или купчина смачкан метал. Седмица след седмица хората следят случващото се и знаят много добре какво е заложено на карта: че тази атака срещу въздушния флот е само прелюдия към пълномащабна инвазия на Острова. Британците имат всички основания да мислят, че са следващите по маршрута на завладените от Хитлер територии.

Чувал съм да твърдят, че Чърчил преувеличавал заплахата от тази инвазия, за да засили националното единство и да обедини народа зад себе си. Не съм сигурен дали е така. Той е бил дотолкова убеден, че заплахата е съвсем непосредствена, че още през юни 1940 г. отива на стрелбището в Чекърс и започва да се упражнява с револвера си и пушката "Манлихер". Всеки ден следи внимателно новините, за да предугади правилно кога могат да нахлуят германците.

На 14 юли Дойче Алгемайне Цаутинг предрича, че Лондон ще последва съдбата на Варшава и ще бъде сринат до основи. На 19 юли Хитлер говори пред Райхстага и предлага на Великобритания избор между мира и "безкрайно страдание и нещастия". И прави своя план: кръщава го Операция "Морски лъв", многостранен десант по море на южното крайбрежие.

Ако Хитлер беше успял да завладее небето и морето, няма никакво съмнение, че операцията щеше да стартира. Той е събрал 1918 баржи край бреговете на Холандия и ако беше успял да прехвърли силите си от другата страна на Ламанша, Великобритания едва ли щеше да издържи дълго на такова настъпление. Армията е пренасочена към Дюнкерк — без никакви укрепления или резервни позиции.

Страната не е била успешно завладявана от вражеска сила в продължение на 900 години. Затова Лондон е не само най-големият и с най-обширна територия град в Европа ("голямата тлъста крава", както Чърчил нарича столицата), но и най-слабо защитеният град: единствените оцелели стени и бойници са градени още от римляните и съответно отдавна не са в използваем вид.

Хитлер гони важен стратегически императив при нападението срещу Великобритания: той трябва да прегази Острова, преди да потегли на изток, към Русия. Още през юли 1940 г. цялата структура и динамиката на войната са ясни на Уинстън Чърчил — точно както е предрекъл и Първата световна война.

"Хитлер трябва да нахлуе или да се провали. Ако не успее, ще трябва да продължи на изток, а той няма как да успее!", казва той в Чекърс на 14 юли. С безпогрешното си разбиране за "голямата картина" той съзира, че ако Великобритания удържи, ако оцелее, то Хитлер ще загуби, защото дори нацистката военна машина не може да се бори на два фронта едновременно.

Именно благодарение на Чърчил — а в някои критични моменти благодарение единствено на него! — Великобритания удържа. Съвсем ясно е, че в начина, по който той ръководи страната през онова лято, има нещо магично. С неговата поетична и понякога шекспировска дикция той кара хората да се чувстват благородни, възвишени, уверени, че това, което правят в момента, е по-добро и по-важно от всичко, което са правили преди.

Мислено той сякаш олицетворява самата идея за свободата и за всичко английско, а вероятно много помага и фактът, че времето това лято е чудесно, защото няма нищо по-красиво от Англия през юни. Може би точно тази нежна красота изостря общото настроение, което той насърчава: че заплахата трябва да бъде отблъсната и че това е един остров, за който си струва човек да се бие и да умре. Той дава на хората един образ на тях самите, от който най-много имат нужда в момента: една малка група герои, също като шепата смели пилоти от ВВС, която удържа фронта срещу тиранията и срещу съдбата, с две думи, старата история от Термопилите до Роркс Дрифт[30] — вечната и вдъхновяваща история за победата на малцината над мнозинството.

В това подхранвано от адреналина настроение и обща бодрост британците наистина постигат необикновени неща. Има само един период през последните 120 години, когато британското производство изпреварва това на Германия — и това е лятото на 1940 г. Великобритания произвежда повече самолети от Германия, а през есента Луфтвафе са окончателно отблъснати.

Гьоринг прави фаталната грешка да насочи своите изтребители и бомбардировачи към градовете на Великобритания и се отказва от летищата на Даудинг.

Германците можеха толкова лесно да победят. Има вечери, когато всички налични във Великобритания самолети са в небето, до един, в отчаян опит да отблъснат врага. И ако Гьоринг беше овладял небесното пространство, то флотът на нашествениците можеше спокойно да премине Ламанша и тази армада щеше да е още по-страшна и смъртоносна — и самоувереността на Хитлер щеше да е още по-голяма — ако към нея се добавят и френските военни кораби.

Германският флот е зле пострадал по време на Норвежката кампания, но ако бяха добавили и френските съдове, въпреки това щяха да са непобедими. Разпоредената от Чърчил операция в Мерс ел Кебир наистина е касапница, но за жалост, е била необходима. Това е един смразяващ кръвта и съвсем съзнателен акт, който повече би отивал на див военачалник някъде от степите на Централна Азия.

Но Чърчил е точно това: военачалник. Той води и режисира военни действия по начин, който е немислим за един съвременен демократичен политик. Направил е всичко, което може, за Франция чак до капитулацията й, та и след това; накарал е своите генерали да хвърлят бойци и запаси в битката дълго след като е станало ясно, че играта е приключила — всъщност го обвиняват, че ненужно е пожертвал 51-ва шотландска дивизия, много от момчетата в която са били убити или заловени, както и че е хабил време и енергия, опитвайки се да създаде (досущ като анимационния герой Астерикс) редут, който да спре нацистите в Бретан.

А сега, когато Франция е паднала, той прави единственото логично заключение — и истинската трагедия е в това, че нито адмирал Женсул, нито Дарлан успяват да разберат доколко радикално се е променил техният свят. Донякъде разбирам защо Камарата на общините е тъй въодушевена от това депресиращо и отвратително клане.

Отчасти, защото Великобритания най-сетне е направила нещо войнствено: след цяла година размотаване, хаос и евакуации — от Норвегия до Дюнкерк — британските въоръжени сили са "спечелили" нещо, независимо колко неравностойно е било противопоставянето или колко куха самата победа.

По-важното е, че събитието успява да убеди депутатите в едно: човекът, когото неохотно са определили да ги води, носи в характера си войнствена безпощадност, за разлика от всеки друг измежду тях. Инстинктивно знаят, че друг политик няма куража и железните нерви, за да направи това, което Чърчил току-що е направил. Изведнъж са успели да видят, че всъщност е възможно Великобритания да победи.

Точно заради това аплодират. И ето какво е посланието, което Чърчил изпраща чрез Мерс ел Кебир до Вашингтон, където все още му отказват да изпратят разрушителите: че на Острова няма да се предадат, а ще направят всичко за победата.

Чърчил завършва речта си пред Камарата на общините с думите, че оставя преценката на неговите действия "на нацията и на Съединените щати" — и именно последните две думи са най-важни. Синът на Джени Джером знае много добре, че няма никаква надежда за победа, ако не може да разчита на помощта на страната, където е родена майка му.

Глава седемнадесета

Ухажването на Америка

Още от самото начало на премиерството си той знае какво трябва да направи. Рандолф Чърчил е записал в спомените си как на 18 май 1940 г. влиза в спалнята на баща си в сградата на Адмиралтейството. Заварва министър-председателя пред умивалника как се бръсне със старомодния си бръснач "Валет".

— Седни, моето момче, и почети вестниците, докато свърша с бръсненето.

Аз направих каквото ме посъветва. След две-три минути работа с бръснача той се поизвърна към мен и каза:

— Мисля, че виждам изхода.

Бях изумен, попитах го:

— Искаш да кажеш, че можем да избегнем поражението? — Което поне звучеше достоверно. — Или да победим гадовете? — Което звучеше съвсем ненадеждно.

Той хвърли бръснача си в умивалника, обърна се и каза:

— Разбира се, означава, че можем да ги победим!

Аз:

— Изцяло съм "за", но не виждам как можем да го постигнем.

През това време той вече беше подсушил лицето си, обърна се към мен и каза отривисто:

— Ще въвлека и Съединените щати.

Да оставим настрани речите, колкото и да са възвишени и пламенни. Да оставим настрани стратегическите решения, някои от които днес не изглеждат особено съвършени. Ако искате да разберете как е спечелил войната, обърнете особено внимание на начина, по който той с увещания и настояване съумява да си проправи пътя към Вашингтон, както и на начина, по който внимателно — но все пак осезаемо — манипулира приоритетите на американците.

Използва един инструмент на дипломацията, който е също тъй старомоден и хаотичен като самата човешка натура. Нарича се "очарование". Ето това е тайната на успеха на Чърчил. Задачата не е лесна, а в много моменти изглежда, че няма да завърши с успех.

Нека превъртим още една година напред във времето: до първата му военновременна среща с Рузвелт, в едно отдалечено и рядко населено пристанище, наречено Плацентия Бей, в Нюфаундленд. Датата е 10 август 1941 година. Два големи артилерийски катера се доближават към скалистия бряг, потънал в мъгла и борове — природата е съвсем непокътната още от времето, когато първите европейци пристигат в Северна Америка. Като в някаква модерна версия на Полето на златната тъкан[31] владетелите са дошли да преговарят.

Единият кораб довежда адмирали и генерали, водени от вече прикования в инвалиден стол президент на Съединените щати. Те са донесли подбрано пушено месо, лимони и други деликатеси, които отдавна липсват във военния Лондон.

На другия кораб пристига притеснената британска делегация, водена от Уинстън Чърчил. Те са донесли деветдесет яребици в трюма, както и деликатеси от известната сладкарница "Фортнъм и Мейсън". Чърчил е прекарал цялото пътуване, четейки един след друг три романа за Хорнблоуър, а и няма какво особено друго да прави, защото военните му възможности са на привършване.

Британците пристигат твърде рано. Забравили са да си превъртят часовниците към американско време, затова се изтеглят от пристанището и известно време безцелно плават в района, след което се завръщат за срещата. Спускат лодка от британския кораб, наречен "Принцът на Уелс".

Сниманите по онова време кадри показват как американците чакат на палубата на "Огъста". Вижда се Рузвелт, изправен и опасан с колани, за да стои в това положение, което го кара да изглежда изключително висок.

Отдолу се забелязва движение. Британците са пристигнали. Минават по мостчето — и ето, в кадър влиза той. В момента, в който Чърчил се появява на сцената, просто не е възможно човек да отдели очи от него.

Облечен е с късо двуредно палто и яхтена шапка, леко килната над едното око, което му придава вид на подпийнал автобусен кондуктор. Той е единственият на записа с пура в уста и очевадно по-нисък от другите мъже — всички останали са по военному изпънати и стегнати в униформите си, само Чърчил изглежда с широки рамене.

Той незабавно заема централно място в хореографията на събитията, досущ като боксьор или танцьор. Представя присъстващите един на друг, козирува, ръкува се, отново козирува, усмихва се широко… и тогава настъпва моментът, който е чакал през всичките девет дни на презатлантическото плаване. Идва негов ред да се ръкува с Франклин Д. Рузвелт, президента на Съединените щати. Това е първата им лична среща от 1918 г. насам.

Още веднъж отправя военен поздрав, а след това, заставайки на известно разстояние така, че Рузвелт да трябва да се наведе надолу и към него, за да могат да се здрависат, той протяга ръка. Чърчил добре знае колко висок е залогът от тези разговори.

Войната, меко казано, не върви добре. Британските сухопътни сили са преглътнали серия от унизителни поражения. Те са отблъснати в Норвегия, изхвърлени от Франция, изгонени от Гърция — а в един особено тежък епизод се е наложило да предадат Крит, притиснати в ъгъла от далеч по-малобройна група немски парашутни десантчици. Блицкригът вече е отнел живота на повече от тридесет хиляди цивилни. Подводниците поразяват жестоко британските кораби и даже дебнат из морските пространства чак тук, край бреговете на Канада.

Съвсем наскоро Хитлер за пореден път е прекрачил обещанието си и е нападнал Русия; а ако Русия падне, което изглежда вероятно, има всички изгледи германският диктатор да стане безспорен господар на континента от Атлантическия океан до Урал. Ако това се случи, Чърчил знае, че самият той ще падне от власт, а Великобритания — по един или друг начин — ще се примири с фашизма.

И така, докато протяга елегантната си бяла ръка, той знае, че посяга към единственото останало спасително въже — и въпреки това нищо в поведението му не показва колко мрачно е цялото положение. Напротив, лицето му внезапно разцъфва в усмивка — детинска, неустоима.

Рузвелт също се усмихва, двамата стискат ръце, които остават сплетени в този поздрав сякаш цяла вечност, като че ли никой от двамата не иска първи да прекъсне ръкостискането. През следващите два дни Чърчил продължава упоритото ухажване. Не знаем точно какво си казват един на друг при тази първа Атлантическа конференция — прекия предшественик на НАТО, но знаем, че Чърчил дава всичко от себе си. Неговата мисия е да изгради усещане за обща съдба, да въздейства върху естествените инстинкти на Рузвелт и да превърне Щатите от далечни и състрадателни роднини в истински съюзници в кръвопролитието.

Още преди да отплава към Канада, Чърчил вече се е опитал да създаде това настроение. "Току-що отплавахме — жизнерадостно съобщава той на Рузвелт в кабелограма. — Точно преди 27 години швабите започнаха последната си война. Този път е задължително да свършим нещата както трябва. Два пъти е повече от достатъчно."

"Ние" да свършим, а?

Че и "два пъти"?

Това сигурно е прозвучало доста високопарно в Белия дом. Никой във Вашингтон не е поемал никакви ангажименти да вкара страната в още една световна война, да не говорим за изпращане на американски войници.

Но Чърчил усърдно работи по тази идея: за двата народа, обединени от един език, идеали, култура. Не е ли естествено да бъдат обединени и срещу общ враг?

В неделната сутрин се провежда богослужение. Екипажите на двата кораба многозначително са омесени и в един глас пеят химни — избрани от Чърчил — които изразяват точно това общо наследство: два предимно протестантски народа, заедно изправени срещу един злокобен и преди всичко езически режим.

Те пеят "Напред, Христови воини" и "О, Боже, помощ в древността". Накрая заедно изпяват традиционната молба за божествената милост към онези, поели с кораби по моретата: "За тез страдалци в морската шир" (For Those in Peril on the Sea). Британските моряци от този кораб знаят много неща за страданията в морската шир.

Едва преди няколко месеца корабът е участвал в преследването на германските бойни кораби "Бисмарк" и "Принц Ойген". Матросите, които пеят химна в този ден, са видели с очите си как другият кораб в операцията, HMS Худ (същият, който откри огън срещу французите в Оран) избухва в огромна огнена топка. Те са толкова близо до ударения кораб, че се налага да променят курса и да минат право през останките на "Худ" — едно бедствие, което коства живота на 1419 офицери и екипаж. "Принцът на Уелс" също е ударен и неколцина от екипажа загиват. Съвсем неотдавна по палубите му се е ляла човешка кръв — и все пак ето ги палубите днес, с разпънати по тях маси и ястия с дивеч.

Ето това е посланието от Великобритания до Америка: ние се бием, ние умираме, но сме достатъчно корави да го понесем. А вие?

От уважение към обездвижения Рузвелт двамата лидери пеят и се молят заедно седнали. Чърчил е сложил очилата си с черни рогови рамки, за да вижда текста. Стотици матроси са строени под огромните 14-инчови оръдия на този обречен кораб. Гърлата са свити от вълнение, а в очите на мнозина има сълзи. Репортерите споделят помежду си, че в момента са свидетели на историческо събитие.

Най-накрая срещата на върха приключва. Публикува се комюнике, високопарно озаглавено Атлантическа харта. Чърчил поема на бурното плаване обратно към Великобритания, донасяйки със себе си… какво?

Ужасната истина — която той майсторски се опитва да скрие от парламента и от обществото — е, че въпреки цялата пищна драматургия той няма почти нищо реално, което да покаже.

Британският кабинет светкавично одобрява Атлантическата харта. Конгресът на САЩ обаче отказва даже да хвърли един поглед върху документа, камо ли да го ратифицира. Ето как военният аташе на Чърчил, Пън Джейкъб, обобщава унинието на британската делегация, докато тя се носи обратно към родината по сивите вълни на Атлантическия океан: "Нито един американски офицер не показа и най-малкия интерес да участва във войната на наша страна. Те са очарователни хора, но изглежда, живеят в свят, който е много различен от нашия".

Андрю Шивиъл, британски държавен служител от Стоктън, записва в дневника си, че се почувствал "в някаква безтегловност, когато всичко свърши, с неясно чувство на неудовлетвореност". От цялото това начинание британците получават само 150000 стари пушки; но не и американски войски — нито даже помен от обещание да бъдат изпратени такива.

Поглеждайки назад, ни се струва почти невероятно, че е било нужно толкова много време — цели две години и четири месеца — преди САЩ да се присъединят към Великобритания във войната срещу Хитлер. А на завладяния континент евреи, цигани, хомосексуалисти и други групи вече са задържани и убивани, макар все още не системно.

Нацистката политика на расистки убийства все още не е толкова добре известна на обществото, колкото става по-късно, но не е и държана в тайна. Как са можели американците да останат настрани и да бъдат в мир със своята чест и съвест?

Отговорът на този въпрос е да го погледнем от обратната страна. Това е една война, която все още не застрашава жизнени американски интереси, на един далечен континент, където още помнят неотдавнашните кланета, засрамили цялото човечество. Как може който и да било политик правдоподобно да обясни на майките в Канзас, че е тяхно задължение да изпратят синовете си на смърт в Европа? И при това за втори път?

Още от наставленията на самия Джордж Вашингтон водещ принцип на американската политика е републиката да стои далеч от забъркване в чуждестранни конфликти. Мнозина американци все още не могат да простят на Удроу Уилсън, задето ги въвлича в Първата световна война; мнозина американци са скептични за Великобритания; мнозина други се отнасят с открита враждебност.

Колкото и странно да изглежда днес, тогава има много хора, които смятат британците за сбирщина арогантни империалисти, които са подпалили Белия дом през 1814 г. и които явно имат таланта да успяват да убедят други хора да се бият за тях.

И кой се е опитвал да покаже обратното? Със сигурност не ужасният Джоузеф Кенеди, който е отзован в края на 1940 г., след като достатъчно е навредил на британската позиция, нито пък британският посланик във Вашингтон. Защото той не е друг, а нашият стар познайник граф Халифакс: върлинестият привърженик на примирието, който лично ходи на лов с Гьоринг.

Халифакс е британският пратеник, натоварен да намери тънката струнка на съчувствието в Съединените щати — и никак не се справя с тази задача. Говорят, че малко след пристигането си отвъд океана той седнал и се разплакал от отчаяние заради преживения културен шок. Така и не успява да преживее американската неформалност, навика им да говорят по телефона или да се "изтърсват" в дома му непоканени.

През май 1941 г. аристократичният възпитаник на "Итън" преживява поредното мъчение, след като го замъкват на бейзболен мач на "Чикаго Уайт Сокс" и го подканват да опита хотдог. Той отказва. След това го замерят с яйца и домати жени от една група, наречена "Американски майки". Въпреки всичките му прегрешения, това наистина е ужасно наказание. Няма как горкият Халифакс да накара американците да се откажат от своя изолационизъм.

Остава Чърчил. Първо, той е наполовина американец — и някои от неговите съвременници у дома смятат, че точно това е причина за нетипичната му оживеност и даже склонност към циркаджийство. Беатрис Уеб например казва, че той е повече американски спекулант, отколкото английски аристократ. На второ място, той вече е пътувал до Щатите четири пъти преди войната с обща продължителност пет месеца. Познава страната и с времето е изпълнен от дълбоко уважение и възхищение към американците.

За първи път прекосява океана през 1895 г., когато гостува у един приятел на майка му на име Бърк Кокран, чийто риторичен стил, казват, че възприел. Пътува дотам отново през 1900 г. по време на лекционното си турне след Бурската война, на което американците не го посрещат особено радушно и смятат, че той е еманация на колониалния манталитет. Публиката му е доста рехава, а след като изслушвали разказите му за различни героични епизоди, някои от тях заставали на страната на бурите. Преживяното може би влияе на отношението му през 20-те години на XX век, когато той е вбесен от опитите на Америка да измести британските военноморски сили, особено в Карибския басейн. Когато Еди Марш го укорява заради неговата империалистическа нагласа, като казва, че трябва да "целуне Чичо Сам и по двете бузи", Чърчил отговорил: "Да, но само бузите на лицето!".

Антиамериканските му настроения се засилват дотам, че в един момент дори споменава възможността да се тръгне на война и според Клементин така отрязал шансовете си да стане външен министър. Пътува до Щатите отново през 1929 г. и лично вижда краха на Уолстрийт (един човек се хвърля от небостъргач пред очите му), и съвсем разбираемо, е потресен от сухия режим.

Един активист за забрана на алкохола му казва, че "спиртното питие беснее и хапе като змия". На което Чърчил отговорил: "Точно такова питие съм търсил цял живот".

Но най-важното пътуване се случва през 1931 г., когато е извън правителството и когато започва може би най-"десният" период в цялата му политическа кариера. Вижда американския предприемачески дух и разбира, че най-добрите отвъд океана по-често се захващат с бизнес, а не с политика. Тогава съзира, че Америка постига il sor-passo — изпреварва Великобритания и всички други европейски сили, превръщайки се в най-мощната икономика в света. И тогава признава, че икономическото възстановяване на света зависи от американските експанзия и растеж.

С Чърчил американофоба е приключено, изчезват всякакви помисли да се сложи край на това предизвикателство. Сега той започва да формулира нова доктрина — на двете нации с общо минало и обща традиция, общи настойници и пазители на англосаксонските идеи за демокрация, свобода и равни права под върховенството на закона.

Така започва неговото упорито популяризиране на концепцията за "англоговорещите народи", като собствената му англо-американска личност е (естествено) въплъщение на този съюз. Той предлага общо гражданство. Предлага дори лирата и доларът да се обединят в единна валута и стига дотам да изготви интересен символ за новите пари.

Ето този "нов" Чърчил потегля да ухажва Америка през 1940 г. Той тръгва от едно положение, което е известно на всеки влюбен представител на човешката раса, което бихме могли да определим като "романтична асиметрия". Тоест връзка, която означава много повече за него, отколкото за Вашингтон.

Както по-късно се изразява самият той, никой любовник не е изучавал тъй внимателно капризите на възлюбената си, колкото внимателно Чърчил изучавал Франклин Рузвелт. Тъй като президентът навремето също е служил във флота, той подкупващо се обръща към него "като един бивш моряк към друг". Използва всяка възможност за телефонни разговори с Белия дом. Започва да търси връзки с американски журналисти и ги кани в Чекърс.

Насочва речите си специално към американската публика, която все по-масово го слуша по радиото. Голямата му реч от 4 юни 1940 г. завършва с директен призив:

Проект на Чърчил за т. нар. Commodity Dollar

Въпреки че големи простори на Европа и много стари и известни държави са попаднали или може да попаднат в хватката на Гестапо и целия отвратителен апарат на нацисткото управление, ние няма да отпаднем или да се провалим. Ще продължим до края. Ще се бием във Франция, ще се бием в моретата и океаните, ще се бием с растяща увереност и растяща сила във въздуха, ще отбраняваме нашия остров, каквато и да е цената. Ще се бием на бреговете, ще се бием на десантните площадки, ще се бием в полетата и по улиците, ще се бием по хълмовете, никога няма да се предадем и дори ако — което не вярвам и за миг — този остров или голяма част от него би била покорена и гладуваща, тогава нашата империя отвъд моретата, въоръжена и охранявана от Британския флот, би продължила борбата, докато по Божие благоволение Новият свят, с цялата си сила и мощ, настъпи за спасението и освобождението на Стария.

Забележете споменаването на Господ — който е значително по-голям играч в американската политика, отколкото в британската. Използва същата формула при кулминацията на речта си за Оран през юли: оставя действията си на преценката "на Съединените щати".

Чърчил бавно започва да постига напредък, но всичко става трудно и много скъпо. Първо идва сделката "разрушители срещу бази". Великобритания предава свои бази в Тринидад, Бермудите и Нюфаундленд в замяна на петдесет извадени от нафталина разрушители. Старите корита едва се държат на вода — само девет от тях са в реална експлоатация към края на 1940 г.

След това американците се съгласяват да продадат известно количество оръжия, но предвид условията на Закона за неутралитета, Великобритания е задължена да плати веднага в брой. През март 1941 г. американски крайцер е изпратен в Кейптаун, за да вдигне оттам последните останали 50 тона злато на страната, досущ като съдия-изпълнител, който идва да прибере плазмения телевизор от дома на длъжника. Британски фирми в Америка се продават за жълти стотинки. Когато британците започват да протестират, че са разорени, американското правителство тръгва да проверява реалната платежоспособност на Великобритания като експерт от социалните служби, дошъл да провери дали пенсионерката наистина има нужда от помощ за отопление, или още крие някъде бижута, които би могла да продаде.

По отношение на сделката "наем-заем", чрез която доставките продължават срещу обещание за бъдещи плащания, Чърчил наистина я нарича публично "най-ненечестния акт в историята". Пред близките си обаче споделя, че така американците свалят и последната риза на Великобритания. Съгласно условията на споразумението американците настояват за намеса в международната търговия на Великобритания и например принуждават Острова да спре да внася много необходимото в момента говеждо месо от Аржентина.

Законът за "наем-заем" продължава да пречи на Великобритания да управлява своята собствена политика за търговската авиация даже след края на войната. Доста е стряскащо човек да си помисли, че този уж безкористен и "ненечестен" акт на правителството на САЩ е довел до плащания, които завършват едва на — изчакайте да разберете — 31 декември 2006 г., когато господин Ед Болс, по онова време икономически секретар на Държавната хазна, подписа последния чек за 83.3 милиона долара, или 42.5 милиона лири, придружен с благодарствено писмо до правителството на САЩ. Има ли друга страна по света, която е била толкова робски педантична при изплащането на своите военни дългове?

Някои твърдят, че Америка е получила толкова много пари от Великобритания в ранните етапи на Втората световна война, че тази ликвидност в крайна сметка извадила САЩ от депресията. Първите колелца на военната машина на САЩ са задвижени с британско злато — и все пак, въпреки отличните условия, които са си осигурили, много американски политици в началото на 1941 г. все още смятат, че сделката е твърде щедра към британците. Законопроектът е приет в Конгреса с 260 гласа срещу 165 против. Какво точно са си мислели тези 165 сенатори, които отказаха да хвърлят на Великобритания тази изключително скъпа спасителна жилетка? Дали са искали просто да наблюдават как старата им родина потъва? Е, истината е, че може би за някои от тях е било точно така, поне донякъде.

И именно това са хората, които Чърчил трябва да спечели на своя страна. Действително се случва така, че преди да е изтекла годината, същите тези конгресмени вече са напълно съгласни с него. На втория ден на Коледа 1941 г. сенатори и членове на Камарата на представителите се събират на общо заседание в препълнената зала и аплодират на крака Уинстън Чърчил още преди той да се е изправил да говори. Какво е променило мнението им?

Първо, разбира се, трябва да споменем Пърл Харбър и непровокираната с нищо агресия от страна на Япония, към което да добавим и взетото в явно умопомрачение решение на Хитлер няколко дни по-късно да обяви война на Америка. Това може би е помогнало най-накрая конгресмените да се идентифицират по-тясно с Великобритания. Интересният въпрос е защо фюрерът решава да направи тази колосална стратегическа грешка. Защо обявява война на Америка в един момент, когато все още е напълно възможно Америка да остане извън европейската война?

Отговорът е: защото той вече е стигнал до заключението, че Америка е застанала на британска страна. До есента на 1941 година САЩ помагат при ескортирането на конвоите, имат свои войски в Исландия, помагат с обучение и доставки от всякакъв вид. Да, Чърчил е успял в стратегическата си мисия, която толкова точно обяснява пред сина си Рандолф осемнадесет месеца по-рано. Към края на 1941 година той вече е един от най-слушаните хора по американските радиостанции, на второ място единствено след самия президент. С хитрост, чар и понякога неприкрито ласкателство Америка вече е "въвлечена".

Три дни след Пърл Харбър той получава ужасяваща новина. "Принцът на Уелс" е бил потопен от японски торпеда край бреговете на Малая, при което са загинали 327 души от екипажа. От британските войници, които са били заедно с него при първата среща с Рузвелт, почти всички са мъртви. Корабът "Репълс" също е потопен.

Решението е на Чърчил — и единствено негово — да не се поддаде на скептицизма на военноморските шефове и да изпрати тези кораби в Далечния изток. Никой не знае каква е целта на мисията, какво точно Чърчил се надява да постигне със своите "замъци от стомана"; а може би истината е, че не е имало реална стратегическа логика.

При отплаването на британската флотилия Чърчил пише до Рузвелт, възхвалявайки нейната огнева мощ. "Нищо не може да се сравни с тези кораби, които могат да заловят и убият всичко", пише той.

Те обаче не успяват да заловят японските самолети, въоръжени с торпеда, и умират заради този типично чърчиловски изблик. Целта със сигурност е политическа: да покаже на американците още веднъж силата на британската решителност и голямата огнева мощ. А сега този жест изглежда напълно безсмислен: американците вече участват.

Въпреки това Чърчил трябва да е абсолютно сигурен. Още щом научава за Пърл Харбър, той звъни на Рузвелт; а веднага след това започва да се готви за пътуване към Вашингтон. След рандевуто на канадското крайбрежие Рузвелт вече ясно е разбрал, че Чърчил е от онези, сякаш "надуваеми", личности, които започват да изпълват стаята още с влизането си и сякаш притискат всички останали до стената. Затова предлага да се срещнат на Бермудите, вместо в Белия дом. Чърчил обаче е категорично несъгласен.

В продължение на три седмици той е неудържим гостенин на президента и г-жа Рузвелт, през което време успява да се появи гол-голеничък пред държавния глава на САЩ ("Британският премиер няма какво да крие от президента на Съединените щати!"), да получи малък сърдечен удар и да се отдаде на виртуозни изпълнения на англо-американската сладникава сантименталност, завършвайки с речта си пред двете камари на Конгреса.

Проявите му са наистина несравними. Той споменава покойната си майка, цитира Псалтира, обръща се към Бога, пародира Мусолини, просвещава публиката с великолепните си архаични фрази. "Sure I am…", казва той, а не "I am sure" ("Сигурен съм"), сякаш давайки идеи на създателите на Йода от "Междузвездни войни". Размахва ръце в отривисти жестове. Забива юмрук във въздуха, драматично подръпва реверите си, мръщи се, прави свирепи физиономии и стиска челюсти точно по начина, който публиката е очаквала.

Германците, японците, италианците, пита той публиката си: "Що за хора ни смятат те?". Забележете — що за хора смятат "нас", един общ народ, американците и британците. "И ето ни тук заедно — казва той. — На два пъти в нашия живот дългата ръка на съдбата се протегна през Атлантика, за да постави Съединените щати в челните редици на битката…" Само че в този случай "дългата ръка" е не толкова на съдбата, колкото на самия Чърчил. Той е този, който "поставя" през Атлантика.

Както по-късно пише Харолд Макмилан: "Никой друг, освен него (и то само с извънредно търпение и умение), не можеше да примами американците в европейската война".

Струва ми се, че това мнение не е преувеличено. Светът наистина дължи много на Фр. Д. Рузвелт, който в крайна сметка трябваше да вземе решението да ангажира американски войски и финансови средства. Но без участието на Чърчил аз наистина не виждам как това би могло да се случи. Никой друг британски лидер нямаше да си постави тази стратегическа цел — да въвлече Америка — и да я преследва с такова неотслабващо упорство.

Всеки, който е готов да критикува САЩ, задето толкова са забавили намесата си, трябва да отиде в американските гробища на Омаха Бийч. Да се разходи сред хилядите бели каменни кръстове (и тук-там гробове, украсени с Давидовата звезда), които са разположени с такава перфектна симетрия по хълмистите зелените морави; да разгледа имената и родния щат: Пенсилвания, Охайо, Тенеси, Канзас, Тексас — всеки щат, без изключение. Съмнявам се да можете да удържите сълзите си.

Днес, когато пиша тези думи, са изминали седемдесет години, откакто тези войници са принесли живота си в жертва с такъв мащаб и храброст, каквито моето поколение намира за невъобразими. Американските конгресмени, които предупреждават за тежките последици от намесването в още една европейска война, съвсем не са грешали. Съмненията им са напълно разумни и именно Чърчил успява да ги преодолее.

По-късно той описва как в нощта на Пърл Харбър, "наситен и преситен с емоции и усещания, си легнах и спах съня на спасен и благодарен човек".

Той успява в ключовата си стратегическа цел — но все още не е победил.

Глава осемнадесета

Гигантът на смаления остров

Кралят е в състояние на възбуда, граничещо с лека паника. Вече е 10 часът вечерта в петък, а той все още не е получил вест от своя най-важен и в някои отношения най-непокорен поданик. Затова звъни на личния си секретар. Някакви новини от Чърчил? Не, няма новини.

Датата е 3 юни 1944 г. и на теория остават само два дни до деня на Десанта в Нормандия. Цялата война зависи от тази операция, най-голямото и най-сложно военно начинание в историята. Съдбата на света сякаш виси на косъм — а Чърчил се държи просто невъзможно!

Шейсет и девет годишният ветеран от войните на четири континента упорито настоява да се впусне в поредното диво приключение. Решил е да се възползва от правото си като министър на отбраната да бъде превозен на борда на HMS Белфаст до крайбрежието на Нормандия, където лично да ръководи първата бомбардировка на германските позиции! Не иска да отиде нито на втория ден след десанта, нито по-късно: чисто и просто планира вече да е там с първата вълна кораби и войници, да види как морето кипи от преобърнати машини и кръв, да чуе взривяването на снарядите.

Идеята е абсолютно безумна! Това със сигурност е и мнението на кралския личен секретар, сър Алън (или Томи) Ласълс. Първият път, когато чува за това ново начинание, е на 30 май, когато кралят се появява от обяд тетатет с Чърчил в Бъкингамския дворец. Чърчил споделил, че възнамерява да замине и да наблюдава събитията от британския боен крайцер. Кралят веднага отговорил, че и той също ще отиде, а Чърчил не прави нищо, за да го разубеди.

"Това не може да се допусне", помислил си наум личният секретар. Отначало се опитал да говори спокойно по темата. Ще бъде ли честно спрямо кралицата, попитал той. Би било необходимо да се посъветва младата принцеса Елизабет за избор на министър-председател при напълно вероятния случай както британският държавен глава, така и ръководителят на правителството да приключат живота си на дъното на Ламанша. Освен това съвсем не е справедливо, добавил Ласълс, спрямо горкия капитан на "Белфаст", който ще трябва да се притеснява за важните личности на борда насред адските пламъци.

Хм, отговорил кралят, който нямал никакво желание да го обвинят в егоизъм. Но виждал логиката в думите на секретаря си. В рамките на няколко минути придворният успял да разубеди суверена. Обаче Чърчил?

Ласълс бързо изготвя писмо и го дава на краля — а Джордж VI покорно го преписва на ръка — и отпрашва към Даунинг Стрийт.

Скъпи ми Уинстън [пише кралят (или Ласълс)], мислих много за разговора ни от вчера и дойдох до заключението, че няма да е правилно както Вие, така и аз да бъдем там, където бяхме планирали, в деня на десанта. Не смятам, че изобщо е нужно да споменавам какво би означавало за мен лично и за цялата кауза на съюзниците, ако в този критичен момент заблудена бомба, торпедо или дори мина Ви извади от сцената; същевременно смяната на монарха в този момент би било сериозно препятствие за страната и империята. И двамата много бихме желали да сме там, това ми е известно, но с цялата си сериозност бих Ви помолил да преразгледате плановете си. Смятам, че нашето присъствие ще донесе голямо притеснение на мъжете, които са на кораба или корабите, където се намираме и ние, независимо какво им казваме, за да ги успокоим.

И така, както вече споменах, аз с неохота стигнах до заключението, че най-правилно е да направим онова, което обикновено се пада на високопоставените да правят в такива случаи, а именно — да си останем у дома и да чакаме. Силно се надявам и Вие да видите нещата в тази светлина. Тревогите от предстоящите дни биха били много по-големи за мен, ако — в допълнение към всичко останало — има и най-малкият риск да загубя Вашите помощ и насоки. С най-искрено уважение:

Джордж

Това елегантно кралско вето обаче не постига нищо. Чърчил държи на своето. На следващия ден се провежда среща в Залата с картата в бомбоубежището на Даунинг Стрийт до Сторис Гейт. Адмирал сър Бертрам Рамзи е спешно призован и помолен да обясни на краля и Чърчил как Чърчил може да присъства на Деня "Д". Рамзи полага всички усилия да го разубеди. Корабът изобщо няма да се приближи на по-малко от километър от френския бряг, казва той. Чърчил няма да може да види нещо, а и честно казано, ще знае по-малко за случващото се от останалите в Лондон.

След това молят Рамзи да напусне залата. Когато се връща, му казват, че планът се е променил. Операция "У. Ч." ще се състои, но заедно с краля. Рамзи направо се побърква, или както Ласълс го е записал в дневника си: "При това горкият човек, съвсем естествено, реагира доста бурно".

На този етап Чърчил вече вижда, че ще е трудно и кралят да го придружава, затова решава да съкрати загубите. Той обявява "по най-оракулския си начин", че ще се нуждае от съгласието на кабинета да се разреши на краля да дойде с него на борда на "Белфаст", както и че той няма да може да препоръча даването на такова съгласие. Докато продължава тази тирада, на Ласълс му става ясно, че Чърчил все пак е решил самият той да отиде, при което си позволява изражението на лицето му да отрази ужасено неодобрение.

Или както го описва кралят: "Лицето на Томи се удължаваше все повече и повече". Чърчил очевидно нищо не забелязва, затова — макар с известни затруднения — Ласълс прекъсва отново разговора, обръщайки се към краля:

— Мислех си, сър, че няма да Ви е никак лесно да търсите нов министър-председател в средата на военна операция.

— А, това вече е уредено — делово отвръща Чърчил. — И без това не мисля, че рискът е 100 към 1.

Следващият ход на Ласълс е завоалирано да обвини Чърчил, че нарушава Конституцията: нито един министър на Короната няма право да напусне пределите на страната без съгласието на суверена. Съвсем по йезуитски Чърчил отговаря, че "Белфаст" не се брои "извън пределите", тъй като е британски военен кораб. Ласълс контрира, че все пак съдът ще се намира далеч извън британски териториални води, но и това не помага. Все едно да се опиташ да задържиш мъжки слон, като го дърпаш за опашката.

Ласълс напуска срещата с чувството, че "този път непокорството му е чист егоизъм". Всички са против идеята: персоналът на Даунинг Стрийт, Пъг Исмей, Клементин — но Чърчил е абсолютно твърдо решен: иска да помирише барута, да види пръските солена вода, докато снаряди и бомби избухват около него в морето. Какво да прави горкият Ласълс? Той решава, че единственият отговор е още една молба от страна на монарха. Затова сяда и написва второ, доста по-строго писмо от краля до Чърчил.

Скъпи ми Уинстън,

Искам да отправя още един призив към Вас да не излизате на кораба в Деня "Д". Умолявам Ви да вземете предвид и моето положение. Аз съм по-млад от Вас, служил съм във флота, а и като крал, аз съм върховен главнокомандващ на всички въоръжени сили. Няма нищо, което да желая повече от това също да съм на борда на кораба, но вече се съгласих да остана у дома. Дали е честно Вие да направите точно това, което аз самият бих желал да сторя? Вчера следобед Вие казахте, че би било хубаво кралят да поведе войските си в битка, както е било едно време. Ако кралят не може да направи това, то не изглежда правилно неговият премиер да заеме мястото му. Освен това да не забравяме и Вашето положение. Почти нищо няма да видите, ще се изложите на значителен риск, до Вас няма да има достъп в най-критичните момент, когато може да се наложи вземането на важни решения, а и независимо колко се опитвате да не привличате внимание към себе си, самото Ви присъствие на борда ще бъде много тежка допълнителна отговорност за адмирала и капитана. Както вече казах в предишното си писмо, Вашето присъствие там ще увеличи неизмеримо моята тревога, а заминаването Ви, без да сте се посъветвали с колегите си в кабинета, ще ги постави в трудно положение, заради което те съвсем разбираемо ще възнегодуват.

Моля Ви най-сериозно отново да обмислите целия въпрос и да не позволявате личните желания, които аз много добре разбирам, да Ви отклонят от собствения Ви висок стандарт на дълг към държавата.

Ваш най-искрен приятел

Джордж

Спорът вече е прераснал в конституционна криза. Има само един човек, който може евентуално да попречи на Чърчил да отиде, и това е кралят; а за да бъде изпълнена молбата му, се налага Джордж VI да пише два пъти, а най-накрая дори да предупреди Чърчил, че е напът да наруши всички кодекси на вярност, които е длъжен да спазва: вярност към короната, вярност към кабинета, вярност към въоръжените сили и вярност към самата Великобритания. Наистина доста тежки думи.

Накрая в събота, 3 юни, Чърчил най-сетне отстъпва, макар и с недоволно мърморене. Имам право да отида и да наблюдавам всяка битка, която преценя, протестира той. Нали все пак е военен министър. Въпреки това намусено приема основния довод на краля — че е несправедливо да попречи на самия монарх да пътува до Нормандия, а след това да отиде той самият и да го измести от светлината на прожекторите. "Това със сигурност е силен аргумент", съгласява се той.

Този епизод хвърля интересна светлина върху острите отношения в правителството в навечерието на важния десант, както и върху променящите се отношения между министрите и Короната — вероятно е един от малкото примери от XX век на министър-председател, който е конкретно призоваван от краля да не върши нещо. В лицето на Томи Ласълс виждаме сивите кардинали и придворни, които вземат толкова много от решенията, на които политиците явно не са способни (което не се е променило и до днес).

Писмо от Джордж VI до Уинстън Чърчил, 2 юни 1944 г.

Но наистина вълнуващият въпрос е защо Чърчил толкова много е настоявал, защо е бил тъй крайно решен да се изправи отново в предната линия на битката. Има няколко очевидни отговора и първият със сигурност е, че той очаквал деня на Десанта в Нормандия с нервна тревожност.

Днес ние имаме предимството да знаем, че операцията протича успешно. Това обаче съвсем не е било толкова сигурно към онзи момент. Например Алън Брук смята, че тя може да се окаже "най-ужасната катастрофа на цялата война". Атмосферните условия са можели съвсем лесно да изиграят лоша шега. Или Ромел внезапно да е изпратил подкрепления в зоната. Айзенхауер е абсолютно готов да поеме отговорност за евакуация, ако нещата тръгнат срещу съюзниците.

Това е операцията по вода и суша, за която съюзниците са се готвили в продължение на години — това е техният единствен шанс да си отвоюват обратно заграбения континент. А Чърчил има горчив опит от рисковани операции по вода и суша. Настоява лично да е там, защото в спомените му още гори трагедията при Галиполи — а една от всички грешки на Дарданелите, за която изпитва най-горчивото разкаяние, с право или не, е невъзможността му да присъства там лично. Сега е шансът му да прогони демоните на този позор, да подражава на примера на знаменития си предшественик, който повежда войските си лично в битка, и да покаже на света, че наистина е Марлборо, а не… "Марлборо лайт". Трябва да е там, за да се увери, че момчетата няма да закъсат в пясъците, така както се е случило при Галиполи и на Западния фронт по време на Първата световна война.

Има и още една причина Чърчил да настоява да се качи на този кораб — един мотив, който вече не би ни изненадал днес, но който Ласълс със сигурност долавя. Ако използваме думите на кралския личен секретар, с които той обобщава цялата история: "Кралят в действителност просто се опитваше да спаси Уинстън от самия него, защото истинските мотиви, които го вдъхновяваха да излезе в морето на борда на "Белфаст", са неговата неудържима, макар и в момента вече съвсем неподходяща за възрастта му любов към приключенията и страхувам се, неговата суетна, макар може би подсъзнателна склонност да се появява на първа страница на вестниците".

Ето в този аспект, сигурен съм, Ласълс много добре е преценил нашия човек. Чърчил сигурно е виждал заглавията, виждал е фотографиите на самия себе си, застанал в невъзмутимо спокойствие на мостика с вечната пура между зъбите, как командва парада изпод 12-инчовите оръдия на "Белфаст", диригента на най-шумната и най-експлозивна увертюра в историята на балистиката. Вижда и как ще изглежда всичко отстрани — човека, натоварен от съдбата да нададе рева на британския лъв; но този път ревът е под формата на артилерийски залп, а не само риторика.

Ето защо отначало на него му харесва идеята кралят също да дойде — интересът към цялата история тогава ще е още по-голям: британският монарх и британският министър-председател, неустрашими и непреклонни след пет години на война, лично ръководят възвръщането на континента! Ето това са "първите страници", към които се стреми, и в известен смисъл не става дума само за него самия и за егото му, за личните му постижения. Става дума за Великобритания и нейното положение в света.

В моята невинна младост вярвах, че Великобритания е "спечелила войната" не само чрез руската саможертва и американските пари, но благодарение и на героизма на британския боец. Четях комиксите "Командо", в които мъже с вълнени шапки и огромни бицепси се нахвърляха срещу свитите от страх германци с викове "Да те видим сега, Фриц", излизащи от огромните им челюсти, и цял залп куршуми, излитащи от дулата на пистолетите им.

Ясно си спомням, че ми преподаваше един великолепен привърженик на класицизма, който е бил военнопленник при японците, освен това си бях изградил впечатление, че битката при Ел Аламейн е била повратна точка във войната. Монти удари яко Ромел, а след това швабите почнаха да отстъпват, нали? Затова за мен беше доста шокиращо години по-късно да разбера какво всъщност се е случило.

Оказва се, че битката при Ел Аламейн в края на месец октомври 1942 г. не е била чак толкова ключова в историята, колкото смятах. Всъщност се намират британски историци, които даже я наричат "ненужната битка". Операция "Факел" предстои само няколко седмици по-късно — съюзнически десант, целящ изгонване на германците от Северна Африка. Изглежда, че Ел Аламейн е не толкова решителна военна победа, колкото жизненоважно политическо смокиново листо.

До есента на 1942 г. британската военна равносметка представлява една почти непрекъсната поредица от провали, евакуации, катастрофи и пълни поражения, често причинени от значително по-малобройни военни формирования. Сякаш страната е влязла в Премиършип с репутацията на "Манчестър Юнайтед", а в крайна сметка е играла като някакъв селски отбор. "Липсват ми победи — оплаква се Чърчил. — Точно победи тъй трудно се постигат."

Не само в Норвегия, Дюнкерк, Гърция и Крит британските сили усъвършенстват една маневра, която би могла да добие печална известност като "заек" — тоест стремглаво изоставяне на позициите и разбягване кой където му видят очите. 1942 година е още по-лоша, представлявайки печална серия от провали, която започва в Далечния изток с потъването на "Принца на Уелс" и "Рипълс". Следва и загубата на Сингапур, когато Чърчил специално пише на своите генерали и ги инструктира да се бият "до последния човек" и да изберат "смъртта пред безчестието".

Те обаче като цяло решават да не обърнат внимание на съветите му и преценяват, че безчестието все пак е далеч по-примамливо като перспектива. Рангун[32] е изоставен. Нападенията над Сен Назер и Диеп са шумно разтръбени за пропагандни цели, но всъщност постигат съвсем малко, а струват живота на много воини. После идва падането на Тобрук — една новина, която всъщност връчват на Чърчил на розов лист хартия, докато той провежда среща с Рузвелт в Белия дом. Той е абсолютно вцепенен — особено след като е издал лично и изрично разпореждане формированията да се бият докрай.

Това е поредният случай, при който британските военни са разбити от далеч по-малобройна германска част. Давани са какви ли не обяснения за това относително слабо представяне на Великобритания, която в миналото е имала славата на една от най-свирепите и най-успешни военни сили, които светът някога е виждал. В многобройните си брилянтни разсъждения по тази тема Макс Хейстингс не пести горчивите си критики.

Според Хейстингс нито един от генералите не е бил на място. Даже Монти според него не заслужава място в галерията на "великите капитани в историята". Онези, които не били просто глуповати по природа, често били мързеливи или самодоволни. Освен това на всяка цена искали да избягват риска и не желаели кръвопролития — което е разбираемо, предвид спомените от Първата световна война, но със сигурност не е преимущество на една военна сила. Сред по-низшите офицери пък имало твърде много неудачници, които са влезли в армията, за да си спечелят сигурна заплата и да си осигурят далеч по-лесен начин за прехрана, отколкото да ръководят фирми.

Оборудването е некачествено или поне със сигурност не толкова добро, колкото немското, освен това го има и ужасното подозрение, че погледнати човек по човек, британците просто не са толкова нахъсани, колкото враговете. Както се изразява Макс Хейстингс: "Мнозина британски офицери смятат, че у техните войници сякаш липсва волята и всеотдайността, демонстрирани от германците и японците". Или както Рандолф Чърчил доста неприятно извиква по време на дискусия през 1942 година на Даунинг Стрийт: "Татко, проблемът е, че твоите войници не искат да се бият".

Дали това е вярно, или не — а очевидно това е присъда, която влиза в противоречие с многобройните актове на лична храброст, извършвани от британските войски по света — важното е, че хората са го смятали за истина. Незадоволителното представяне на британските сили става повод за срам у дома и подигравки в чужбина. През юли 1942 г. едно проучване на общественото мнение в Америка задава въпроса коя нация полага най-много усилия, за да спечели войната: 37 процента отговарят САЩ, 30 на сто — Русия, 14 процента — Китай, и само 6 на сто дават висока оценка на усилията на британците.

Всичко това, разбира се, е огромно притеснение за Чърчил, за когото цялата политическа концепция е да се повиши престижа на Великобритания и Британската империя. След падането на Сингапур Чърчил политически достига най-ниската си точка по време на войната и е много вероятно да е обмислял подаване на оставка. Ядът му е съвсем очевиден, когато след новината за Сингапур той казва: "Имахме толкова много бойци, толкова много бойци. Трябваше да се справим по-добре". Когато чува за падането на Тобрук, той възкликва: "Поражението е едно нещо, но позорът — съвсем друго".

Егото му е дотолкова свързано и дори се идентифицира с британския военен успех, че той става силно уязвим за съперниците си. "Той печели дебат след дебат, но губи битка след битка", брутално отбелязва лейбъристкият депутат Анайрин Бивън в Камарата на общините. И наистина, общественото безпокойство става толкова остро, че вътрешното положение на Чърчил се оказва доста нестабилно.

Когато през август 1942 г. заминава за Москва, за да се срещне със Сталин и да обясни, че тази година няма да се отваря втори фронт, съветският лидер му се подиграва безмилостно: "Вас, британците, ви е страх да се биете. Не трябва да си мислите, че германците са свръхчовеци. Рано или късно ще трябва да се биете. Война не може да се печели без боеве".

Със сигурност е било изключително неприятно да чуе това точно от Сталин. Та нали Сталин е човекът, който дава възможност на цялата нацистка агресия през 1940 г., като одобрява пакта "Молотов-Рибентроп" и си поделя Полша с Хитлер. Сталин е толкова силно шокиран и ужасен от последвалото предателство на Хитлер, когато фюрерът се обръща към Русия и дава старт на операция "Барбароса", че пет дни се крие сам в една хижа със затъмнени прозорци. От само себе си се разбира, че Чърчил е безкрайно по-добър, по-смел и по-велик човек от него. Но въпреки това е дразнещо да чуе такива думи — а обидите са още по-нараняващи, защото съдържат елемент на истина.

Когато най-сетне се случва, победата при Ел Аламейн наистина възвръща престижа на британците: политическата заплаха за Чърчил затихва. Той вече не трябва да се тревожи — колкото и невероятно да ни изглежда днес — че Стафорд Крипс може да го замести като военен премиер. Обидният сарказъм на Анайрин Бивън също замлъква. Британското общество най-сетне получава победата, за която жадува. Но истината е безспорна: с напредването на войната Великобритания означава все по-малко и по-малко като световна сила.

През 1940 г. нацията е останала сама — един изстрадал паладин с издигнато високо знаме на свободата. През 1944 г. Великобритания допринася само една малка част от усилията на съюзниците. Американците дават парите, руснаците са се захванали с грозната задача да убиват германци — цели 750000 само в битката при Сталинград. Затова за Чърчил остава функцията физически и лично да се бори за правото на Великобритания да респектира, за него остава ролята на облицованата с олово боксова ръкавица, която дава възможност на страната да се бие в по-висока категория, отколкото теглото й позволява.

Това обяснява и привързаността му към срещите на високо равнище и неговите невероятни обиколки по време на Втората световна война. Сър Мартин Гилбърт е изчислил, че от септември 1939 до ноември 1943 г. той е пропътувал 111000 мили, прекарва 792 часа по море и 339 часа във въздуха — далеч над резултатите на всеки друг лидер. Виждаме изумителната му енергия при тези пътувания: един човек, който вече е почти на седемдесет години, седнал на куфара си, преди зазоряване, на студеното летище в Северна Африка, докато служителите от неговата администрация се опитват да разберат къде точно се намират. Виждаме го как подскача в разхерметизираните товарни помещения на бомбардировачи с кислородна маска, която е преправена така, че да има място и за пурата му. Самолети, които той е използвал, са сваляни само часове по-късно, докато летят по същите маршрути.

Сутринта на 26 януари 1943 г. той пристига в британското посолство в Кайро точно навреме за закуската. За удивление на съпругата на посланика, той си поискал чаша студено бяло вино. Алън Брук отбелязва в мемоарите си, че чашата била пресушена наведнъж, след което гостът облизал устни и се обърнал към Жаклин с думите: "А, това е много приятно, но да знаете, че вече съм изпил две уискита със сода и съм изпушил две пури тази сутрин"!!! Часът, за който говорим, е малко след 7:30 сутринта. Цяла нощ е пътувал почти без никакви удобства, изминавайки 2300 мили в полет, продължил над 11 часа, част от който на височина над 11000 фута — след което се явява, свеж като репичка, и обръща едно вино след вече изпитите две уискита и две пури!!!

Докато Хитлер и Сталин стоят в бункерите си, Чърчил прави всичко възможно, за да е по-близо до военните действия. Ето защо той толкова иска да се качи на кораба заедно с краля: за да покаже на света — и особено на американците — че Великобритания и Британската империя все още значат нещо: защото той и кралят, лицата на тази империя, лично са присъствали на спасяването на Европа. Със същия мотив той настоява, че британските и канадските сили трябва да получат славата да представляват половината от тези огромни окупационни сили — въпреки че тази операция е водена от американците и въпреки че в крайна сметка повечето реални боеве са тяхно дело.

Когато най-сетне наистина пристига в Нормандия — шест дни след Десанта и със съгласието на краля — той настоява корабът, на който се намира, все пак да "изстреля един" срещу германците. Капитанът с радост се подчинява и се изстрелва залп в посока на нацистите. Това е напълно абстрактно упражнение, но Чърчил въпреки това е въодушевен. Той става Първи лорд на Адмиралтейството още през 1911 г., а за цялото това време за първи път присъства на залп от корабно оръдие!

Сякаш той може да направи по-величава британската военна атака, като участва в нея, сякаш засилва британския принос със собственото си присъствие и авторитет. През август 1944 г. отива лично да наблюдава десантчиците в Сен Тропе, а още през същия месец вече е в Италия, където лично стреля с гаубица към Пиза. Участва в пикник в италиански замък, докато германците стрелят срещу него от разстояние около 500 метра.

През декември 1944 г. той дава начало на своята изцяло лична мисия за спасяване на Гърция от комунизма — в която успява — и дава пресконференция в Атина под звуците на артилерийския огън отвън. През пролетта на следващата година отива в Германия, за да наблюдава настъплението на съюзниците. В началото на март стига до линията "Зигфрид" — огромни бетонни зъбери, които трябва да служат за непроницаема граница, зловещи и символични пазители на немския Фатерланд. Чърчил ги оглежда внимателно — но това някак си не е достатъчно, Нужно му е да изрази абсолютния екстаз на триумфа си.

Затова подрежда генералите: Брук, Монтгомъри, Симпсън, около двайсетина — и един репортер от американското военно издание Звезди и ивици. "Хайде да го направим на линията "Зигфрид" — казва Чърчил, а след това се обръща към фотографите: — Това е една от операциите, свързани с тази велика война, която не трябва да се възпроизвежда в графичен вид."

След което си разкопчава ципа и се изпикава върху защитната стена на Хитлер, а същото правят и колегите му. Както по-късно пише Алън Брук: "Никога няма да забравя детинската усмивка на абсолютно задоволство, която грееше по цялото му лице, когато погледна надолу в критичния момент". Всеки, който е склонен и на най-малкото неодобрение, нека само си помисли за нещата, които Чърчил е преживял. Ако някое куче има право да бележи новата си територия, то това е Чърчил.

Няколко седмици по-късно той настоява да мине по още държаната от немците страна на Рейн, в областта Бюдерих, след което се оказва под обстрел, като снарядите избухват във водата на около стотина метра от него. Американският генерал Симпсън се приближава до него и казва:

— Господин премиер, пред вас има снайперисти, обстрелват и двете страни на моста, а сега започнаха да стрелят и по пътя зад вас. Не мога да поема отговорност за присъствието ви тук и трябва да ви помоля да се отдалечите.

Алън Брук наблюдава как Чърчил прегръща една усукана греда на моста. "Изражението на лицето на Уинстън беше като на малко момче, което гувернантката вика, отделяйки го от пясъчните му замъци на плажа." Чърчил прави точно това, което вече сме го виждали да прави през целия си живот, от първия ден, в който попада под обстрел в Куба. Опитва се да влезе в разказа за войната — и този път целта му е политическа.

В човешка сила и боеспособност Великобритания вече е изместена от сцената заради Русия и Америка. Както се изразява самият той, един дребен малък лъв върви между огромна руска мечка и гигантски американски слон. Но въпреки това още е там, още е сред "голямата тройка". Той все още води войната по начин, който никой друг политически лидер не би могъл и да си представи. Никой друг военновременен шеф — нито Рузвелт, нито Хитлер, нито Сталин, нито Мусолини — няма неговото натрапчиво желание да участва лично в битката и да влезе в хрониките.

Само благодарение на силната си личност той си извоюва правото на равенство в конферентната зала, където се бори със Сталин за съдбата на Източна Европа. Докато Чърчил получава почит и уважение, същото може да се каже и за Великобритания и империята, или поне той така си мисли. В крайна сметка, разбира се, се оказва, че приоритетите му не са докрай споделени от британците или даже от британската армия.

Те не се интересуват толкова, колкото той самият, от "слава" или "престиж" — и това може би не е лошо нещо. Какви ли не неласкави думи са казвани за бойния дух на британските войски, но нека не забравяме нещо много важно: че допреди войната те всички са били цивилни мъже, родени в отдавнашна демокрация с богата история на свобода на словото. Те са добре научени да нямат сляпа вяра в заповедите, които им дават; Първата световна война добре се погрижва за това.

Те не влизат в битка, мотивирани от ужасна идеология за расово надмощие. Зад гърбовете им няма съветски комисари с готови револвери в ръка, които само чакат да им пръснат мозъка, ако покажат миг колебание. Може би парадоксът е, че самите свободи, които са имали, ги правят по-малко страховити като бойна сила. Освен това се чудя дали онези британци, които им се подиграват, не изпитват някакво перверзно удоволствие да омаловажават техните постижения — нещо като вкоренения (и самозащитен в психологически план) национален песимизъм за английския национален отбор по футбол.

Всъщност представянето на британската армия съвсем не е толкова лошо. За цялата война е рядкост германците да бъдат победени от когото и да било, освен при числено превъзходство, и то двукратно или трикратно. Ел Аламейн е значително постижение заради това, че прави десантите в Северна Африка много по-лесни и помага да се отклони важната германска въздушна подкрепа от Сталинград; освен това има и много други велики постижения, не на последно място важният факт, че британците не се отказват и завършват войната на видно място от страната на победителите.

Както беше казал някой, англичаните губят всяка битка без последната. Може би на тях понякога — макар със сигурност невинаги — им липсва фанатичният дух на почти самоубийствена кръвожадност, но на мен това съвсем не ми се струва отрицателно качество.

Чърчил достига до дълбините на душите на хората, когато Великобритания е сама, когато страната се бори за оцеляване, и той успява да намери път към тях и да ги успокои по начин, по който никой друг говорител не би могъл да го направи. Неговият език — вълнуващ и старомоден — е подходящ за този исторически момент. Но когато страната наближава края на шест дълги и изтощителни години война, хората се нуждаят от нов език, от нова визия за следвоенна Великобритания. И умореният Чърчил не успява да я намери.

С наближаването на общите избори през 1945 г. той казва на своя лекар, лорд Морън: "Имам много силното чувство, че моята работа е свършена. Нямам какво да кажа. Преди имах. Сега само казвам "борете се с проклетите социалисти. Аз не вярвам в този прекрасен нов свят". На сутринта на 21 юли, четири дни преди да съобщят изборните резултати, той е в Берлин за Парада на победата.

Хитлер е мъртъв. Бункерът на фюрера е в руини заедно с целия омразен апарат на нацисткото управление. Европа очаква една нова ера на мирна демокрация и всички знаят дълбоко в сърцето си, че това е негово постижение, че без неговата желязна решителност в критичните моменти победата не би била възможна. Той беше обещал това и се бори за него.

Чърчил и Атли се движат в отделни джипове сред строените отстрани ликуващи британски войници. Личният секретар на Чърчил, Джон Пек, веднага забелязва нещо особено.

"Направи ми впечатление, а вероятно и на други хора, макар че никой нищо не каза, че е много странно, дето Уинстън Чърчил, великият военен лидер, без когото никога и не бихме били в Берлин, беше посрещнат със значително по-тихо приветствие от мистър Атли, който — независимо от важния му принос към коалицията — дотогава не беше имал никакво забележително лично влияние върху войската."

Следобеда на 25 юли Чърчил си тръгва от Потсдамската конференция в Берлин, като и Сталин, и Труман изразяват увереност (както публично, така и в частни разговори), че той ще се върне в страната си като триумфално преизбран министър-председател. На следващата сутрин, с привършването на броенето, той се събужда преди зазоряване с "рязко пробождане на почти физическа болка".

До този момент "подсъзнателното убеждение, че сме победени, проби напред и напълно завладя съзнанието ми".

Оказва се прав. Лейбъристите са спечелили с колосалната разлика от 146 места преди всички други партии. Чърчил и консерваторите са изритани от властта. Външният свят е изумен и до ден днешен на хората им е трудно да разберат как Чърчил е могъл да бъде отхвърлен по този грозен начин.

Но със сигурност това не е изненадващо. Изборите не се печелят заради миналите постижения на един политик! А заради това, което е обещано за бъдещето. Именно Чърчил в едно от ранните си превъплъщения е помогнал за наливане на основите на социалната държава; а в речите си по време на войната пак той очертава ключовите реформи на следвоенното лейбъристко правителство. Но Атли е човекът, който успява да овладее дневния ред.

В самия момент на най-големия си триумф Чърчил плаща цената за уникалния си статут — една общонационална фигура, която надхвърля всички партии. В края на краищата точно той е човекът, дотолкова уверен в себе си, че е сменил не една, а две партии. Той не е в еднакво измерение с Консервативната партия, затова неговите постижения не се прехвърлят върху нея. "Аплодирай Чърчил, гласувай за лейбъристите!" — такъв е предизборният слоган на Лейбъристката партия. И той удря точно в десетката.

Вероятно самият Чърчил едва ли го е виждал по този начин навремето, но в известен смисъл самото му изборно поражение е поредният триумф. Той се е борил за британската демокрация и ето плодовете: свалянето от власт на един велик герой от войната и лидер, и то не чрез насилие, а чрез милиони малки и незабележими движения на молива по изборната бюлетина.

Съпругата му Клементин възкликва: "Може да се окаже, че вместо да ти извадят очите, са ти изписали веждите".

"В този момент — отговаря й Чърчил — не усещам изобщо да имам вежди."

Когато в разговор някой казва, че избирателите са били "неблагодарни", Чърчил отвръща: "Не бих го нарекъл така. Всички преживяха много тежки времена". Ето това искам да кажа, говорейки за неговото великодушие.

Той е унизен в най-славния си миг, но Чърчил завършва войната в съвсем друго измерение. Великобритания е уморена и глобалното й положение е свито. Чърчил също е уморен, но глобалното му положение е такова, каквото никой друг британски политик не е постигнал: един морален гигант. Не е зле за човек, който е бил описан през 1911 г. от Спектейтър като "слаб и риторичен, без каквито и да било принципи или дори поне един последователен възглед върху обществените дела".

Някой по-слаб човек сигурно би си събрал багажа и би се оттеглил в Чартуел да рисува. Но не и Чърчил! Той никога не се отказва и никога не се предава. Предстои да направи серия от действия, които променят света и чието въздействие е видимо и до днес.

Глава деветнадесета

Студената война и как той я спечели

Вече видяхме стаята, в която е роден. Нека сега ви заведа в стаята, където Чърчил прекарва последните си няколко дни като военновременен премиер. Мястото изглежда доста тъжно — като вмирисаното фоайе на голф клуб от 20-те години на XX век или хотел. Навън грее слънце, в лехите са разцъфнали прекрасни флоксове и рози, но тук въпреки това е доста мрачно, в тази огромна сграда в стил от епохата на Тюдорите, с нейната стоманена конструкция.

Декорът е повече от безличен. Акцентът е изцяло върху дъб — тежки дъбови столове, дъбова камина и голям дъбов парапет, който се вие към една зловещо изглеждаща издигната галерия. Застанал съм и разглеждам масата, на която са седели. Трите малки флагчета в средата са увиснали и прашни. Усещам неловкостта и лицемерието на цялото събитие.

Именно тук идва той на 17 юли 1945 г. — в "Сесилиенхоф", една от малкото сгради в Потсдам, която не е пострадала от съюзническите бомби. Първоначално предназначена за някаква незначителна издънка на династията Хохенцолерн, както тогава, така и сега сградата прилича на неумел германски опит да се имитира английска къща в провинцията. Това е последната и най-малко успешната от военновременните конференции на Чърчил. Той се е опитал и не е успял да организира провеждането й във Великобритания — всъщност така и не успява да убеди Рузвелт да посети Великобритания през цялата война. А сега участниците в срещата на върха са в руската зона на окупирана Германия — в Потсдам, в дома на германските крале и кайзери.

Това е германският Версай: дворци и павилиони, морави и езерца, едно предградие на Берлин, което днес е получило от ООН статут на световно културно наследство. През 1945 г. по-голямата част от комплекса е в руини.

В нощта на 14 април същата година Кралските военновъздушни сили са изпратили 500 бомбардировача "Ланкастър" и са пуснали 1780 тона силен експлозив. Чърчил е автор на тази стратегия, Чърчил настоява на бланкетните бомбардировки — и то с конкретното и отявлено намерение да тероризира цивилното население. Той твърдо настоява за въздушните бомбардировки — които са със съмнителна военна полза — най-вече защото това е единственият начин, по който е можел да атакува Германия.

Освен откриването на втори фронт, това е единственото средство да изрази натрупалата се агресия, да покаже на руснаците и американците, че Великобритания също може да удря лошо врага. Вярно е, че самият той е бил завладян от съмнения. "Като зверове ли се държим? Дали не стигаме твърде далеч?", казал внезапно една вечер в Чартуел, докато гледал кинопрожекция с горящи германски градове.

Той е притеснен от избухналите противоречия след "огненото кълбо" над Дрезден — при нападението са убити 25000 души, в много случаи буквално овъглени от британските въздушни бомбардировки (случай, който той осъжда в непубликувана паметна записка като "акт на терор и безпричинно разрушаване"), а освен това побеснява, когато разбира, че Кралските ВВС са проявили такава културна нечувствителност, че да бомбардират дворците на Потсдам. Сега той идва да види резултатите от политиката, от която не може лесно да се разграничи.

Повече от 1500 души са убити, а 24000 са останали без дом само в Потсдам. Докато внимава къде стъпва през развалините на Берлин, той е изпълнен с типичното си състрадание. "Моята омраза умря с капитулацията — пише той в мемоарите си. — Бях силно трогнат от слабите им изпити лица и овехтелите дрехи."

Войната на Чърчил никога не е била срещу обикновените германци. Той иска да смаже "нарцистите" и сега, когато е в апогея на успеха си, той се озовава в присъствието на друг един враг, и то такъв, от когото се е страхувал много преди нацизмът даже да е бил роден — също толкова свиреп, точно толкова идеологически мотивиран и в някои отношения много по-труден за противопоставяне.

Масата в Потсдам е голяма и кръгла, около три метра в диаметър, и говорят, че била направена специално за случая от руски дърводелци. Масивното дъбово дърво е покрито, както е било и тогава, с дебел червен филц: може би в чест на руснаците, чийто червен флаг е издигнат над Берлин и които организират конференцията. Изглежда идеалното място за игра на покер. А единият от Тримата големи сякаш държи всички козове.

След четири години жестока война, в която нацистите и руснаците са се били гърло за гърло като кучета, е направо невероятно, че Сталин все пак успява да извади 6.4 милиона бойци само на европейския военен театър. Русия е загубила 20 милиона души — и въпреки това тя приключва войната като най-мощната военна сила в Европа.

В лицето на Сталин Съветският съюз има своя тиранин, дарен с дяволит поглед, абсолютен цинизъм и безпощадност. Вече видяхме как той се подиграва на Чърчил през 1942 г. заради "малодушието" на британската армия. Такъв е неговият стил: насмешка, ласкателство, натиск, убийство.

Сталин се издига на власт, след като ликвидира враговете си, а се задържа във властта чрез систематично изтребление на цели обществени прослойки — от царския офицерски корпус, през кулаците, контрареволюционерите, поляците — всеки, който застане на пътя му. На неговата съвест е кръвта на стотици хиляди хора още преди Втората световна война дори да е започнала. През ноември 1943 г. в Техеран Чърчил добива първи впечатления за вкуса му към убийствата, а също и за доста зловещата готовност на американците да му прощават лесно.

Разговорът на Тримата големи се обръща към Европа след Втората световна война. Сталин вече настоява Полша да бъде разделена надве и голяма част от тази страна да бъде погълната от Русия. След това, по време на вечерята, той очертава и плановете си за следвоенна Германия.

Сталин: "Петдесет хиляди германци трябва да бъдат убити. Генералният им щаб трябва да се ликвидира".

У. С. Ч.: "Нямам намерение да участвам в хладнокръвно клане. Онова, което се случва в огъня на боя, е съвсем друг въпрос".

Сталин: "Петдесет хиляди ТРЯБВА да бъдат разстреляни".

У. С. Ч. (вече със зачервено лице): "По-скоро бих предпочел да ме изведат сега и да ме разстрелят, отколкото да опозоря страната си".

Франклин Делано Рузвелт: "Имам предложение за компромис. Не 50000, а само 49000 да бъдат разстреляни".

При тази смехотворна размяна на реплики синът на президента — Елиът Рузвелт, се изправя и казва, че от сърце се съгласява с предложението на Сталин, а също, че е сигурен, че това ще получи пълната подкрепа на Конгреса. В този момент Чърчил напуска залата, абсолютно вбесен. С големи трудности успяват да го убедят да се върне.

Онова, което американците не разбират — или предпочитат да се правят, че не разбират — е, че Сталин се шегува само наполовина, а може би говори напълно сериозно. За Сталин е нищо да разстреля хладнокръвно 50000 души — той самият казвал, както твърдят, че това "не е трагедия, а статистика".

Ситуацията не е много по-розова и в Ялта през февруари 1945 г., когато Сталин неудържимо и невъзмутимо продължава да прокарва собствения си дневен ред: пълно съветско господство върху Източна Европа. По това време Рузвелт е вече много тежко болен, като дори често губи съзнание, а Чърчил просто не разполага с военна мощ, за да се противопостави на руските искания. Сталин е самото очарование, като комично се "хвали" с ограниченото си владеене на английския език ("You said it" (Ти го каза!) и "The toilet is over there" ("Тоалетната е ето там") са сред малкото, но изненадващо идиоматични изрази, които използва), но зад целия този чар все по-ясно лъсва истината. Русия ще запази всичко, получено благодарение на омразния пакт "Молотов-Рибентроп", и ще управлява цяла Източна Европа и Балканите — с изключение на Гърция ("Тази главня успях да изтегля от огъня — хвали се по-късно Чърчил, — …точно на Коледа")[33].

Балтийските страни преминават под влиянието на Русия. Полша също е дадена на Русия — Полша, страната, чиито суверенитет и цялост са причина за войната; Полша отново е предадена, принесена в жертва и разпокъсана, за да се угоди на един тоталитарен режим. Отново и отново Чърчил се оказва изолиран, тъй като Рузвелт застава на страната на руския диктатор.

Когато този велик американски президент най-сетне умира на 12 април 1945 г., Чърчил взема твърде удивителното от днешна гледна точка решение да не отиде на погребението му: удивително, когато човек се замисли за това колко важни са били техните отношения за успеха на Съюзническите сили, не чак толкова удивително, когато вземем предвид постепенното отчуждаване между двамата. Америка продължава да се пазари за британските военни заеми, настоявайки на своето, и носи отговорност за дразнещи дреболии като например спирането на износа на месо за Великобритания. Но основното различие е по въпроса за Сталин, Русия и следвоенния свят.

На 4 май 1945 г. Чърчил пише до Идън, че руският удар над Полша "представлява едно събитие в историята на Европа, което няма паралел". На 13 май той изпраща кабелограма до новия президент — Труман, в която пише, че една "желязна завеса" се е спуснала по целия руски фронт — което показва, че изразът, който по-късно буди толкова противоречия, е бил използван от Чърчил почти една година преди прословутата реч във Фултън, Мисури. Към края на същия месец Чърчил е вече толкова разтревожен от перспективата за доминирана от комунистите и Русия Източна Европа, че предлага провеждане на операция, за която се разбра едва наскоро, след като тя бе извадена на бял свят от историка Дейвид Рейнолдс.

ПЪТЯТ КЪМ ПОБЕДАТА

Заедно с ген. Монтгомъри (с баретата) при пресичането на р. Рейн с американски и съюзнически войници, 25 март 1945 г.

Чърчил маха на събралото се множество пред Уайтхол на 8 май 1945 г. — денят, в който съобщава пред нацията, че войната с Германия е спечелена.

МЕЖДУНАРОДНА ФИГУРА

Септември 1909 г., наблюдава маневри на германската армия като гост на кайзера, който имал "слабост към прекомерното театралничене".

Заедно с Клеми (ляво), Гертруд Бел (трета отляво) и Т.Е.Лорънс (четвърти отляво) "който не е в пълна хармония с нормалното", март 1921 г.

Заедно с премиера на Пенджаб, сър Сикандер Хаят Хан, наречен от него "галантен боец и истински държавник", и лорд Уейвъл, главнокомандващ армията на Индия, в Кайро през 1942 г.

8 юни 1943 г.: Щабът на Съюзническите сили в Северна Африка: (отляво надясно) външният министър Антъни Идън, лорд Алънбрук, началникът на военновъздушните сили Тедър, адмирал сър Андрю Кънингам, генерал Александър, генерал Маршал, генерал Айзенхауер и генерал Монтгомъри.

Заедно със Сталин, Стария мечок, отбелязват 69-ия рожден ден на Чърчил в Техеран, ноември 1943 г.

С генерал Дьо Гол, "последния оцелял от славно войнстващо племе", когото той нарича също и Чудовището от Хампстед, в Париж, 11 ноември 1944 г.

Декември 1944 г., заедно с архиепископ Дамаскинос — "хитрия средновековен прелат", който играе ключова роля в опитите на Чърчил да спре комунизма в Гърция.

Заедно с крал Ибн Сауд, "боса на босовете" в Арабския свят, в "Гран отел дю Лак", близо до Кайро, февруари 1945 г.

СПЕЦИАЛНИ ОТНОШЕНИЯ

Заедно с генерал Пършинг на церемония в Лондон, юли 1919 г.

Май 1943 г., заедно с Рузвелт в околностите на "Шангри Ла" вилата на американския президент.

Произнася реч на празник на американския Ден на благодарността в "Роял Албърт Хол", Лондон, ноември 1944 г.

С президента Труман на път за Фултън, Мисури, където предстои да произнесе знаменитата си реч за Желязната завеса, март 1946 г.

12 март 1946 г., пред гроба на президента Рузвелт в Ню Йорк.

Юни 1954 г.: с вицепрезидента Ричард Никсън във Вашингтон за разговори с президента Айзенхауер и държавния секретар Джон Фостър Дълес.

НАСЛЕДСТВОТО

1954 г., сър Антъни Идън подканя за овации след прощалната реч на Чърчил пред конференция на Консервативната партия. До Чърчил е застанала Клеми.

Клементин официално открива статуята на съпруга си в сградата на Камарата на общините, 1 декември 1969 г.

На 24 май той се обръща към британските военни стратези с молба да обмислят провеждането на операция "Немислимо" — чрез която британските и американските сили да се обърнат срещу руснаците и да ги отблъснат от Източна Европа. Как ще го направят? Ще привлекат на своя страна бойците, които са се оказали най-ефективни от всички останали — Вермахта.

Чърчил предлага на Монтгомъри заловените немски оръжия да се съхраняват по такъв начин, че да могат лесно да се върнат на денацифицираните германски войски и да се използват за нападение срещу Съветския съюз. Всичко това остава в тайна до 1998 г., а вероятно така е и по-добре.

Дори и подобно развитие да е било желателно, Чърчил е нямал никакъв шанс да убеди американците да вземат участие в подобен план. За да се разбере сравнително добронамереното отношение на американците към руснаците, не трябва да забравяме как изглежда светът в очите на Вашингтон през 1944 г. и началото на 1945 г. Войната в Тихия океан в никакъв случай не е свършила. Японците отвръщат с безумна и дори суицидна съпротива. Японското население се обучава за водене на партизанска война — даже и да се бие с копия. Американците добре знаят, че в крайна сметка ще спечелят — но се страхуват (въпреки че вече имат ядрената бомба) от ужасяващо високия брой на жертвите. Те се надяват, че руснаците ще се притекат на помощ на тяхна страна.

А дори ако Чърчил беше успял да убеди американците, то остава вече зададеният въпрос: ами неговата собствена армия, а британският електорат? Какво щяха да отговорят те, ако им кажат, че сега пък е време да се обърнем срещу руснаците? Логично е да кажем, че ако британската общественост бе научила за операция "Немислимо", тя щеше да реагира с недоумение и възмущение. В страната почти нищо не се знае за Сталиновите репресии. В съзнанието на много британци руснаците са герои, които са показали; кураж и дух на саможертва, каращи много други армии (включително собствената им) да се засрамят.

В народното въображение Сталин все още не се е превърнал в кръвожаден тиранин; той е Чичо Джо, с лула и мустаци, усмихнат простонароден човек. Ако на британците през 1945 г. им бе казано, че е време да обърнат оръжие срещу Москва, те вероятно щяха да си направят извода, че Чърчил е яхнал старите си възгледи за антикомунизма и че греши или страда от делюзии. Идеята е абсолютно неосъществима, казват британските военни стратези в отговора си до Чърчил. Операция "Немислимо" би изисквала огромни германски войски и американски ресурси. Освен това, предполагам, че британският премиер не е бил никак изненадан да чуе този отговор.

Както винаги, той е оставил ума си да скита на свобода, да премине през всички логически възможности — без значение колко налудничаво звучат някои от тях. Показателно е за неотслабения му боен инстинкт — след шест изтощителни, смазващи години — че даже му минава през ум възможността за такива действия. Независимо колко е непрактична, операция "Немислимо" разкрива също колко дълбока е тревогата му от комунистическата заплаха; а в това отношение той със сигурност е прав.

Поглеждайки картата на Европа, той вижда Германия в руини, Франция — на колене, Великобритания — изтощена. Вижда, че руските танкове могат да преминат Атлантическия океан и Северно море — само да пожелаят. Те вече са показали, че са готови да погълнат столиците на Източна Европа и да наложат форма на управление, която той смята за нечестива. Какво може да се направи, за да бъдат спрени? Това е големият стратегически въпрос, който той поставя — един въпрос, който към онзи момент изобщо не интересува повечето американци.

Когато напуска Потсдамската конференция на 25 юли, Чърчил не е постигнал почти нищо. Изпълнил е въздуха на мрачната зала с някои брилянтни фрази — които са поизпотили доста преводачите, но остава впечатлението, че Великобритания видимо продължава да се свива в сянката на двете нововъзникващи суперсили.

От американска страна Труман разкрива, че Вашингтон вече има капацитета да използва атомно оръжие — и отказва да сподели технологията с Великобритания: което, би си помислил човек, е малко странно отношение към съюзник, който стриктно е спазвал условията на англо-американските споразумения за споделяне на технологии. Повечето от началните теоретични трудове по ядреното делене са британски и са поднесени на Америка на тепсия — заедно с радара и всичко останало. В крайна сметка Труман взема решението за пускане на бомбата над Хирошима сам; консултацията с Чърчил е чиста формалност.

Що се отнася до руснаците, Сталин продължава да играе картите си внимателно и с голямо умение. Когато той заговори, винаги е точно по темата. Паметта му никога не изневерява за факти (за разлика от Чърчил, който понякога трябва да се облегне назад, за да могат сътрудниците да му ги "нашепнат в ухото"), а и когато смята за необходимо, руският тиранин продължава щедро да използва смъртоносния си чар. Той казва на Чърчил колко много съжалява, че не е бил по-възторжен в публичните си изяви, за да благодари на Великобритания за помощта за Русия. Идва му например чудесната идея да събере менютата от масата и да заобиколи цялата зала, за да получи подписа на Чърчил. "Този човек ми харесва", бил чут да казва тогава Чърчил, който по принцип има слабост към ласкателствата.

И през цялото това време руската мечка настъпва през Източна Европа и се усмихва самодоволно, като в Потсдам си осигурява не само военни репарации, но и военна "плячка", отнасяйки каквото може, за да захрани руската икономика. Послушното полско правителство, контролирано от Съветите, се явява пред лидерите в Потсдам. Чърчил пита дали случайно нямат в кабинета някой, който не е комунист. Отговорът, който чува, е кратко "нет".

След това, на 26 юли, Чърчил се връща в Лондон, за да получи Ордена на Ботуша, първа степен, от британската общественост. И не само защото едва сега е показал какво може, тъй като и преди не е имало съмнение по този въпрос.

Той е на седемдесет години; излязъл е победител в края на най-жестокия конфликт, преживяван от човечеството. Има да пише мемоарите си. През цялото време на войната дори не е стъпвал в Чартуел: всичко в имота е покрито с чаршафи, за да не събира прах. Има да зарежда нови рибки в езерцата, да се грижи за породистите си прасета.

Можеше да напусне обществения живот на фона на аплодисментите на благодарната нация и на целия свят, който знае колко му дължи. Но не му е в природата да постъпи така.

Вярно е, че отначало му е много трудно да преживее загубата на положението си. "Над него сякаш се спусна черен облак", спомня си дъщеря му Мери. Семейството му прави всичко възможно, за да вдигне духа му, като му; свири любими стари мелодии като "Бягай, заеко, бягай". Но това не помага особено. Той често се кара с Клементин, която пише за "нашето нещастие".

Постепенно обаче започва да се съвзема. Пътува за дълги ваканции в Италия, през които рисува (в един забележителен случай той, съвсем без никакъв такт, рисува пострадали от бомбите сгради и си печели гнева на местните). Има и задължения като лидер на опозицията. Продължава остро да осъжда "болшевизацията" на Източна Европа и нарича руснаците "гущери от семейството на крокодилите". Към края на годината получава интересна покана от Труман да произнесе реч в "прекрасното училище", наречено Уестминстър Колидж, в град Фултън, в родния му щат Мисури.

На 4 март 1946 г. Труман напуска Белия дом, за да направи двадесет и четири часовото пътуване с влак до Мисури. Важно е да се отбележи, че темите на речта отдавна са обмисляни и че Чърчил по никакъв начин не е пазил мислите си в тайна. Той е споделил основното с Джеймс Бърн, държавния секретар на САЩ, който "изглежда, много го харесал". Обсъдил е темите и с Клемент Атли, който му пише на 25 февруари: "Сигурен съм, че речта ти във Фултън ще се приеме много добре". Той показва черновата, преди да се качи на влака, на адмирал Лийхи, старши съветник на Труман, който бил (поне според Чърчил) "ентусиазиран". Той продължава да работи по речта, докато пристигат в Мисури, и докато влакът потраква край огромната река, той задоволява любопитството на своя домакин и показва цялата реч на Труман. "Той ми каза, че според него е възхитителна", съобщава Чърчил. И това е точно така.

Речта на Чърчил във Фултън, Мисури, не прилича на нищо друго в съвременния политически дискурс. Тя не е написана и редактирана на компютър. Не е създадена от цял комитет професионални "писачи". Цялата реч е почти пет хиляди думи — и всяка фраза в нея носи уникалния отпечатък на автора.

Той се спуска от висок поетичен стил ала Томас Харди ("бъдещето" е aftertime например) към различни интересно звучащи, макар и малко налудничави предложения за сътрудничество в отбраната. В един момент се предлага всяка нация да участва с по един ескадрон в международни военновъздушните сили, които да се ръководят от световна организация — една идея, която съм виждал разгърната единствено в детския телевизионен сериал от 70-те години Thunderbirds. Той размишлява върху идеи, които обединяват Великобритания и Америка:

Но ние никога не трябва да преставаме да разгласяваме безстрашно великите принципи на свободата и човешките права, които са общо наследство на англоезичния свят и които — през Великата харта на свободите, Декларацията за правата на гражданите, habeas corpus[34], задължителното присъствие на съдебни заседатели и английското гражданско право — намират своя най-ярък израз в американската Декларация на независимостта…

Всичко това означава, че народите от всички страни имат право — а трябва да имат и възможност — по конституционен път, чрез свободни и неопорочени избори и при тайно гласуване — да избират или да променят характера и формата на своето управление; че свободата на словото и мисълта трябва да властва; че съдилищата, независими от изпълнителната власт, неповлияни от която и да било партия, трябва да осигуряват изпълнението на законите, получили широка подкрепа от големи парламентарни мнозинства или осветени от времето и обичая. Това е актът за правото на свобода, който трябва да стои във всяка къща в провинцията. Това е посланието на британския и на американския народ към човечеството. Нека проповядваме това, което вършим, и нека вършим това, което проповядваме.

По-голямата част от избирателите вече може би не живеят в "къща в провинцията" — освен ако не са успели да скатаят един-два милиона — но това са и до днес идеалите, в които вярват американските и британски демократи. Ето това са каузите, за които Чърчил се е борил през целия си живот. Накрая стига до ключовия момент — "бомбата", която знае, че аудиторията му донякъде очаква: "Все още има заплаха за сигурността на света, заплаха за храма на мира; и тази заплаха е Съветският съюз". Той започва с настойчивото твърдение, че няма лоши чувства нито към руския народ, нито към своя "боен другар, маршал "Сталин"…

Ние разбираме, че руснаците имат нужда да бъдат спокойни за западните си граници, като отстраняват всяка възможност за германска агресия. Ние приветстваме Русия на нейното заслужено място сред водещите нации в света. Ние приветстваме нейния флаг сред моретата. И най-вече — ние приветстваме постоянните, чести и все по-широки контакти между руския народ от двете страни на Атлантика. И все пак — понеже съм сигурен, че вие бихте искали да ви представя фактите така, както ги виждам — смятам за свой дълг да изложа пред вас някои факти, свързани със сегашното положение в Европа.

От Шчечин на Балтийско море до Триест на Адриатическо една желязна завеса се спусна през континента. Зад тази линия остават всички столици на старите държави от Централна и Източна Европа. Варшава, Берлин, Прага, Виена, Будапеща, Белград, Букурещ и София — всички тези прочути градове заедно с населението около тях се намират вътре в онова, което трябва да нарека "съветската сфера", и всички те, в една или друга форма, са не само подложени на съветско влияние, но и на много строги — а в много случаи и нарастващи — мерки на контрол от Москва. Само Атина — Гърция, с нейната безсмъртна слава е свободна да решава бъдещето си чрез избори в присъствието на британски, американски и френски наблюдатели. Доминираното от руснаците полско правителство бе насърчено да извърши огромни и зловредни посегателства срещу Германия и днес се осъществяват масови преселения на милиони германци в ужасяващи и немислими по-рано мащаби. Комунистическите партии, които бяха много малки във всички тези източноевропейски страни, получиха надмощие и власт, които изобщо не съответстват на тяхната численост, и навсякъде се стремят да постигнат тоталитарен контрол. Почти във всички случаи управляват полицейски правителства и — като се изключи Чехословакия — в момента в тези страни няма истинска демокрация.

И така той продължава своя tour d'horizon[35], включвайки почти всичко — от атомната бомба до ситуацията в Манджурия. Призовава за "специални отношения" между Великобритания и САЩ с тяхното "сходство във въоръженията и наръчниците с инструкции". Призовава за обединена Европа и братство между хората, за духовно велика Германия и духовно велика Франция.

Това е една великолепна реч и вдъхновяваща визия, но разбира се, точно антикомунистическите реплики влизат в новините. Чърчил е оплют като "алармист" — точно по същия начин, по който е оплют и заради това, че "преувеличава" заплахата от нацистка Германия. В Лондон Таймс отбелязва, че резкият контраст между западната демокрация и комунизма е "недотам радостен". Двете политически линии имали "много да научат една от друга", продължава нелепата уводна статия.

В Ню Йорк Уолспгрийт Джърнъл е потресен от предположението, че САЩ може да влязат в някакъв си нов период на тясно сътрудничество с Великобритания. "Съединените щати не желаят алианс — или каквото и да било, подобно на алианс — с която и да било друга държава", пише Джърнъл, което е доста абсурдно мнение, с оглед на това, което щеше да се случи само след няколко години. Суматохата нараства дотам, че Труман е принуден да даде пресконференция, на която по доста неприятен начин отрича, че Чърчил му е показал речта предварително.

В Москва следва неизбежно отхвърляне на всичко в речта, а Чърчил е изобразен като обезумял войнолюбец, размахващ ръчна граната. "С неговите зловещи расови теории за превъзходството на "англоговорещите народи" той е наследник на нацистите", пише Правда — един аспект, който изрично присъства и в интервю със самия Сталин.

В Уестминстър различни неудачници от Консервативната партия като Бътлър (стар привърженик на примирието с нацизма) и Питър Торникрофт, който по-късно оглавява торите, използват създалото се напрежение, за да започнат борба срещу Чърчил. "Уинстън трябва да си ходи" — тези думи се повтарят около десетки маси, където обядват видни консервативни политици. Лейбъристките депутати са дотолкова скандализирани от антикомунистическите нападки, че призовават Атли публично да се разграничи от речта, и когато Атли (с типичната си честност) отказва да го направи, те внасят вот на недоверие срещу Чърчил, наричайки речта "враждебна за каузата на световния мир". Сред деветдесет и тримата, подписали искането за вот на недоверие, е и бъдещият премиер от лейбъристите Джеймс Калахан.

Не успях да открия публичен акт на разкаяние от страна на Калахан — но той със сигурност в крайна сметка е осъзнал, че е излязъл истински глупак, а Чърчил — отново! — е бил прав.

Само след няколко години става ясно, че комунизмът в Източна Европа наистина е злокобна тирания. Сталин напълно изключва новите си владения от икономическа интеграция със Западна Европа. Той поставя Берлин под блокада и се опитва с глад да принуди населението да се предаде. Ражда се нов субект на световната сцена — Източният блок — в който брутални еднопартийни държави са принудени да следват линията на Москва, а стотици хиляди хора са избити или принудени със заплахи да мълчат.

С речта си за Желязната завеса (както придобива известност по-късно) Чърчил очертава цялата морална и стратегическа рамка на света, в който съм се родил — и това категорично не е светът, който той иска, а по-скоро светът на руснаците, на тяхната параноя.

След като се е отрекъл от Чърчил заради речта във Фултън, Труман вижда, че той е бил прав — и приема известната си доктрина за "задържане". Неговият наследник, Дуайт Д. Айзенхауер, е още по-твърдо линеен срещу комунистите. И така по времето, когато Чърчил се връща в кабинета като министър-председател през 1951 г., той вече е толкова разтревожен от състоянието на глобалното напрежение — и новата заплаха на водородната бомба — че именно той, Чърчил, се превръща в "миротвореца".

Буквално го обсебва идеята за провеждане на "среща на върха", откровен и личен обмен на мнения между Америка, Русия и Великобритания (представлявана от него). Само ако световните лидери можеха да се съберат на една маса, казва той, нова световна война със сигурност може да бъде избегната.

По това време обаче Чърчил е вече на седемдесет и шест години. Водил е страната си през пет години война, бил е лидер на опозицията в продължение на шест. Геройски е водил своите парламентарни войски в навечерието на изборите — будувал е цели нощи, за да участва в дебати, а през самата изборна нощ е направил серия от блестящи речи, изпъстрени с шеги и саркастични забележки, а след това в 7:30 ч. завършва всичко със здрава работническа закуска от яйца, бекон, наденички и кафе, последвани, както е отбелязал Харолд Макмилан, от голямо уиски и сода, и огромна пура.

Всичко това оказва своето влияние. Вътрешният порив към властта все още е по-силен от всякога, но смъртният човек у него започва да се предава. Страда от артериални спазми, има различни кожни оплаквания и очите му не са добре. Вече не може да чува гласовете на децата или птичите песни. Един великолепен специалист невролог на име сър Ръсел Брейн обявява, че причината той да страда от "стягане" в раменете, е това, че клетките в мозъка му, които получават сензорна информация от раменете, са мъртви.

Историята на последните години на Чърчил на власт не е тази за някакво гигантско червено слънце, което изстива и бавно потъва зад хоризонта. Не е на вулкан, който постепенно се превръща в замръзнала планина. Той е като Юлисис на Тенисън — винаги борещ се, стремящ се, търсещ, винаги убеден, че някое забележително дело трябва да се извърши, и то от него, а не от друг. Това е една история за невероятна смелост и воля… и хитрост.

През март 1953 г. Сталин е мъртъв; Чърчил се възползва от възможността да призове за ново начало. "Аз знам какво трябва да направим, казва той на Айзенхауер. — Среща на върха! С руснаците! И нека да надградим върху англо-американското партньорство като основа за световния мир."

Айзенхауер не проявява интерес.

На 5 юни 1953 г. Уинстън Чърчил претърпява тежък мозъчен удар. Лекарят му мисли, че изходът може да е фатален, и въпреки това, само със силата на волята си, той не се отказва. На следващия ден настоява лично да председателства заседанието на кабинета, макар че устата му е изкривена и трудно движи лявата си ръка. Колегите му дори не забелязват, че е болен — струва им се просто малко блед и мълчалив.

На следващия ден той е още по-зле: лявата му страна е парализирана. Откарват го в Чартуел да се възстанови, а на пресата е съобщено, че министър-председателят се нуждае от "пълна почивка". На никого не минава през ума да попита защо. Една седмица след удара той приема личния си секретар, Джок Колвил, и секретаря на правителството, Норман Брук. Чърчил е в инвалиден стол, а след вечеря обявява, че ще се опита да се изправи. Брук разказва:

Двамата с Колвил всякак го молихме да не се опитва, но след като той настоя, минахме от двете му страни, за да можем да го подхванем, ако падне. Той обаче ни прогони с бастуна и нареди да се отдръпнем. След това спусна крака на пода, стисна здраво облегалките на стола и с огромно усилие — от лицето му се лееше пот — се повдигна на крака и застана прав. Когато демонстрира, че може да го направи, той отново седна и пак запали пурата си… Твърдо е решен да се възстанови.

Освен това е твърдо решен да организира тази среща със Съветския съюз — ядрена среща на високо равнище, на която да може да застане отново начело на световните събития. Руснаците са уклончиви. Айзенхауер не поема ангажимент. Колегите му от кабинета са в нещо като състояние на бунт — тайно или явно се надяват той да отстъпи от поста и въпреки това се боят да изоставят своя талисман, единствения британски политик, който е известен по целия свят.

През 1954 г. върху него започват да упражняват деликатен, но непрекъснат натиск да освободи поста, а самият той извършва удивителни подвизи за човек, прекарал тежък инсулт, но започва да се чувства, както се изразява самият той, "като самолет в края на своя полет, в здрача, с останало малко гориво, който вече търси място за безопасно кацане". И все пак този самолет лети още почти година, като с ловки маневри избягва вражеския (а често и приятелски) огън, докато най-сетне на 5 април 1955 г., на осемдесетгодишна възраст, той отива в двореца и подава оставка като министър-председател.

"Човекът — това е неговият дух", казва той пред кабинета си на последното заседание. И дава на министрите един последен съвет: "Никога не давайте да ви разделят от американците".

Така нареченият "войнолюбец" е посветил последните години на този пост на една мисия — за съжаление, безуспешна — да събере на едно място Великите сили и да насърчи "световно облекчение", под което той разбира преодоляване на безпрецедентната, по негово мнение, заплаха на термоядрените оръжия. И все пак такава среща на върха се провежда — три месеца след като той напуска кабинета, когато Айзенхауер, Идън, Фор и Булганин се събират в Женева.

Чърчил инстинктивно знае какво е най-голямото зло на комунизма — че потиска свободата, че замества личното решение с контрол от страна на държавата, че след него върви подкопаването на демокрацията и поради това комунизмът е тираничен режим. Той разбира също, че само капитализмът, при всичките си несъвършенства, е в състояние да задоволява потребностите на човешките същества.

Аз съм от поколението, което видя комунизма в действие, о, понякога можехме да пътуваме зад Желязната завеса преди 1989 г. — и да видим колко прав е бил, във всеки детайл, произнасяйки тази поразително далновидна реч във Фултън, Мисури. Видяхме страха, чухме шепота, четохме нелепите пропагандни лозунги на една затъваща система, която не може да осигури основните нужди на хората и която контролира населението, като отнема елементарната свобода на придвижване.

Чърчил предвижда всичко това с безпогрешна яснота точно както бе осъзнал преди останалите заплахата от нацистка Германия. Той също така пророкува, че един ден всичко това ще рухне — при това с неочаквана бързина. Оказа се прав и ние доживяхме да видим и този радостен момент.

Пред вратите на "Сесилиенхоф" в Потсдам слънцето изглежда много ярко след мрака на конферентната зала. Яхваме велосипедите и ги подкарваме през поляните и градините покрай Ванзее.

Поглеждам името на улицата. Казва се "Мауервег". Разбира се! Точно тук източногерманският режим издигна грозната стена, която разделяше града и която беше съборена при всенародното изригване от 1989 година. Някога тук се издигаше един от символите на терора и потисничеството: сега на негово място няма нищо друго освен широка велоалея.

От едната страна на алеята изведнъж се натъкваме на цяла група немски нудисти, изтегнати без капка свян на слънце: почернели от слънцето старци правят гимнастика, а млади жени по двойки си общуват мистично с природата.

Минава ми през ум колко различни са германците в някои отношения — все пак такава сцена не можеш да очакваш в Хайд Парк в неделния следобед, а в момента се намираме в берлинския му еквивалент. И въпреки това тези разголени и очевидно беззащитни хора са самото олицетворение на пацифизма и благостта на съвременна Германия.

Те гласуват за когото сами са решили. Говорят каквото си пожелаят. Слагат пиърсинг навсякъде по тялото си, където поискат. Вярват в капитализма на свободния пазар. Не се страхуват от почукване на вратата през нощта. Техният свят се е променил толкова много след падането на Стената. Тези любителите на слънцето са съвсем очевидно повече деца на идеологията на Чърчил, отколкото на Сталин.

Нали си спомняте кой търчеше из Белия дом както майка го е родила? Повече аргументи едва ли са нужни.

Неговите идеи преживяха изпитанията на времето, неговата вяра в свободата и демокрацията в крайна сметка победи. С онази реч във Фултън той помогна за оформянето на основната архитектура на следвоенния свят — трансатлантическия съюз, който през 1948 г. прерасна в НАТО и който беше неразделна част от окончателния разгром на комунизма в Русия и в цяла Източна Европа.

Освен това той беше сред първите, които формулираха една идея, застанала в центъра на тази архитектура на сигурността — визията за съществуващи в мир Франция и Германия и за обединена Европа. Това е една идея, която остава в някои отношения изключително спорна и до днес; а същото важи и за въпроса какво всъщност е разбирал Чърчил под "обединена Европа", какво е очаквал да се случи и каква роля да играе Великобритания в този процес.

Глава двадесета

Чърчил европеецът

Според мен истинското признание за пророческите способности на Чърчил е в това, че хората и до днес се позовават на него като арбитър по различни съвременни политически дилеми. От обемните томове на писанията му често се намира някакъв текст, който да легитимира определено становище или да утвърждава даден курс на действие — и този текст се размахва в полурелигиозен унес, сякаш проектът е бил посмъртно осветен от Чърчил — мъдреца и военновременния лидер.

Но няма друг въпрос, по който да са били провеждани толкова "спиритически сеанси" с неговия дух, колкото твърде оплетените дела в отношенията на Великобритания с Европа. Това е една тема, която тормози до един всичките му наследници на премиерския пост. В някои случаи проблемът е дотолкова обострен, че води до политическото им убийство — или поне опит за убийство.

Тъй като се върти все около възвишените въпроси за националния суверенитет, демокрацията и британската независимост в лицето на големия континентален съюз, Европа изглежда като един великолепен чърчиловски спор: точно от онзи тип, би си казал човек, който може да се реши чрез позоваване на героя от 1940 година.

Проблемът е, че на него се позовават и двете страни. Еврофили и евроскептици — и двете фракции вярват в него! И двете фракции го славят като свой пророк — а понякога споровете за това какво всъщност е искал да каже и какви са били намеренията му, бие по ярост всеки религиозен разкол.

През ноември 2013 г. например Мануел Барозу, по това време председател на Европейската комисия, произнесе реч, в която съвсем точно цитира какво е казал Чърчил през 1948 г. (и по-рано, между другото) за необходимостта от създаване на обединена Европа. Това предизвика порой от помия, излят от безбройните обитатели на евроскептичната част на интернет форумите.

Някои от тях директно нападат Чърчил, наричайки го даже "тлъста, лъжлива отрепка". Други пък защитават Чърчил, обаче плюят по сеньор Барозу. Може би бихме могли да обобщим цялостното настроение, като цитираме един от списващите евроскептици, който в коментарен сайт на вестник се подвизава със своя псевдоним stillpoliticallyincorrect[36].

Не ни трябват съвети от този второстепенен чуждестранен политик, който не е избран от никого и пред никого не се отчита [пише stillpoliticallyincorrect за Барозу]. Колкото по-скоро увисне от някой уличен стълб в Брюксел, толкова по-добре. Що не се разкара обратно в собствената си страна и да спре да ни раздава команди? Този го мразя и дано да пукне по-скоро заедно с останалите комисари на ЕС и повечето евродепутати — включително всички чужденци измежду тях! След това ще можем да изритаме всички крадливи чужденци, които нямат право да са тук.

Като оставим настрани качеството на аргументите, които той (обзалагам се, че е "той") представя, тук има осезаема ярост — сподавена жлъч — заради самата идея, че този португалец изобщо споменава покойния Уинстън Чърчил, за да се оправдае програмата на европейската интеграция.

В представите на повечето такива хора Чърчил сигурно е олицетворение на неотстъпчивия английски булдог с неговата изявена независимост. Откъде накъде някакви си еврофедералисти ще си го присвояват?

За да видим произхода на тази вражда, трябва да вникнем в мислите на самия Чърчил и да разберем какво има предвид под "европейска интеграция", какво иска да получи от нея и каква роля е видял за Великобритания. Нека се върнем към прословутия дебат в първите дни на месец юни 1950 г., когато Камарата на общините се бори да преглътне плана "Шуман" — едно внезапно и дръзко предложение от бившия френски министър-председател, на когото е кръстено начинанието.

Обединеното кралство е поканено от Франция да се присъедини към преговорите с Германия, Италия и Бенелюкс за създаването на нов наднационален орган, който да упражнява надзор над общите европейски пазари за въглища и стомана. Тази организация ще има Върховен орган — предшественика на Европейската комисия. В него ще участват представители на националните парламенти и съвет на министрите — прелюдия към бъдещия Европейски парламент и Съвета. Организацията ще има съд — началото на всемогъщия Европейския съд в Люксембург.

С други думи, канят Великобритания да помага при самото раждане на Европейския съюз. Глината още е мокра. Формата все още не е определена. Това е моментът, в който Великобритания би могла да се намеси решително, да приеме поканата от Франция и двете страни заедно да хванат кормилото.

Вместо това обаче лейбъристкото правителство се отнася подозрително, ако не и враждебно. Великобритания все още е най-големият производител на въглища и стомана в цяла Европа — защо трябва тези отрасли да станат подвластни на някаква си неизвестна система на европейски контрол? "Миньорите от Дърам няма да го понесат", коментира един министър от лейбъристкия кабинет. И така, правителството на Атли казва на французите да си гледат работата.

Изпраща се писмо до М. Шуман, в което се изразява благодарност за интересните идеи, но любезно се отказва участие в разговорите. В съзнанието на мнозина и от двете страни на Ламанша това е абсолютно критична, повратна точка в историята на Великобритания и Европа. Именно тогава ние изпуснахме европейския автобус, влак, самолет, велосипед и т. н. Минава почти четвърт век, преди Великобритания най-накрая да се присъедини — като за това време структурите на ЕС вече са създадени и имат традиции по начин, който не е по вкуса на Великобритания, и то заради пуристките понятия за национален демократичен суверенитет.

Онова, което Чърчил казва в рамките на дебатите по плана "Шуман" — като лидер на опозицията — очевидно е от жизненоважно значение за разбирането на неговите инстинкти. Първото, което човек забелязва в парламентарните му прояви през този период, е, че той буквално клокочи от енергичност. Продължава да обикаля целия свят и да изнася огромни, добре обмислени изказвания по геополитика. В момента пише военните си мемоари и съвсем скоро му предстои да получи Нобелова награда за литература.

Вече е почти на седемдесет и пет години и въпреки това се изказва безброй пъти в парламента — почти всеки ден, по всяка тема — като се започне от таксите за превоз на товари по жп линията и се мине през Бирма, Корея, риболовната промишленост и как работят микрофоните, които току-що са инсталирали в Камарата.

Интересно е човек да прочете стенограмите от дебата за плана "Шуман" и да види, че възрастта изобщо не е заглушила гласа му. Министър на финансите е сър Стафорд Крипс (строгият човек, който — почти смехотворно — излиза като негов съперник по време на войната), като именно на Крипс се пада да защити отрицателната реакция на правителството към Шуман. Чърчил направо го "взема за мезе". "Пълни щуротии — крещи той. — Глупости!"

В един момент се налага горкият Крипс да го помоли да има любезността да се успокои или да излезе и да продължи разговор си навън — като някакъв вбесен учител по химия, който се кара на най-палавото момче в класа. Когато Чърчил се изправя да говори в 17:24 ч., той вече е изслушал дебат, който е… почти идентичен с европейския дебат днес.

Евроскептичните депутати от лейбъристите са отхвърлили идеята този "Върховен орган" да има бюрократичен контрол върху нововъзникващия общ пазар и да може да действа без стриктното одобрение на националните правителства. "Кои са тези хора? — пита един депутат от лейбъристите. — С какво право ще ни казват какво да правим?"

"Те ще бъдат олигархия, наложена на Европа, олигархия, която — с произволна власт и огромно влияние — ще бъде в състояние да повлияе на живота на всеки човек в тази страна." Ето това е гласът на британския евроскептик с думи, които той може да използва и за мосю Юнкер и днешната Еврокомисия.

На всичко това торите еврофили в този следобед през 1950 г. отговарят с аргументите, които са станали също толкова традиционни.

"Наистина ли искаме да бъдем изолирани? — пита Боб Бутби, бившият личен секретар на Чърчил. — В крайна сметка необузданият национален суверенитет си остава основната причина за отвратителните бедствия, които ни сполетяха през този кошмарен век." Бутби завършва, като призовава "почитаемия си приятел" — Чърчил — да поведе нещата и да спаси Западна Европа за втори път, като помогне за създаването на обединена Европа.

Време е лидерът на опозицията да обобщи дебата. На коя страна ще застане? Чърчил започва доста предвидимо. Той атакува правителството на Атли за некадърността му: французите никога не биха били толкова груби, че да ни натресат този въпрос без предупреждение, ако аз бях министър-председател, казва Чърчил. Скоро изяснява позицията си и по основния въпрос. Да, той смята, че Великобритания трябва да присъства там, при разговорите, организирани от Шуман, и укорява Атли, че се е провалил като лидер.

"Той иска да спечели за себе си и партията си аплодисментите на публиката, задето се перчи като шовинист", заявява Чърчил, поемайки по обичайната линия на нападение срещу всички британски премиери, които по някакъв начин са се опитвали да отдалечат Великобритания от европейския проект. След това по същество защитава тезата на Бутби, че Великобритания не трябва да остава извън проекта.

… За нас ще бъде много по-добре да вземем участие в дискусиите, отколкото да стоим настрани и да оставим събитията да се развиват без нас… Французите имат една поговорка: Les absents ont toujours tort[37]. Не зная дали учат френски в Уинчестър [това вероятно е шеговита препратка на гърба на Ричард Кросман, лейбъристки депутат интелектуалец, който току-що е изнесъл антиевропейска реч]… Отсъствието на Великобритания разстройва равновесието на Европа…

… и така нататък.

Ако Великобритания не участва, предупреждава той, то има риск европейският блок да стане неутрална сила на еднакво разстояние между Москва и Вашингтон, а това, смята той, би било катастрофа. Дали Великобритания щеше да приеме поканата на Шуман, ако той е бил министър-председател? Да! — това е твърдият отговор.

После се обръща изцяло в лице с основния въпрос на суверенитета — и завършва речта с типичния чърчиловски интернационализъм. Изрича класическия аргумент на британския еврофил: че Великобритания вече споделя суверенитета върху отбраната с НАТО и с Америка. Защо да е толкова немислимо да споделя суверенитет с Европа?

Цялото развитие на света е към взаимна зависимост на нациите. Навсякъде около себе си усещаме убеждението, че това е най-добрата ни надежда. Ако независимият, индивидуален суверенитет е неприкосновен, как тогава всички участваме в една обща световна организация? Това е един идеал, в който трябва да участваме. Как така сме поели огромното задължение за защита на Западна Европа, ангажирайки се по начин, който няма паралел в миналото, в съдбата на страни, които не са защитени от вълните, приливите и отливите на Ламанша? Как така приехме — и при сегашното правителство дори нетърпеливо настоявахме — да живеем с щедростта на Съединените щати, като по този начин станахме финансово зависими от тях? Това може да бъде оправдано и дори толерирано единствено защото от двете страни на Атлантическия океан се приема, че вътрешната взаимозависимост е част от нашата вяра и средство за нашето спасение…

… Не — аз ще отида още по-далеч и ще кажа, че в името на световната организация ние сме готови да поемаме рискове и да правим жертви. Борихме се сами срещу тиранията цяла година — и то не само заради национални мотиви. Вярно е, че животът ни зависеше от това да се борим, но нашата съпротива беше толкова успешна, защото имахме убеждението, че това е не само наша собствена кауза, а световна кауза, заради която националното ни знаме се вееше високо през 1940 и 1941 г. Войникът, който е дал живота си, майката, която плаче за сина си, съпругата, която е загубила мъжа си — те получиха вдъхновение или успокоение, те чувстваха, че са свързани с всеобщото и вечното заради факта, че ние се борихме за онова, което е ценно не само за нас самите, но и за човечеството. Консервативната и Либералната партия декларират, че националният суверенитет не е неприкосновен и че може да бъде решително намален в името на всички хора по всички земи, които заедно търсят пътя към общия си дом.

Това е текст, който бе издигнат и размахван като доказателство, че Чърчил е бил горещ федералист, вярващ в Съединени европейски щати. Но има и още. За първи път той споделя своя визия за Европейския съюз през 1930 г., след като е пътувал в САЩ — и е бил силно поразен от липсата на граници и мита, както и от начина, по който единният пазар помага за икономическия растеж. Тогава той пише статия, озаглавена "Съединени европейски щати", дори му се приписва оригиналното авторство на фразата.

През октомври 1942 г., в най-тежкото време на войната, той пише писмо до Антъни Идън, в което очертава визията за следвоенния свят. Най-добрата надежда е Съединени европейски щати без Русия, в които границите между народите на Европа ще "бъдат сведени до минимум и ще бъде възможно неограничено пътуване". След войната той прави серия от речи за съюза на Галия и Тевтония, основите на Храма на мира и така нататък. В Цюрих през 1946 г. Чърчил заявява:

Ние трябва да изградим под някаква форма Съединени европейски щати… Структурата на Съединените европейски щати, ако е стабилно и правилно изградена, ще бъде такава, че да направи материалната мощ на една държава по-малко важна… Ако отначало не всички държави от Европа желаят или могат да се присъединят към съюза, ние все пак трябва да упорстваме и да съберем и съчетаем онези, които желаят и които могат.

Но кои са тези държави? Дали той е смятал, че Великобритания трябва да бъде част от тях? Понякога изглежда точно така. През май 1947 г. той изнася реч в "Албърт Хол" в Лондон — обръща се към събралото се множество като председател и основател на Движението за обединена Европа, за да "представи идеята за обединена Европа, в която нашата страна ще играе решаваща роля". С несъмнена категоричност той заключава, че "Великобритания ще трябва да играе пълноценна роля като член на европейското семейство".

През май 1950 г. в своя реч в Шотландия той дори заявява, че има принос към самото зараждане на плана "Шуман"; отново ясно повтаря, че Великобритания трябва да бъде част от програмата.

Повече от четиридесет години съм работил с Франция. Още в Цюрих апелирах към нея да си върне водещата роля в Европа, като протегне ръка на Германия, за да я върне обратно в европейското семейство. Сега разполагаме с предложението, което мосю Шуман, френският министър на външните работи, е направил за интеграцията на френската и немска минна и стоманодобивна промишленост. Това би било важна и ефективна стъпка за предотвратяване на нова война между Франция и Германия и приключване най-сетне на 1000 години войни между гали и тевтонци. Сега Франция е поела инициативата по начин, който надхвърля предишните ми надежди. Но това само по себе си не е достатъчно. За да може Франция да работи с Германия при равнопоставени условия, ние трябва да сме заедно с Франция. Основното условие за възстановяването на Европа е Великобритания и Франция да застанат заедно — с цялата си мощ и с всичките си рани, а след това тези два народа да протегнат ръка към Германия при честни условия и със силното и милостиво желание да гледат напред, а не назад. Векове наред Франция и Англия, а в последно време Германия и Франция, разкъсват света с борбата помежду си. Те само трябва да се обединят заедно, за да се превърнат в доминиращата сила в Стария свят и да станат център на обединена Европа, около която всички останали страни биха могли да се привлекат. Но към всичко това нека добавим и силното одобрение на великата световна сила, която се роди от другата страна на Атлантика и се показа в своя час на надмощие загрижена само да направи допълнителни жертви за каузата на свободата.

Една обединена Европа, с други думи, не е само добра за Франция и Германия, и Великобритания: Америка иска същото.

Мога да цитирам и други откъси от други речи — в Брюксел, Страсбург, Хага (много от тях завършват със сълзи в очите на Чърчил, бурни овации от неговата европейска аудитория, като поне една от тези речи е изнесена на неговата великолепна версия на френския език), но се надявам, че приведох достатъчно аргументи. Даже да затворите едното си око и да слушате само с половин ухо, лесно ще разберете защо Чърчил е един от почитаните като божества родители на Европейския съюз.

Той е там горе, на върха на нашия европейски Олимп — на равна нога с Моне, Шуман, Спак, Де Гаспери — а от устата му се поклащат гроздовете, плод на общата селскостопанска политика. Нищо чудно, че в Брюксел има кръстени на него кръгови кръстовища и булеварди, и не е чудно, че ще откриете лицето му по стените на Европейския парламент в Страсбург.

Казахме достатъчно в полза на тезата, че Чърчил е визионер и основател на движението за обединена Европа.

В нея има много сериозна доза истина. Вярно е също така, че според него Великобритания е трябвало да играе водеща роля в този процес на обединение. С това обаче историята съвсем не е приключила, както добре знаят евроскептиците.

Ето това ги вбесява тъй силно: защото и те също могат да цитират Чърчил и също така ясно да покажат една различна визия за Великобритания и останалата част от обединена Европа. Още през 1930 г., когато за пръв път се заражда идеята му да се вземе пример от Америка и да се създаде единен европейски пазар, той прави следната важна уговорка за собствената си страна.

Но ние имаме своя собствена мечта и своя собствена задача. Ние сме с Европа, но не на Европа. Ние сме свързани, но не и съставен елемент. Ние сме заинтересовани и участващи, но не и погълнати. И ако някой европейски държавник се обърне към нас с библейските думи: "… има ли нужда да поговорим за тебе на царя, или на военачалника?", ние трябва да отговорим като сунамката: "Не, аз живея между народа си"[38].

Понякога това се цитира малко погрешно, за да прозвучи още по-красноречиво, и думите "Не, господине" се слагат първо в устата на сунамката — богата жена, която дала свободна стая в дома си на пророк Елисей; макар че даже самият пророк Елисей едва ли е можел да пророкува, че щедрата му домакиня ще стане известна като първата в света британска евроскептичка.

Но въпросът си остава. Чърчил вижда Великобритания като някак си отделена от европейската група, а по време на един от многото си разгорещени спорове с генерал Дьо Гол той заявява, че ако Великобритания трябва да избира между Европа и откритото море, то тя винаги би избрала откритото море.

В света на Чърчил Великобритания е, разбира се, европейска сила — може би най-голямата европейска сила. Но това не е границата на глобалната й роля. Да, той иска обединена Европа и да, смята, че Великобритания трябва да изиграе важна роля и да допринесе за този щастлив съюз на един континент, който е преживял толкова нещастия. Но неговата роля е да бъде помагач, свидетел, а не толкова договаряща се страна.

Великобритания със сигурност, според него, трябва да присъства сред множеството в църквата, но по-скоро като шафер или даже като самия свещеник, но не и да бъде един от бъдещите съпрузи. Ако искате доказателство, че той никога не е виждал Великобритания като част от този федерален съюз, то погледнете действията му. Само няколко месеца след споменатия по-горе дебат от 1950 г. по плана "Шуман" той отново става министър-председател. Ако наистина е искал Великобритания да се присъедини към Европейската общност за въглища и стомана, той със сигурност е можел да предприеме действия в тази посока. Разполагал е с авторитета, разполагал е и с подкрепата на мъже като Макмилан и Бутби, както и на младия тогава Едуард Хийт, който прави първото си парламентарно изказване именно при този дебат, и то с мощен призив за участие в плана.

Някои казват, че Чърчил прави обратен завой, след като идва на власт, и се отказва от страстния си европеизъм веднага след като разбира, че идеята не се посреща толкова добре от Антъни Идън и други тори. При този анализ сякаш се сравнява Чърчил с Джон Мейджър, който също свива платната, за да успокои евроскептиците. Но според мен това не е справедливо нито към него самия, нито към неговата визия. Нека се върнем към онази ключова реч пред Камарата на общините от 27 юни 1950 г., при която той излага европейските си възгледи в цялост.

Той стига до същината на нашите тревоги днес: точната роля на Великобритания.

… Въпросът, който трябва да решим за себе си — а със сигурност има достатъчно време за зрялото му разглеждане — е доколко точно Великобритания трябва да е свързана с европейския федерален съюз, ако след време се роди някаква подобна организация?

Не е задължително да го решаваме днес, но бих дал скромното си мнение. Не мога да си представя, че Великобритания ще бъде обикновен член на федерален съюз, ограничен само до Европа, или поне не в обозримо бъдеще. Според мен ние трябва да подкрепяме и помагаме за всички събития на континента, които възникват по естествен път като резултат от премахването на границите, от процеса на помирение, от благословената забрава на ужасното минало, а също и от нашите общи опасности в бъдеще и понастоящем. Макар че за истинска, ратифицирана конституция за Европа засега не се говори, ние трябва да помогнем, да застъпничим и да подкрепим по всеки възможен начин движението към европейското единство. Трябва упорито да търсим начини да бъдем тясно свързани с това единство.

Ето това е: той иска Великобритания да бъде "тясно свързана", но не може да си представи, че Великобритания ще бъде "обикновен член". Обратен завой няма, нито обръщане на палачинката. Точно такава политика следва той, докато е на власт.

Не че е против Европа или пък изначално против европейската сила. Напротив, той невероятно обича Франция и е може би най-страстно проявяващият се франкофил, който някога е бил премиер на Великобритания. Чърчил просто защитава една представа за Великобритания, която се издига над Европа, която позволява на Острова да остане с лице, обърнато към останалата част от света.

В това отношение той е забележително последователен през целия си политически живот. Той завършва своята статия от 1930 г. с визия за Великобритания като пресечна площ на три кръга — като диаграма на Вен. "Великобритания може да претендира с равно основание да играе три роли едновременно — на европейска нация, на центъра на Британската империя и на партньор в англоезичния свят. Това не са три алтернативни роли, а по-скоро една тройна роля…"

Империята отдавна я няма, но донякъде промискуитетният интернационализъм на този подход изглежда все по-разумен в днешно време. В един свят, в който дялът на ЕС в световния брутен вътрешен продукт намалява стабилно, в който САЩ остават най-голямата икономика в света и в който сме свидетели на изумителен растеж в страните от бившата Британска общност, кръговете на Чърчил продължават да са един доста разумен начин да се гледа на мястото и ролята на Острова.

Трудно е да си представим как Чърчил щеше да подходи към плана "Шуман", ако беше спечелил изборите, по-рано. Но в едно можем да сме сигурни: той никога не би направил грешката на лейбъристите. Със сигурност щеше да присъства на срещата. Може би със страховитата си енергия в дебатите щеше да убеди останалите европейци да се придържат към междуправителствения подход — да отпадне концепцията, която продължава да бъде толкова трудно осъществима, а понякога и така вбесяваща и до днес, според която националните и демократично избрани правителства могат да бъдат подминавани като малка гара от "наднационален" орган.

Ако Чърчил беше на власт през 1948 г., ако беше настоял да присъства на масата за преговори, ако факторът Чърчил се бе задействал при тези най-ранни европейски разговори — кой знае, можеше да имаме различен модел на днешния ЕС, повече англосаксонски, по-демократичен.

През 1950 г. най-вероятно вече е било твърде късно. Да, лейбъристите изпуснаха влака — и това беше грешка. Но истината е, че Моне и Шуман всъщност не желаеха британците да участват, инак сигурно биха дали на Лондон разумен срок за реакция и нямаше да свикат разговорите с такава шеметна скорост. Освен това не биха поставили съгласието с наднационалното управление като условие за участие.

Когато Чърчил вижда какво се случва в Европа през 1950 г., не е обхванат от яд или съжаление, или обида, че е изключен. Напротив, гледа на зараждащите се планове за общ пазар с бащинска гордост. Негова е била идеята държавите да се съберат и да се обвържат по такъв начин, че никога повече да не воюват помежду си — и кой днес би могъл да отрече, че тази идея пожъна грандиозен успех?

Заедно с НАТО (друга институция, за чието създаване и той може да има претенции за сериозен принос), Европейската общност, сега съюз, помогна за настъпване период на мир и благоденствие за народите, който продължи толкова дълго, колкото не се помни от времената на древните императори. Разбира се, не могат да се отричат и многото несъвършенства на системата. Нито пък да се омаловажи напрежението — предвидено от Чърчил още през 1950 г. — което ще възникне при включването на една древна и горда демокрация като Великобритания в някакво "наднационално" правителство.

Какво щеше да направи той днес? Как щеше да постъпи с еврото? Как щеше да коментира Директивата за работното време? Какво щеше да каже за Общата селскостопанска политика? В известен смисъл всички тези въпроси са абсурдни.

Не можем да прехвърлим на този велик човек всички дразнещи въпроси на съвремието. Той не може да ни чуе. Оракулът е ням.

Онова, което можем да направим обаче, е да разгледаме обширните и доста последователни негови съчинения по подобни въпроси и да извлечем някои общи принципи.

Той би искал да има съюз между Франция и Германия, докато има и най-малката опасност от конфликт, а като неотменен привърженик на свободния пазар, със сигурност щеше да е "за" свободната търговия на територията на една огромна безмитна зона.

Той щеше да иска европейската организация да бъде силно и тясно свързана с Америка, а Великобритания активно да помага за бетониране на тези отношения.

Той щеше да види важната функция на тази обединена Европа като преграда срещу самоуверената Русия и други потенциални външни заплахи.

Сигурно щеше да иска лично да участва на ниво правителствени глави. Познавайки го вече достатъчно добре, не бихме могли и за миг да си представим, че би допуснал важна среща на върха на световните лидери да се проведе без него.

Той би искал, доколкото е по силите му, да запази суверенитета на Камарата на общините и демокрацията, която защитава и за която е работил през целия си живот.

Вечерта на 5 март 1917 г. Чърчил излиза от вече затъмнената пленарна зала на Камарата на общините в компанията на Александър Маккалъм Скот, депутат от Либералната партия. Обръща се и казва: "Само я погледни. Ето тази малка зала е цялата разлика между нас и Германия. Именно благодарение на нея ние с усилие ще се доберем до успеха, а заради това, че си няма такава, брилянтната ефективност на Германия ще я доведе до окончателната й гибел".

Разбира се, тези пожелания днес ни изглеждат противоречиви. Но ако Чърчил беше пощаден от избирателите през 1945 г. — ако бе участвал в рисуването на стенописа, докато фината мазилка още е влажна — то може би тези противоречия никога не биха възникнали.

Наследството на Чърчил за континента Европа е феноменално и добронамерено. Каквато и да е била точната роля, която Великобритания е трябвало да играе според него, то той е един от хората, създали дългата седемдесетгодишна ера, през която в Западна Европа не е имало война — и даже самата идея за война изглежда все по-абсурдна.

Освен това влиянието на Чърчил се усеща и до днес на места, далеч отвъд Европа — и мнозина биха казали — за добро.

Глава двадесет и първа

Един от бащите на Близкия Изток

В годините на истинската си слава яхтата "Кристина" е била най-демонстративно пищната, ако не и направо вулгарна, частна яхта, която някога се е носила по морето. В нея има картини на импресионисти по стените и живи омари в басейна, високи столчета край бара, тапицирани с кожа, специално добита от кожа от пенисите на китове. Но от всички тези екзотични елементи, събрани от Аристотел Онасис, най-важният са неговите гости — едрите риби, които успява да хване в мрежата си.

На борда са се качвали звезди като Мерилин Монро, Франк Синатра, Елизабет Тейлър и Ричард Бъртън, които са отпивали отбрани питиета край оградката на хакборда и са се разполагали по столовете на палубата, преди да се оттеглят по каютите за брачно гукане. Но от всички световни личности, които Ари успява да събере тук, има една, която надминава останалите, и на сутринта на 11 април 1961 г. той вече има доказателство за нейната известност.

Яхтата "Кристина" (която в действителност е преустроен канадски военен кораб, участвал в Десанта в Нормандия), с белия си корпус и кокетния жълт комин, е потеглила нагоре по река Хъдсън към мястото за акостиране на 79-а улица. Посрещната е с бурни овации. Гърмят оръдия на лайнери, влекачите надуват сирени, а един пожарникарски кораб от Ню Йорк радостно изпраща в небето силна струя вода, за да отбележи пристигането на най-популярния британец в Америка ("Бийтълс" още не са се появили на сцената).

На същия ден вече е време за вечеря. С помощта на две силни камериерки осемдесет и шест годишният Уинстън Чърчил бавно напредва по палубата. Претърпял е още един малък инсулт; зъбите му са вече в доста лоша форма. Но лицето му отново грее с детинска чистота. Сълзящите му очи светят ярко, папийонката му на точки е на мястото си около врата. Той потраква по полираните дъски със същия бастун със златна дръжка, който Едуард VII му е подарил за сватбата през 1908 г., и у него проблясва същият стар ентусиазъм при самата мисъл за вкусно хапване и малко алкохолно освежаване.

Вярно е, че невинаги му е било лесно да намира теми за разговор с Онасис, родения в Смирна корабен магнат, с неговите вечни истории за "кучите синове", които пречели на казината му да печелят. Но Чърчил не обръща внимание на това. През 1911 г. е изтърпял шестседмичен круиз с X. X. Аскуит из Средиземноморието, по време на който често мърморел, че му е омръзнало да обикаля из руините на древността. Поне Онасис не го кара да се чувства неудобно заради относителната липса на класическо образование.

Не, усещанията на круиза му харесват: глезенето, пътуването, безкрайното разнообразие на земни и морски пейзажи, а ето, сега отново пред него се открива сцената, която за първи път е съзрял през 1895 г. — сякаш преди цяла вечност — когато пристига, двадесетгодишен, да гостува у приятеля на майка си, Бърк Кокран, и да научи неговите ораторски тайни.

При първото му съприкосновение с Ню Йорк градът чисто физически е далеч по-скромен. Има няколко големички и красиви тухлени сгради, както и обичайната суматоха, дим, излизащ на талази от хиляда комина — и все пак има деца в дрипи из имигрантските гета, където труповете на умрели коне понякога лежат на улицата дни наред, без никой да ги прибере. Наистина изглежда като град, преливащ от енергия и амбиция — да, но в почти същия мащаб като Манчестър или Ливърпул, или Глазгоу от края на XIX век. Когато Чърчил за първи път вижда Ню Йорк, общият вид на града не може и да се сравнява с Лондон.

Сега обаче, докато стои в тъмнината през 1961 г. и се взира в Манхатън, преобразяването му се струва поразително. Сградите са поникнали до невиждани височини, вретена и кули от стъкло и стомана, а отраженията им проблясват във водата със светлината на един милион прозорци. Сега — обратно — Лондон изглежда старомоден и мрачен, и някак недохранен.

Силуетът на небостъргачите в Ню Йорк е въплъщение на промяната, случила се само в рамките на един човешки живот, и то живот, върху който той самият е поставил своя важен отпечатък. Тези небостъргачи не са просто нов модел на градския живот: те разказват историята за изкачването на Америка към величието през XX век… и как Великобритания е била засенчена. В известната си реч в "Меншън Хаус" от 1942 г. Чърчил заявява, че не е станал първият министър на краля, за да председателства ликвидацията на Британската империя. И въпреки това отстрани нещата изглеждат точно така.

Той усеща дълбоко разликата. В известен смисъл непрекъснатото споменаване от страна Чърчил на "англоговорещите народи" не е само за осигуряване на жизненоважния военен и политически англо-американски съюз, макар че това е една от целите му. Тази фраза е донякъде и психологически трик, механизъм за самозащита, сякаш опит за маскиране и рационализиране на унизителното положение на Великобритания. Важността на Великобритания е намаляла значително; но това западане донякъде се компенсира от възхода на тези близки братовчеди, тези англоговорещи братя, които споделят — както той постоянно повтаря — едни и същи ценности: езика, демокрацията, свободата на словото, независимата съдебна система и така нататък.

Чърчил сякаш се опитва да убеди себе си (и света), че американският триумф някак си е също и британски триумф и че славата на тези бивши колонии се отразява на страната майка. Това са все храбри предположения и разбира се, не всеки го вижда по този начин.

Много хора биха казали, че историята на живота на Чърчил е донякъде translatio imperii — преминаването на една глобална империя към друга. Така както персите отстъпиха на гърците, а гърците — на римляните, така и британците предадоха имперската факла на американците. А. Дж. П. Тейлър навремето казва, че Втората световна война е била "войната за британското наследство". И ако човек приеме, че този анализ е верен, то е очевидно кой печели; а седемдесет години по-късно е учудващо, че Америка — военно, политически, икономически — все още е най-мощната държава в света.

По време на вечерята в този ден на борда на "Кристина" сър Уинстън получава мистериозно телефонно обаждане. Неговият личен секретар Антъни Монтегю Браун е помолен да набере "Оператор 17" в Белия дом. Обажда се новият президент, Джон Ф. Кенеди, който учтива пита дали Чърчил би искал да се качи в президентския самолет и да се отбие във Вашингтон "да прекара няколко дни" с Джей Еф Кей. Налага се Браун да мисли бързо — и той решава да благодари на президента за любезната му покана, но да я отхвърли. Чърчил вече не е достатъчно подвижен, а освен това слухът все повече му изневерява.

Може би жалко, че те не се срещат, защото Чърчил все още има моменти на жизненост и ясна мисъл. Двамата вече са се срещали, но преди Кенеди да стане президент — веднъж на борда на "Кристина", когато очевидци твърдят, че Чърчил взел спретнато облечения Кенеди за сервитьор, и веднъж, когато провели много приятелски разговор за президентските амбиции на младия сенатор (Кенеди казал, че го притеснява дали католическата му религия няма да му попречи, а Чърчил отговаря, че това винаги може да се подреди, "ако просто остане добър християнин"). Това е последният шанс на Чърчил да седне в Овалния кабинет и да се срещне с действащия американски президент — а той се е срещал с повечето от тях, като се почне от Уилям Маккинли през 1900 г.

Ето ви Кенеди, лидера на "свободния свят", а ето го и Чърчил — физически западащ, но все още с проблясъци на остър ум. Може би вече има признаци, че старата империя може да успее да се прелее в новата — защото проблемите, пред които е изправен Джон Ф. Кенеди, със сигурност са познати на Чърчил.

Та нали Чърчил е един от авторите на архитектурата на Студената война и политиката на противопоставяне на съветския комунизъм. А сега тази политика трябва агресивно да се преследва от младия президент: в Берлин, Куба — навсякъде. Чърчил е бил в авангарда на движението за обединена Европа — една кауза, която все още се подкрепя от САЩ и от Кенеди. Освен това има цяла арена на геополитиката, където американците са нямали друг изход, освен да играят императорската роля, след като Великобритания едва излиза от войната, а след това се срива в Суецкия канал. Това е една област, в която ролята на Чърчил вече почти не се помни и все пак е била решаваща.

Уинстън Чърчил е един от бащите на съвременния Близък изток. Затова има причина да се твърди, че той е помогнал за създаването на политическата катастрофа номер едно в света, а след това е предал това "наследство" — като запалена граната — на Америка, която поема отговорността. Точно Джон Кенеди първи осигурява американската гаранция за сигурност на Израел. Има много хора, които обвиняват британците — и най-вече Чърчил — за създаването на териториалното неравновесие, което направи тази гаранция необходима. Виновен ли е той? И ако не, то кого да обвиним?

Докато пиша тези думи днес, Израел бомбардира позициите на арабите в Газа, "Хамас" изстрелва ракети срещу Израел; жертвите в Сирия нарастват с всеки ден, фундаменталистки фанатици са завладели големи части от Северен Ирак. Чърчил е оставил своите отпечатъци по цялата световна карта.

Да погледнем картата на Йордания — какво виждате?

Най-впечатляващо е това странно триъгълно отклонение, изпъкналост с дължина 400 мили от Саудитска Арабия към съвременна Йордания. Някои казват, че този географски факт води началото си от един от "течните обеди" на Чърчил. И до ден днешен тази географска странност се нарича "грешката на Уинстън". Историята може да е вярна, а може и да не е. Но никой не оспорва, че Чърчил е участвал в рисуването на тази граница. Крива или не, тя е оцеляла до ден днешен.

Той е неразделна част от създаването на съвременната държава Израел и точно на него се пада в един важен момент от раждането на тази нация — да се опита да придаде смисъл на трагично непоследователните ангажименти на британското правителство. Той е човекът, който решава, че трябва да съществува такова нещо като "държавата Ирак"; именно той прави общ "пакет" от трите османски вилаета Басра, Багдад и Мосул — шиитски, сунитски и кюрдски. Ако искате да обвините един-единствен човек за агонията на днешен Ирак, ако искате да обвините някого за свиването на територията му в момента, то, разбира се, можете да посочите с пръст Джордж У. Буш и Тони Блеър, и Саддам Хюсеин — но ако искате да схванете същността на проблема за това ужасно състояние, то няма как да се пропусне ролята на Уинстън Чърчил.

Епичната му кариера се пресича с историята на Близкия изток в няколко ключови точки (и не забравяйте, че на него се приписва пускането в употреба за първи път на самия термин "Близък изток"), но най-важна е неговата роля като министър за колониите. Той е малко изненадан, когато му предлагат този пост в края на 1920 г., но не е трудно да се види защо Лойд Джордж е преценил него като правилния човек за тази работа. Вече е показал огромна енергия и динамизъм като министър за боеприпасите, като е оборудвал армията с танкове, самолети и други технологии, които помагат за спечелването на войната. Като държавен секретар за войната, майсторски провежда стратегията за демобилизация: потушава тлеещите метежи, като уверява бойците, че онези сред тях, които са служили най-дълго, първи ще се върнат при своите семейства. Демонстрирал е таланта си на личен чар и умения за убеждаване при преговорите в Ълстър преди войната — а този талант става все по-необходим. Първата световна война оставя като наследство няколко много сложни проблема — и особено в Близкия изток.

Постът "министър за колониите" може да не звучи толкова престижно като "външен министър" — една роля, която все още се заема от Джордж Натаниел Кързън. Но нека не забравяме мащабите на Британската империя през 1921 г. Първата световна война е конфликт за придобиване на територии, а Великобритания влиза с изричната цел да не разширява империята си. Но както посочва Уолтър Рийд, между 1914 и 1919 г. територията на света, управлявана от Великобритания, нараства с 9 на сто.

Когато Чърчил поема кормилото на Министерството за колониите, той заема най-високия пост в една империя, която включва петдесет и осем страни, обхващащи 14 милиона квадратни мили, и носи отговорност — по един или друг начин — за живота и надеждите на 458 милиона души. Това е със сигурност най-голямата империя, която светът някога е виждал — шест пъти по-голяма от Римската империя в нейния апогей по времето на император Траян. Британският флаг се вее над една четвърт от сушата на планетата, а почти няма море или океан, чиито води да не се патрулират от мощта на британския флот — един флот, за чиято модернизация Чърчил има огромен принос.

Ако разгледаме нещата от тази гледна точка, вече не е толкова изненадващо, че Чърчил се хвърля с устрем в работата. Той се обгражда с най-добрите и най-известните експерти, по-специално арабистите Т. Е. Лорънс и Гертруд Бел. Започва да се занимава с някои доста неясни досега (за него) въпроси като разликата между шиити и сунити. Първата му стъпка е да свика конференция в Кайро, на която демонстрира възхитително умение.

Пресата се отнася скептично към това начинание. Коментира се, че Чърчил искал да направи "дурбар" — великолепно и церемониално събиране на императорския двор. Обвиняват го, че иска да управлява "по ориенталски маниер". Истината е, че някой трябва да поеме отговорността, защото ситуацията в Близкия изток е пълен и невъобразим хаос.

С възможно най-добри намерения и мотиви Великобритания прави редица обещания по време на Първата световна война, а сега тези обещания трудно се съчетават едно с друго — и с реалността. Може би донякъде бихме смекчили вината, ако кажем, че обещанията са направени от една държава, изпаднала в тежко положение, чието население рискува да започне да гладува заради кампанията с немските подводници.

Дадени са три британски обещания. Първото е към арабите, под формата на кореспонденцията Макмеън-Хюсеин от 1915 г. Става дума за поредица от доста високопарни писма от сър Хенри Макмеън, британски върховен комисар в Египет, до краля на Хашемитското царство Хюсеин — брадат и достоен старец, чието семейство има претенции, че директно продължава кръвната линия на пророка Мохамед. Същината на писмата е, че британското правителство изцяло поддържа създаването на една голяма нова арабска държава — простираща се от Палестина и Ирак до границите с Персия, като на престола ще бъдат поставени Хюсеин и семейството му. Надеждата е, че това обещание ще накара арабите да се вдигнат на бунт срещу турците, които по онова време са съюзници на Германия. Писмата свършват работа — в смисъл че действително се състои такъв бунт, едно стратегически доста глупашко начинание, увековечено и преувеличено до неузнаваемост във филма "Лорънс Арабски".

Следващото обещание е към французите, които дават ужасяващо много жертви на Западния фронт. Смятало се за много изгодно да се нарисува пред тях картина на бъдещата френска слава, след като войната приключи: и така, съгласно условията на тайното споразумение от 1916 г. "Сайкс-Пико", Франция е трябвало да получи зона на влияние, която се простира от Сирия до Северен Ирак и включва Багдад — една ивица земя, между другото, която има някаква прилика с халифата, провъзгласен през 2014 г. от фанатиците от Ислямска държава на Ирак и Сирия (ИДИС). Изобщо не става ясно по какъв начин тези тайни договорки с французите биха могли да се съчетаят с далеч по-публичните договорки с арабите — честно казано, това на практика е напълно невъзможно.

Третото и най-трагикомично в своята непоследователност обещание е така наречената Декларация Балфур. Това всъщност представлява едно писмо от А. Дж. Балфур до лорд Ротшилд с дата 2 ноември 1917 г., което съдържа, оформена като изискан шедьовър, цялата глупост, която Министерството на външните работи може да сътвори…

Правителството на Нейно Величество гледа благосклонно на създаването в Палестина на национален дом за еврейския народ и ще положи максимални усилия, за да съдейства за постигането на тази цел, като ясно се разбира, че не бива да се прави нищо, което може да накърни гражданските и религиозните права на съществуващите нееврейски общности в Палестина или правата и политическия статут, от който се ползват евреите във всяка друга страна.

Друг начин да се формулира същата идея, е примерно да се каже, че британското правителство гледа благосклонно на идеята еврейският народ да хапне парче торта, като в същото време не се прави нищо, което и най-малко да накърни правата на нееврейските общности, докато те в същото време похапват от същото това парче торта.

Какво е довело до тази странна декларация? Отчасти причината е идеализъм. Движението да се намери родина за евреите, набира скорост още от грозните погроми през деветнадесети век в Русия. В един момент британците дори сериозно обмислят да заделят територия в Уганда, но Палестина, земята на евреите от Стария завет, очевидно е най-правилното място. Палестина все още е сравнително рядко населена, а до известна степен Балфур просто добавя официалното британско становище към общия хор, който иска да даде "една земя без народ на един народ без земя".

Балфур може да е имал и по-практични съображения: през Първата световна война има сериозни притеснения, че евреите може да прехвърлят симпатиите си на страната на германците, защото това е най-добрият начин да си отмъстят на руснаците за техния антисемитизъм преди войната. Както Чърчил впоследствие сам признава, Декларацията Балфур донякъде е предназначена да осигури еврейската подкрепа, особено в Америка — а цялата бъркотия възниква заради едновременното желание да не отчуждят милионите мюсюлмани (не на последно място в Индия), на чиито войски британската имперска армия много разчита.

Погледнете тези три обещания заедно и у вас няма да остане и капка съмнение: Великобритания е продала една и съща камила три пъти.

Ето с тази неразбория трябва да се справя Чърчил, заради което през март 1921 г. той свиква всички ключови играчи във великолепния хотел "Семирамида" в Кайро — по онова време, разбира се, неформална част от Британската империя. Скоро фоайето се изпълва с възбудените гласове на събраните арабисти.

— Герти! — вика Т. Е. Лорънс, когато забелязва елегантната, но малко мъжествена фигура на Гертруд Бел.

— Милото ми момче! — посреща го Гертруд Бел.

Чърчил влиза с решителна стъпка под протестните викове на неколцина араби отвън, някои от които носят плакати "а bas Churchill" (долу Чърчил). Той носи в ръцете си статив, а след него върви служител на хотела с бутилка вино в кофа с лед.

Чърчил се настанява в градината и започва луда творческа дейност, която произвежда достатъчно картини за цяла изложба; но най-голямото и най-драматично платно е създаденият тогава политически пейзаж на Близкия изток.

В един момент от събитието той организира пътуване до пирамидите и цялата група позира, качена върху камили, пред статуята на Сфинкса. Макар и опитен ездач, Чърчил успява на два пъти да се изхлузи от камилските гърбици. Тъй като решава, че важният гост е в опасност, местният водач му предложил да замени камилата с кон.

— Тръгнах на камила и ще се върна на камила — отсича той и със същата решителност ръководи цялата среща.

Преди приключването на конференцията в Кайро той вече донякъде е успял да внесе известен смисъл в странната кореспонденция Макмеън-Хюсеин. От четиримата синове на крал Хюсеин Файсал получава престола на Ирак (французите са го изхвърлили от Сирия), а Абдула получава престола на Трансйордания, днешна Йордания, където семейството му си остава и до днес. Т. Е. Лорънс решава, че срещата на върха е преминала като изключителен успех, а единадесет години по-късно пише на Чърчил, за да отбележи, че със своите тогавашни действия вече е осигурил повече от едно десетилетие на мир — което никак не е лошо.

Работата на Чърчил не е приключила. Сега той трябва да потърси начин да се справи и с несъответствията на Декларацията Балфур. Следващата спирка е в Ерусалим, където той провежда срещи със соломоновска мъдрост и безпристрастност.

Състоят се две последователни аудиенции, първо с арабите, а след това с евреите. Първата група, която влиза при него, се нарича Изпълнителен комитет на Арабския палестински конгрес. Те не правят добро впечатление на Чърчил, освен това нека не забравяме, че за него е още съвсем пресен споменът как палестинците не са се присъедини към останалите араби в бунта срещу турците.

В общи линии палестинците имат кратко послание — евреите да си гледат работата. Декларацията Балфур трябва да се анулира, казват те. "Евреите са сред най-активните защитници на разрушението в много страни… Евреинът е привързан към рода и необщителен и не може да живее добре със съседите си… евреинът си е евреин по целия свят" и така нататък. Те с нищо не показват, че са готови да направят компромис или и най-малка отстъпка за заселниците. Съвместно съжителство, споделено управление, съвместен суверенитет, федерално решение — нищо от това не е приемливо. Евреите да си ходят и толкова. Както Аба Ебан отбелязва по-късно, "палестинците никога не пропускат възможността да пропуснат възможност", и така те продължават по същия начин, по който са започнали.

Чърчил слуша внимателно, след което отговаря с практически съвети. Той подчертава двете страни на Декларацията Балфур — защитата, която тя предвижда за гражданските и политическите права на съществуващите народи. Отбелязва също, че в декларацията се говори за "национален дом за евреите", а не за "националния дом", като нечленуваната форма показва, че това ще е една споделена обител, а не изключително еврейска собственост.

"Ако едното обещание ще се спази, то ще се спази и другото, затова ще ни съдите, когато изпълним и двете", успокоява ги той. Няма обаче как изцяло да се заобиколи онова, което Балфур е обещал на евреите, обяснява Чърчил.

Тази декларация е правена по време на войната, в момент, когато победа или поражение са изглеждали еднакво вероятни. Ето защо трябва да се приема като един от фактите, определено създадени с триумфалното завършване на Великата война… Освен това е съвсем справедливо евреите, които са разпръснати по целия свят, да имат свой собствен национален център и дом за своя народ, където прогонените могат да се съберат отново. И къде другаде е възможно това, ако не на земята на Палестина, с която в продължение на повече от три хиляди години те са били дълбоко и твърде близко свързани?

След това той изслушва и еврейската делегация. Тяхното изказване, както може би и очаквате, е формулирано с думи, които много повече допадат на Уинстън Чърчил.

"… Нашата еврейска и ционистка програма поставя специален акцент върху създаването на искрена дружба между нас и арабите. Еврейският народ, завръщайки се към своята родина след 2000 години на изгнание и преследване, не може да бъде подозиран, че би желал да отрече на друга нация нейните права…"

Чърчил отвръща сериозно, с тона на римски проконсул, който решава важен спор. Едното племе може да е по-напреднало, по-цивилизовано — но те имали задължение към онези по-непослушни племена, които са изправени пред перспективата да бъдат изгонени от земите си. Еврейските заселници трябва да показват "разумна предпазливост" и "търпение", предупреждава той. Те трябва да успокоят тревогата у другите, независимо колко неоправдана е тази тревога.

По-късно в своя реч пред Еврейския университет той повтаря своето послание. Евреите имат голяма отговорност, казва той. Те наистина имат възможност да създадат земя, където текат мляко и мед. Предупреждава, че "всяка ваша стъпка трябва да бъде в морална и материална полза на всички палестинци".

След това му дават дърво, което символично да засади. Съвсем символично дървото се чупи. Нямало какво друго да му дадат да засади, освен една палма, а и тази фиданка не оцелява.

Някои специалисти днес твърдят, че Чърчил е бил наивен в делата си по арабско-еврейския въпрос, а други — че е бил неискрен. През март 1921 г. той взема решение, че западният бряг на река Йордан категорично не попада в условията на договорките Макмеън-Хюсеин. Тази територия няма да бъде част от кралството на Абдула, сина на Хюсеин.

Така се слага началото на създаването на еврейската родина, обещана от Балфур — и при вземането на това решение много хора обвиняват Чърчил, че е станал инструмент на голямата глобална еврейска конспирация.

Има щураци, които ще ви обяснят, че майката на Чърчил, Джени Джером, е от еврейски произход (тя не е, баща й е потомък на хугенотите; възможно е във вените й да тече индианска кръв, но не и еврейска). Малко по-правдоподобно други ще ви разказват, че неговите възгледи са били сериозно изкривени от големите дарения, които е получил от еврейските банкери и финансисти: Ърнест Касел, сър Хенри Стракош, Бернард Барух. Съвършено вярно е, че личните финанси на Чърчил в днешно време не биха преминали теста на изданието Private Eye. Няма да изглеждат добре, ако попаднат на първа страница на Гардиън. Наистина той е вземал пари от тези хора, понякога значителни суми. Но онези времена са били много различни, когато парламентаристи и министри са получавали мизерни заплати — и от тях се е очаквало да имат частни доходи, като в никакъв случай не е било необичайно политици да получават финансова подкрепа от своите почитатели.

По една случайност аз не смятам, че тези дарения изобщо са променили възгледите на Чърчил за еврейството, нито пък неговите решения за Палестина. Той по принцип обича евреите, също като баща си Рандолф, и такива са били възгледите му цял живот. Той се възхищава на еврейските черти, които споделя в такова изобилие: енергия, самоувереност, упорита работа, семеен живот.

Както пише в статия в един вестник през 1920 г.: "Някои хора харесват евреите, а други не, но едва ли има мислещ човек, който да изрази съмнение, че те със сигурност са най-впечатляващата и най-забележителна раса, която някога се е появявала на света". От време на време го обвиняват, че имал някои расистки настроения — като например една непубликувана статия, в която той се опитва да каже, че евреите може би са донякъде виновни за негодуванието, което събуждат, както и собственото си усещане, че те са "еврейски кръвопийци". Авторството на статията обаче се оспорва (предполага се, че е писана от друг човек от името на Чърчил), а и със сигурност е важно да се отбележи, че тя никога не е публикувана.

Както сър Мартин Гилбърт доказа отвъд най-малкото съмнение, Чърчил се е възхищавал на евреите, наемал е евреи, била му е приятна компанията на евреите и наистина вярва, че те трябва да имат своя страна. Той не е ционист, както веднъж сам казва, но е "женен за ционизма".

Всичко това е вярно. От друга страна обаче, то не значи, че Чърчил, в какъвто и да било смисъл, е антиарабски, камо ли антимюсюлмански настроен. Напротив, има моменти — както през 1904 г., така и през 1920 година — когато цялостната му "склонност към ориентализма" го кара започне да носи роби в арабски стил. Той се прекланя пред Лорънс Арабски с неговата традиционна украса на главата, а както Уорън Доктър посочва в новото си изследване "Уинстън Чърчил и ислямският свят", той никога не забравя, че Британската империя е най-голямата мюсюлманска сила на земята: през 1920 г. в нея живеят 87 милиона мюсюлмани.

Чърчил страда заради загубата на Индия не само заради удара по британския престиж, но и защото се притеснява за бъдещото потисничество от страна на хиндуистите над мюсюлманите; и тъй като мюсюлманските войски са безценни за империята, добрата воля на мюсюлманите е от огромно значение. Той често застава на страната на турците срещу гърците, въпреки че турците са сред враговете на страната му през Първата световна война.

Не забравяйте какво направи той в най-тежката, 1940 г., когато Великобритания най-отчаяно търси приятели: успява да намери 100000 лири за изграждане на джамията в Риджънтс Парк в Лондон — един жест, целящ да привлече вниманието на мюсюлманския свят.

Така че, когато Чърчил проправя пътя за еврейското влизане в Палестина — и в своята "Бяла книга" от 1922 г. насърчава по-голяма имиграция — това е, защото той искрено смята, че това би било най-доброто за тази инак безводна и пренебрегвана част на света и че би било най-доброто и за двете общности. Той наистина вижда евреи и араби да живеят в мир заедно.

Той си представя как сръчният с техниката Шломо ще помогне на готовия да се учи млад Мохамед с трактора и ще го научи на изкуството на напояването. Вижда цъфтящи овощни градини в пустинята и благоденствие за всички. Действително Чърчил получава известна подкрепа за това си видение от стария крал Хюсеин, който пише в своето издание Ал Кибла, че Палестина е "свещена и любима родина на първите си синове — на евреите". Хашемитският крал прави точно същото оптимистично предсказание като Чърчил.

"Опитът е доказал тяхната способност да успяват в усилията и работата си… Връщането на тези изгнаници в родината им ще се превърне, материално и духовно, в едно експериментално училище за арабските им братя на полето, във фабриките и търговията." Уви, нещата не тръгват по този начин. С течение на годините напрежението само нараства, а еврейската имиграция се увеличава особено след като започват гоненията на нацистите.

Историята показва, че Чърчил е бил твърде оптимистичен относно духа на братска обич и споделяне, носен от ранните ционисти. Те не са склонни да наемат араби във фермите си. Избухват арабските бунтове и протести, а горките войници от британския мандат се оказват между чука и наковалнята, принудени да стрелят по араби, докато в същото време мнозина във Великобритания започват да чувстват, че се извършва сериозна несправедливост.

През 1937 г. положението се влошава дотолкова, че е взето решение да се създаде комисията Пийл, за да се проучи какво точно в Палестина не е както трябва. Чърчил свидетелства пред тази комисия при закрити врата — и от думите му пред нея разбираме какво точно си е представял той, когато е открил пътя пред значителната еврейска имиграция и е създал родина на западния бряг на река Йордан.

"… Ние приехме идеята, че някой ден, по някакъв начин, далеч в бъдещето, при условията на справедливост и икономическо благоденствие там наистина може да изникне голяма еврейска държава, в която живеят милиони, което значително надхвърля настоящите жители на страната…" (Днес виждаме, че тази визия се е сбъднала. Има повече от осем милиона израелски граждани, от които 75 на сто са евреи.)

Разбира се, че е правилно да се защитят арабите, казва той пред комисията Пийл, и че не е правилно евреите да не ги наемат на работа; но той считал ционисткия проект за нещо изначално прогресивно, просветено и цивилизационно. Няма логика да се позволи на арабите да застанат на пътя на този напредък, когато в крайна сметка той ще бъде от полза за всички.

"Не искам да кажа, че кучето в яслите има върховно право върху тези ясли", казва той. Това е все едно да обявиш, че Америка трябва да се запази само за местните индианци или Австралия — за аборигените. Това, по негово мнение, е абсурдно — едно истинско престъпление срещу отколешните му концепции за социално подобрение.

Във всеки случай той отрича да е внасял "чуждестранна раса" в Палестина. "Ни най-малко", казва той: точно арабите са били завоевателите. Чърчил посочва, че по времето на Христос населението на Палестина е много повече — и хората са били предимно евреи. Всичко това се променя през седми век след новата ера. "Когато започва настъплението на мохамеданството в световната история и ордите на исляма превземат тези места, те всичко разбиват, всичко унищожават. Виждали сте терасите по хълмовете, които са били обработвани, но които при управлението на арабите са се превърнали в пустиня."

Комисията притиска Чърчил: кога според него тази тенденция може да се обърне? Кога евреите ще станат отново мнозинство? "Британското правителство е съдията и би трябвало да си запази властта да бъде съдия."

Ето я поредната му проява като прекален оптимист, а защо не романтик — и самият той донякъде е знаел това. Великобритания просто не е имала необходимата мощ да остане в Палестина достатъчно време, за да осигури траен мир между евреи и араби.

Когато Чърчил става министър за колониите през 1921 г., той носи отговорност за най-голямата империя, която светът някога е виждал, но чиито финанси вече са опънати до скъсване. Каква е била неговата мисия при изпълнението на британския мандат в Месопотамия? Да, отчасти целта е била да осигури петролните интереси — макар че е интересно да отбележим, че близкоизточният петрол все още не е имал днешното господство в британското стратегическо мислене. През 1938 г. 57 на сто от британския петрол идва от Америка, а само 22 на сто — от Близкия изток.

Неговата основна цел е да се намалят разходите за осигуряване на охраната на едно място, което той описва по начин, който едва ли би зарадвал днешните иракски власти — като "двайсетина кирпичени села, притиснати между блатиста река и зловеща пустиня, обитавани от няколкостотин полуголи семейства, които обикновено гладуват". За какво да хабим пехота заради тази дупка, казва той, когато пехотата може да е в Индия? Затова той орязва значително военните разходи и решава да използва Кралските ВВС, които могат лесно да изпълнят британски цели чрез бомбардировки. Това води до някои много грозни епизоди по-късно, за които той не е пряко отговорен и за които изразява искрено съжалените, при които британските самолети бомбардираха цивилни.

Освен това той настоява (точно така, както се досещате) за използването на газ — точно грехът, заради който светът най-силно намрази Саддам Хюсеин. За щастие, тази му амбиция не се осъществява, въпреки че той протестира: "Не мога да разбера защо трябва да се смята за съвсем нормално да се убиват хора с куршуми, а същевременно да е варварство, ако ги накараш да се разкихат".

Каквото и да реши Великобритания да направи в Месопотамия, той винаги настоява то да стане възможно най-евтино: дори в един момент предлага Багдад да бъде напълно изоставен и да се намалят разходите до само 8 милиона лири на година чрез ограничаване на мандата до Басра в южната част.

Въпросът е, че Великобритания не иска да продължи да държи тези територии само заради някакво желание за престиж или колониално перчене. Преди още да стане министър на колониите, Чърчил предлага през 1919 г. мандатите и за Месопотамия, и за Палестина да се прехвърлят на Турция, а след това, когато има вече известен опит с Ирак, той казва: "Мразя Ирак и ми се иска никога да не бяхме стъпвали там. Това е все едно да живееш върху кратера на неблагодарен вулкан" — думи, на които ръководените от САЩ коалиционни сили можеха да обърнат малко повече внимание преди нахлуването през 2003 г.

Британската мисия в Ирак и Палестина била да се въведе мир в района, доколкото това е възможно при затрудненото финансово състояние, в което се намирали тези страни: да се изпълни мандатът, а след това да се гарантира, че поемащият властта режим е приятелски настроен към Великобритания, отново доколкото е възможно, заради намалената мощ за военно участие в чужбина. Мандатът в Ирак официално продължава до 1932 г., макар че британското влияние остава много по-дълго. Към края на Втората световна война става ясно, че британските усилия да се удържи Палестина, са обречени.

Еврейската имиграция става морално и физически неудържима; и тъй като арабската реакция е също толкова жестока, колкото винаги е била, британските войски се оказват в положение, при което отчаяно се опитват да отстояват принципите на Балфур и да бъдат справедливи и за двете страни. Британците все още се опитват да ограничат темпа на еврейската имиграция, при което възникват ужасни сцени с жертви на нацистките концентрационни лагери, задържани този път от британците — в организирани лагери, за да не бъдат допуснати в Палестина.

Еврейските терористи обръщат своите оръжия и бомби срещу самите британци — същите тези хора, които са създали "родината". Те убиват лорд Мойн, британския министър в Палестина, на чиято яхта Клементин Чърчил е плавала из Южните морета с елегантния търговец на картини Терънс Филип. Убиват и британски войници, които просто си вършат работата, което довежда до ярост Ърнест Бевин, външен министър на лейбъристите.

Дори Уинстън Чърчил се разколебава по отношение на ционизма. Той определя нападенията като "омразен акт на неблагодарност". Отношенията му с Хаим Вайцман, родения в Манчестър баща на ционисткото движение, непоправимо се изострят. Накрая британците просто се изнасят от Палестина, буквално оставяйки ключа под изтривалката. Знамето е свалено и се ражда една нова нация.

Същата процедура се повтаря — макар и с малко повече достойнство — в Индия през същата година; това става и по света — голямото оттегляне, което бележи последната фаза от живота на Чърчил. По цялата планета британският флаг слиза от пилоните — от Малая до Малави, от Сингапур до Суец — където американците най-накрая издърпват килимчето през 1956 г., прекратявайки военните претенции на обезсилената стара империя.

Както той казва с горчивина към края на живота си: "Постигнах много, за да не постигна нищо накрая". Това, разбира се, не е вярно (и той добре го е знаел). Помислете дори само за постиженията му в Близкия изток.

Йордания е невероятно стабилна държава — от онези дни, та чак до днес, макар че ръката му явно е трепнала, докато е чертаел картата й. Ирак като цяло остава в британската сфера на влияние в продължение на четиридесет години след конференцията в Кайро, а иракският петрол се оказа безценен в подпомагането на Великобритания да оцелее и да спечели Втората световна война. Що се отнася до раждането на Израел, при което той също акушира — тук мнението ви ще зависи от екзистенциалния въпрос дали вярвате в стойността на еврейската държава.

Ако сте сред тези, които твърдят, че Декларацията Балфур е най-голямата грешка на британската външна политика, тогава очевидно ще смятате, че Чърчил е сгрешил, като е тръгнал да изпълнява договореностите. От друга страна, ако мислите, че е справедливо след 2000 години на преследване да се даде на евреите родина на едно място, където някога предците им са живели и към онзи момент е сравнително рядко населено; ако мислите, че е визионерска идея човек да се надява, че техният талант ще помогне пустинята да разцъфне, ако смятате, че не е лоша идея да има поне една демократична държава — независимо колко е несъвършена — в тази част на света, то тогава може би смятате Чърчил за герой.

Не е имало как да знае през 1920 година, че неговата визия за една земя, "където текат мляко и мед", ще бъде предадена заради късогледството и егоизма на двете страни. Не може да бъде обвиняван за срамния начин, по който израелците се отнасят към палестинците, нито за палестинския тероризъм, нито за ужасното качество на палестинското ръководство. Нито пък можем да го обвиняваме за очевидното разпадане на Ирак, ако наистина това е процесът, който наблюдаваме в момента.

Идеята, добра или лоша, има за цел да обедини трите вилаета след разпадането на Османската империя. Именно това арабските водачи заявяват, че искат — и това е, което им е обещано: силна единна арабска държава. Едва ли Чърчил може да бъде винен, че така и не се появява иракски лидер, който да е достатъчно мъдър и щедър да обедини страната.

Чърчил със сигурност разбира и отхвърля опасностите на ислямския екстремизъм, но той не може да бъде обвиняван за провала на арабското лидерство. Може би единственият начин да се сложи край на вътрешния и религиозния конфликт в сложната схема на Близкия изток, е да се създаде нова Римска империя заедно с безмилостното насилие на проконсулите и система за задължителна лоялност към централната власт. Това би било неприемливо по много причини — а и не действа добре още за самите римляни (които отнасят страхотен пердах близо до Багдад).

Всъщност идеалите на Чърчил помагат не да се продължи Британската империя, а да се гарантира, че тя напуска териториите по относително достоен и ефективен начин. Един от парадоксите на живота му е, че Чърчиловите цели за свободата и демокрацията се възприемат от самите народи на империята, които повеждат кампания за собствената си независимост.

Както посочва Ричард Той, Атлантическата харта от 1941 г. може да не е направила особено впечатление във Вашингтон, но е била чута от Нелсън Мандела и други африкански лидери.

Когато застава на борда на яхтата през 1961 г., определено има аргументи да се твърди, че Чърчил и страната му вече са по-мънички. Той е стар и немощен; Великобритания е фалирала от войната и със значително намалена финансова и военна мощ — резултат, който със сигурност е бил очакван от американците.

В собствената му страна милионерите са вече толкова малко на брой, че трябва да разчита на гостоприемството на кариерист с не особено чисто минало като Аристотел Онасис. Той стои под дългата сянка на Емпайър Стейт Билдинг в Ню Йорк, пред която Биг Бен в Лондон изглежда като детска играчка — също толкова, колкото американският бюджет за отбрана кара тези на цяла Западна Европа, заедно с Великобритания, да изглеждат нищожни.

Той знае, че съдбата на света вече лежи в ръцете на Америка — и е прав. В рамките на нашия живот на американците се падна отговорността да се опитат да удържат положението в Палестина, да преговарят с израелците, да се опитат да се справят с неблагодарния вулкан, наречен Ирак. Като британски империалист той неизбежно се проваля. Като идеалист обаче напълно успява.

Тази удобна концептуална елизия за "англоговорещите народи" помага идеите на Чърчил да достигнат до цял свят. Англоговорещите народи сега са далеч по-многобройни от народите на старата Британска империя — може би 2 милиарда, и продължават да се увеличават всеки ден. Има повече англоговорещи хора от китайски произход, отколкото англоговорещи в Англия, дори и Комисията на ЕС през последните десет години неофициално прие английския език за работен.

По света има повече демократични държави и по-малко войни. Каквото и да е отношението ви към водената от САЩ империя на свободните пазари и свободната търговия, те успяха да отърват милиарди хора от бедността. Това са все идеали, за които Чърчил се е борил и които той определя като общи за Великобритания и Америка.

Тези нощи на борда на "Кристина" са последният път, когато той вижда родината на майка си. На следващия ден го откарват до летище "Айдълуайлд"[39] и той се качва на полета за дома. На борда са осигурени две бутилки коняк, седем бутилки вино, една бутилка бренди и килограм сирене "Стилтън". Сигурно са му били достатъчни.

Яхтата "Кристина", между другото, беше продадена от закъсалото за пари гръцко правителство. Сега можете да я видите на док в Източен Лондон.

Могат да я видят и хора от целия свят в един град, където се говорят 300 езика. Чърчил не само промени голяма част от света; по времето, когато напуска поста, той вече е започнал един процес — вероятно не съвсем умишлено — за създаване на съвременна мултикултурна Великобритания.

Глава двадесет и втора

Значението на неговото име днес

Ако някога дори за миг сте се съмнявали в силата на любовта между Уинстън Чърчил и Клементин, добре е да погледнете безбройните запазени бележки и любовни писъмца, които двамата си изпращат през целия си брачен живот. В деня на седемдесет и осмия й рожден ден, през 1963 г., той й пише следното:

Любима моя, пиша ти само за да изпратя най-съкровената си любов и стотици целувки към теб. Аз съм доста скучен и нищожен драскач; но с думите, които изписвам, оставям сърцето си на листа.

Твой винаги и завинаги У.

Той е вече на осемдесет и осем и в други писма се оплаква, че е загубил този тъй любим начин на изразяване — и отбелязва удивлението си от бързината на околните. Продължава да ходи в Камарата на общините, макар че останалите депутати са направо шокирани от това колко немощен е станал. Едва след доста сериозно настояване от Клементин той най-сетне се съгласява да не се кандидатира за преизбиране и на 24 юли 1964 г. отива в парламента за последен път.

Само като си помислите за всички наказания, които е понесло тялото му — и за токсините, които е поглъщал през целия си живот — ще видите в това дълголетие разкрит целият му характер: инстинктът му да се държи, да продължи да се бори, никога да не отстъпва. Но също така той вече знае, че работата му е завършена, че кариерата му започва да се слива с историята. Както казва на дъщеря си Даяна: "Животът ми приключи, но все още не е свършил". Обича да говори с мрачни думи за собствените си постижения — вероятно защото е очаквал да му отвърнат с комплименти. Всъщност няма право на такова мрачно настроение.

В онези дни наследството му се вижда навсякъде, а името му е известно на всички нива в обществото. През тази година учениците вече завършват Чърчил Колидж в Кеймбридж. Села и градове във Великобритания кръщават пътища, улици и площади на него и те носят името му и до днес. Когато той напуска Камарата на общините през 1964 г., младият Джон Уинстън Ленън празнува продажбата на 1.5 милиона копия от плочата си, озаглавена "Искам да държа ръката ти".

Ленън е роден през октомври 1940 г. — годината на най-голям риск за страната, водена тогава от Чърчил. Повече от десет години Чърчил работи в Камарата на общините с един човек, който през 1964 г. става министър на отбраната — Денис Уинстън Хийли. Хийли е роден през 1917 г. в семейството на почитатели на Чърчил в Мотингам, Югоизточен Лондон — и влиза в Камарата на общините през 1952 г., отличавайки се от останалите кандидати с това, че при раждането си е кръстен на мъжа, който все още служи като министър-председател; дори само това ни казва достатъчно за невероятната дълговечност на Чърчил.

Може ли някой да счупи рекорда на Хийли, който е кръстен на Чърчил през 1917 година, когато той е бил само на четиридесет и две? Разбира се — запознайте се с Уинстън Греъм, автор на романите "Полдарк", който е роден в Манчестър през 1908 г. — годината, когато Чърчил печели Северозападен Манчестър на изборите, годината, когато той влиза в кабинета на възраст тридесет и три години като председател на Съвета за търговията и започва своята кампания за създаване на трудови борси и край на експлоатацията на детски труд.

В цяла следвоенна Великобритания, а и по света има стотици, ако не и хиляди млади Уинстъновци — много от тях от афрокарибски произход — които със сигурност са кръстени на военновременния премиер.

Съименници на Чърчил могат да се намерят и в много произведения на литературата — Уинстън Смит, герой на антиутопията на Джордж Оруел "1984". От известните филмови Уинстъновци можем да споменем "Криминале" и самоуверения мистър Уинстън Улф, изигран от Харви Кайтел, който е извикан да разчисти бъркотията, когато Джон Траволта случайно пръсва мозъка на един човек на задната седалка на колата.

Има нощни клубове, барове и кръчми, кръстени на Чърчил — около двадесет пъба във Великобритания носят неговото име и образа му, подобен на булдог — много повече, отколкото са кръстени на която и да било друга съвременна фигура.

Понякога е лесно да се разбере семиотичната функция на името: човек ясно вижда защо собственик на кръчма би я кръстил "Чърчил". Той е може би най-голямата в света реклама за ползите от алкохола. Но защо има и агенция за компаньонки, наречена "Чърчил"? И какво друго предлагат, освен кръв, тежък труд, сълзи и пот?

Онзи ден карах колелото си през Хеърфийлд, в селските райони далеч на запад от Лондон, и се натъкнах на бръснарница "Чърчил". Надникнах вътре и видях един татуиран симпатяга с обица, на когото бръснеха врата, както и маслен портрет на Чърчил с шапка. Защо ли, попитах се аз, някой би сложил картина на Уинстън Чърчил в малка бръснарница? Той има много добри качества, но някак си не е известен с хубавите си прически — точно обратното.

Тогава ми хрумна, че разбира се, има милиони мъже по света, чиято прическа много не се различава от тази на сър Уинстън. "Хей, плешивецо — сякаш искаше да каже бръснарница "Чърчил", — и ти можеш да бъдеш герой! Влез при нас и поне подстрижи като хората каквото е останало на главата ти."

Каквото и да е наречено с марката "Чърчил" — а тя се използва за какви ли не неща — асоциациите са предимно положителни, но не само.

Колко бебета биха получили името Уинстън в днешна Великобритания? Стойността на името и марката продължава да е силна, но видимо е загубила от блясъка си — а това е така, защото през петдесетте години от смъртта му атаката срещу репутацията му почти не е преставала. Всякакви хора използват името му за боксова круша.

Част от огъня идва от десни политици като Дейвид Ървинг, които го обвиняват не само че бил започнал ненужна война срещу Хитлер, но и за престъпления като бомбардирането на Ковънтри (невярно) и убийството на полския лидер Владислав Шикорски (абсолютна глупост).

През последните години обаче най-тежките атаки идват от добронамерени хора, които са против това, че речите, писмата и статиите на Чърчил са изпъстрени с идеи и език, които днес го изпращат сред прокажените престъпници на абсолютната политическа некоректност. Обвиняват го, че е расист, сексист, империалист, ционист, арийски и англосаксонски шовинист, привърженик на евгениката; и докато той се отдалечава от нас във времето, неподправеният Чърчил може да изглежда малко твърде силен за деликатните съвременни вкусове.

Ако думите му се орежат умело от контекста, те наистина могат да прозвучат неприемливо ("Всички приятели на дъщеря ми си мислят, че е расист", сподели с мен една майка от Лондон); освен това в обвиненията срещу него има достатъчно истина, за да предизвика известно неудобство в образователната система. Когато Министерството на образованието изпраща възпоменателен видеоматериал за Деня на победата до всички училища през 1995 г., чиновниците са успели да дадат Чърчил само четиринадесет секунди от тридесет и пет минутно представяне на историята на Втората световна война.

Има стотици аргументи, които можем да изречем срещу онези, които се опитват да прилагат съвременни стандарти върху Чърчил. Той наистина има расистка интерпретация за разликата между едно общество и друго, но изначално мрази лошото отношение към всеки човек от всяка раса. Вижте гнева му заради клането на дервишите, извършено от Кичънър. Спомнете си яростта му към семейство Лугард и тяхното презрително и престъпно отношение към коренните жители на Западна Африка. Той не вярва, че белият човек трябва да държи камшика, сякаш това право му е дадено по генетичен път. Той вярва в личните заслуги.

Като министър на колониите през 1921 г., той обявява, че в рамките на Британската империя "не трябва да има преграда поради раса, цвят на кожата или вероизповедание, която да попречи на някого да достигне която и да било позиция, ако той е подходящ за нея". Освен това трябва да се каже, че неговите възгледи за расовите различия — макар и широко атакувани — в никакъв случай не са изключителни за човек, роден през 1874 г.; имало е и мнозина други, които съзнателно или несъзнателно споделяли същото мнение.

Понякога му доставя удоволствие да разобличава лицемерието на опонентите си. В средата на войната Рузвелт се опитва да го подразни, като на обяд в Белия дом го настанява до г-жа Огдън Рейд, издателка и пламенен борец за независимостта на Индия.

Дамата, разбира се, го пита: What are you going to do about those wretched Indians[40]? ("Какво смятате да направите с тези нещастни индийци?")

Чърчил отговорил: "Преди да се захванем с темата, нека се изясним. Дали говорим за кафявите индийци в Индия, които са се умножили застрашително под благосклонното британско управление? Или говорим за червените индианци в Америка, които, доколкото разбирам, са напът да изчезнат съвсем?".

Един на нула за Чърчил срещу г-жа Огдън Рейд, смятам аз.

За онези, които продължават да го нападат заради остарелите му възгледи за расата, нека само си спомнят, че в САЩ системата за активна расова сегрегация — каквато никой не би търпял във Великобритания — продължава да съществува до края на 60-те години на XX век.

Да, вярно е също, че е казвал някои неща, които днес звучат много зловещо, за евгениката и необходимостта да се стерилизират слабоумните. Като млад министър през 1910 г. той пише на Аскуит с предупреждението, че "неестественото и все по-бързо нарастване на броя на слабоумните и лудите, в съчетание с постоянното ограничение на всички пестеливи, енергични и с по-висши качества хора, представлява национална и расова опасност, която заслужава много сериозно внимание".

Но нека повторим — той в никакъв случай не е сам: по онова време законопроекти за сегрегацията на "идиотите" се приемат в парламента с почти пълно мнозинство. Говорим за времена, когато хората са били слабоумни по темата за слабоумието и почти нищо не са разбирали от психология и генетика.

Може би контекстът ще стане по-ясен, ако отбележим, че през 1927 г. великият американски юрист Уендъл Холмс подписва решение, с което се съгласява за стерилизацията на една жена на име Кари Бък, която е обявена за слабоумна заедно с нейните майка и дъщеря. "Три поколения олигофрени са предостатъчно", казва той. Между 1907 и 1981 г. в САЩ насилствено са стерилизирани 65000 души.

Чърчил може наистина да е говорил такива неща едно-две десетилетия по-рано, но — за щастие — така и не прилага тези екстравагантни идеи на практика.

И да, вярно е, че по днешните стандарти той звучи като мъжки шовинист — най-малко идеологически; в това няма съмнение.

Нанси Астор е първата жена, която влиза в Камарата на общините, а когато през 1919 г. тя го пита защо е толкова хладен към нея, той й дава следния смехотворен от психологическа гледна точка отговор: "Чувствам се, сякаш сте влезли в банята ми, а аз имам в ръцете само една гъба, с която да се прикрия". Ето така говори един възпитаник на английско частно училище, в което учат само момчета.

Има един наистина ужасяващ момент от март 1944 г., когато в Камарата се обсъжда законопроекта на Бътлър за образованието и една жена депутат от Консервативната партия на име Телма Казалет-Кейр успешно прокарва текст, предвиждащ равно заплащане за жените учители. Чърчил решава да използва това като претекст, за да унижи критиците си в собствената си партия. Той обръща целия въпрос във вот на доверие — на който малцина биха искали да се противопоставят — и принуждава депутатите си да отхвърлят равното заплащане за жените учители с 425 срещу 23 гласа.

Той е заклеймен от пресата, и то съвсем справедливо, и все пак никой не може да го обвини, че е женомразец — той обича умните жени (Памела, Вайълет); а и накрая успява да се реабилитира. Едно от последните му предложения в парламента, обявени в началото на 1955 г., е равното заплащане на жените в учителската професия, държавните служби и местната власт. Както казва той пред Джок Колвил през 1958 г., когато предлага жените да бъдат допускани на равна нога в Чърчил Колидж, Кеймбридж: "Когато си помисля за онова, което жените извършиха по време на войната, смятам, че те заслужават да бъдат третирани равностойно". (Колежът в крайна сметка започва да приема жени през 1972 г.)

Можете да критикувате Чърчил за това, че е империалист и ционист — тъй като той със сигурност е бил и двете — но един справедлив наблюдател няма как да не признае, че той подкрепя тези два проекта, защото според него те помагат за напредъка на цивилизацията. Изразите, които използва по адрес на Индия, понякога звучат наистина откачено ("Ганди би трябвало да бъде поставен с вързани ръце и крака при портите на Делхи, а после стъпкан от огромен слон…"); но трябва да се има предвид, че в лицето на раджата той вижда спасение от много варварски практики — Сати (ритуално изгаряне на клада на овдовяла жена), купуването на булки, отбягването на "недосегаемите" (най-нисшата каста) и така нататък.

Онези, които презират империята, трябва да се запитат дали я мразят повече, отколкото мразят, да речем, робството или гениталното осакатяване на жени. В империализма на Чърчил има много повече от обикновения егоизъм: на крайния патриот. Той се различава от много други политици — от всички епохи — по това, че според мен, е истински идеалист. Той вярва във величието на Великобритания и цивилизационната й мисия и това го подтиква да каже неща, които звучат доста налудничаво днес.

Всички тези неудобни цитати неуморно се събират години наред от противниците на Чърчил. Техните кости лежат, избелени от слънцето и доста зловещи, в ъгъла на картината. Но те са само част от по-големия и славен пейзаж; и не са направили нищо, за да спрат политици от всяка част на спектъра, които през годините са се опитвали да го имитират, да се позовават на него или по някакъв начин да канализират неговия гений — от Харолд Уилсън до Маргарет Тачър, Кваме Нкрума, Фидел Кастро и Нелсън Мандела.

Това е така, защото историята на Чърчил е по-голяма и по-вдъхновяваща от границите на обичайното политическо убеждение. Тази история разказва за непобедимостта на човешкия дух. Възгледите му може да ни изглеждат ужасно демоде днес, но самият му характер е източник на вечно — и може би растящо — вдъхновение.

Вижте огромните тълпи посетители из градините на Чартуел: 212769 през 2013 г. — истински рекорд. Най-голямото ми уважение към тази известна къща, но тя в никакъв случай не е архитектурен шедьовър. Ако решим да се заяждаме, бихме могли да я опишем като доста мрачна, както и че строителят малко е попрекалил с червените тухли. Ландшафтът около къщата е хълмист и наистина приятен, но не може да се сравнява с повечето други стари имения.

Хората посещават Чартуел, защото там още се носи духът на Чърчил; по същата причина посещават и подземните помещения, където Чърчил е работил през войната, в близост със сградата на правителство: рекордни половин милион посетители миналата година, 38 на сто повече от предходната година. Отиват там, за да почувстват почти физически присъствието на бившия министър-председател: да видят походното легло, на което е полягал за кратка дрямка, картата на бреговите укрепления на Великобритания, пурата като някаква странна кафява вкаменелост в пепелника до него.

Те усещат неговите величие и храброст в този момент на отчаяние; именно заради това нито един от критиците му не получава масова подкрепа. Година след година в прахта около краката му избухват малки облачета от стрелбата срещу него, а той невъзмутимо продължава нататък, яхнал бялото си пони, размахал шапка във въздуха, също тъй ведър и невредим, както при спасението си от огъня на мускетите при Малаканд.

Мислех си за тази особеност на Чърчил — за неговата мегалопсихия, великодушие — когато се сетих, че остана един аспект на творческия му живот, който не сме обсъдили. И така, един горещ следобед реших отново да отида до Чартуел и да се включа в тълпите от поклонници.

Докато чаках в натоварения трафик в Южен Лондон, си спомних една история за това как той тръгвал от Лондон в 16:30 ч. В четвъртък, като вземал със себе си машинописката и пудела Руфъс, а всяка седмица задължително спирал да си купи Ивнинг Стандарт на същото място от "Кристъл Палас". И всеки път продавачът заставал мирно и козирувал, и винаги отказвал да приеме парите за вестника; затова всеки път Чърчил му давал остатъка от пурата, която пушел в момента (само да припомним, че друг получател на недопушени пури е градинарят му в Чартуел; бедният човек умира от рак). Има ли политик в света днес, който би могъл да плати на някого с полусдъвканите си пури?

Когато пристигнахме в Чартуел, минахме право през градината, покрай големия кръгъл басейн, към студиото до изкуствените езерца.

Чърчил се захваща с рисуване през 1915 г., в тежко състояние след Галиполи, в една къща под наем, наречена Хоу Фарм, близо до Годалминг. По-късно той описва как намира това хоби в един пасаж, който показва журналистическия му талант да направи нещо прекрасно от почти нищо…

Няколко експеримента една неделя в провинцията с кутията с боички на децата ме накара на следващата сутрин да се сдобия с пълна екипировка за рисуване с маслени бои.

След като купих боите, статива и платното, следващата стъпка беше да започна. Но колко трудна се оказа тази стъпка! Палитрата блестеше с мъниста от цвят; платното се издигаше пред мен, бяло и безпристрастно, чистата четка беше готова в ръката ми, натежала от съдбовна важност, но някак нерешително увиснала във въздуха. Сякаш някаква мълчалива забрана държеше ръката ми. Но все пак небето точно този ден беше безспорно синьо, бледосиньо при това. Не можеше да има никакво съмнение, че синята боя, смесена с бяла, би трябвало да се нанесе по горната част на платното. Няма как на човек да му е нужно специално образование като художник, за да види това. От тази отправна точка всеки може да тръгне.

Затова внимателно разбърках малко синя боя в палитрата с най-мъничката четка, а след това с безкрайна предпазливост нанесох от боята, на площ колкото бобено зърно, върху бялото платно. Това беше предизвикателство, умишлено предизвикателство, но така приглушено, така притеснено, дори така каталептично, че не заслужаваше никакъв отговор. В този момент по алеята се чу силен звук от приближаващ се автомобил. От тази колесница с бързи и леки стъпки скочи не друг, а талантливата съпруга на сър Джон Лейвъри. "Рисуваш! Но за какво се колебаеш така? Подай ми четка, ето тази, голямата."

Топване в терпентина, пльосване в синьото и бялото, неистово бъркане върху палитрата, която вече не беше чиста, и след няколко едри, свирепи замаха с четката върху треперещото от ужас платно се появиха няколко смели сини щриха. Всеки виждаше, че горкото платно не може да отвърне на удара. Това самодоволно насилие не бе последвано от ответен удар на съдбата. Платното се ухили безпомощно към мен. Злата магия се разпръсна. Ужасните задръжки отпаднаха. Хванах най-голямата четка и нападнах своята жертва с истинска ярост. Оттогава никога не съм усещал каквото и да било страхопочитание към платното.

Ателието заема цялата вътрешност на една стара къщичка — с високи прозорци и поставен с лице към камината статив. До него е картината на Рандолф, на която очите му са изпъкнали като на скарида, а цялото излъчване — доста надменно, скъсаната част още се вижда в платното: онова, което трябваше да поправи, когато го сполетял "Сънят".

Висок скрин с открити лавици е сложен до стената — едно време е представлявал огромна колекция пури, подарени му от жителите на Хавана, а сега съдържа стотици туби с боя, изстискани, оцапани и подредени в редици. Човек сякаш усеща енергията, с която се е хвърлял в своето изкуство: планирането, сякаш във военен стил, на табуретките, стативите, палитрите, чадърите, престилките, терпентина и безира — всички принадлежности на художника, с които той се въоръжавал, преди да нападне платното.

Но когато огледаш стаята, веднага разбираш, че това не е поза. Работил е съвсем сериозно. Платната са подредени из цялото помещение, от пода до тавана — част от общо 539-те, които е завършил през живота си.

Даже и най-фанатичните почитатели не могат да го нарекат технически виртуоз — човешката форма не му се удава много. За да нарисува нещо, понякога използвал едно особено устройство, наречено епидиаскоп, което прожектира снимка върху платно — тази техника е използвал, за да нарисува малко скованите картини на играчи на ръгби, както и А. Дж. Балфур и съпругата му, които изглеждат малко като двойка капуцини. Но има и доста други, които изразяват неговата индивидуалност — и понякога те са чудесни.

Дошъл съм тук с няколко приятели и скоро разбираме какво най-много го е привличало в рисуването. Харесват му цветовете — колкото по-ярки и по-пищни, толкова по-добре — както и всеки повод, който природата му дава, да ги съчетае. Любим пейзаж за него е розова стена на дворец или красиви развалини в охра, а след това лазурно небе — и за предпочитане редица заснежени планини някъде в далечината.

Сенките на пирамидите или светлината по вълните, които се разбиват в средиземноморските брегове, наистина го опияняват. Има ли някъде тъмнозелени кипариси, светлозелени морави, яркосиньо небе и стари сгради в розов оттенък, Чърчил ги е нарисувал.

Усещат се радостта и ентусиазмът, с които е въртял четката. Една от моите колежки се опитва да обобщи реакцията си. "Картините му са толкова леки, така оптимистични", казва тя. И това ми се струва доста правилна оценка. Целта му е да зарадва и възнагради зрителя — и той успява. Един пейзаж, нарисуван от Чърчил, неотдавна беше продаден за един милион долара — колкото струва картина на Моне, за бога.

Хората се чувстват привлечени от неговите творби не защото те са някакви великолепни шедьоври, а именно защото не са. Той е готов да изпробва различни неща, да понася подигравки, да прави грешки — но най-важното е, че не се страхува да се хвърли в работата и да поеме този риск.

Понякога нищо не се получава, друг път резултатът е великолепен. Точно такова настроение той внася със себе си в тази тъмна и изпълнена с тютюнев дим стая в началото на лятото на 1940 г. Други ръце тогава рисуват по празното и ужасяващо платно. Чърчил прави решителната крачка, топва четката и полага своята ярка и романтична версия на събитията с широки и енергични щрихи. А това, приятели мои, е последната ми реплика към всичките негови критици.

Великобритания през 1964 г. е в толкова отношения несравнимо по-добра държава, отколкото е била, когато Чърчил влиза в парламента в началото на века. Има по-малко принудено уважение, по-малко класово съзнание — разбира се, че е така, като се вземе предвид, че пилотите от битката за Британия са все момчета от обикновени държавни училища. Малцината излизат от редиците на мнозинството.

Смазващата бедност, която Чърчил вижда в младежките си години, гетата, през които се разхожда в Манчестър с цилиндър на главата — повечето от тях вече не съществуват. Жените се еманципират, висшето образование започва своята масивна следвоенна експанзия, а Националната здравна каса вече е създадена, както и социалната държава, целяща да помогне на всеки в беда.

Хората имат различно мнение за ролята на Чърчил в тази трансформация, макар че ми се струва, че лейбъристкото правителство от 1945–1950 г. му дължи ужасно много — не само за работата, свършена от Чърчил и Лойд Джордж през първите десетилетия на XX век, но и заради инстинктите на Чърчил във военновременното коалиционно правителство. Той произнася реч на 21 март 1943 г., озаглавена "След войната", в която до голяма степен предвещава големите промени в здравеопазването, пенсиите и социалното осигуряване. Както по-късно казва самият Атли: "Той изпитваше съчувствие, невероятно съчувствие, към обикновените хора по целия свят".

Той не се радва особено на перспективата за масова емиграция към Великобритания (говори за "хотентоти" и т. н.). Но както Андрю Робъртс правилно отбелязва, дори тази емиграция е отчасти резултат на романтичната визия на Чърчил — продължила чак до 50-те години на XX в. — за Великобритания като най-голямата "имперска родина".

Ето защо той и консервативният му кабинет толкова трудно вземат решение по въпроса и накрая затръшват вратата; следователно парадоксът е, че в империалистическата си концепция за Великобритания той е всъщност един от основателите (макар несъзнателно и неохотно) на многорасовото днешно общество.

Като цяло може да се каже, че Великобритания преживява една революция — само че мирна и тиха, при която основното в конституционния ред се запазва. Той за първи път вижда кралица Елизабет II през 1928 г., когато тя е на две години. Пред Клементин споделя, че тя е "дете с характер", с "излъчване на авторитет и разсъдливост, които са изумителни на тази млада възраст".

Може би си мислите, че звучи като подмазване да откриеш "авторитет" в поведението на двегодишно дете, но той вече е министър-председател, когато Елизабет е коронована, и е напълно вярно да се каже, че коронацията се състои само защото той доживява да бъде министър-председател. Ето това е един от аргументите, който изпраща критиците му в окончателно объркване и разгром: нито една от тези промени (и подобрения) — нито една! — нямаше да се случи, ако Великобритания се бе огънала пред лицето на нацистката заплаха.

Нямаше да има голямо реформистко лейбъристко правителство, защото нямаше да има демокрация, която да го постави на власт. Нямаше да има профсъюзи, защото те биха били репресирани заедно със свободата на словото и гражданските права, а Лондон нямаше постепенно да се превръща в процъфтяваща световна столица, а в мрачен и смачкан сателит, където родителите на поп звездите — ако изобщо има такива — сигурно щяха да кръщават децата си Адолф вместо Уинстън.

Ако изобщо има такова нещо като "британския характер" (а вероятно го има в една или друга степен), то то се върти около характеристиките на Уинстън Чърчил — като цяло ведър и с чувство за хумор, но от време на време войнствен; непочтителен, но привързан към традициите; упорит, но сантиментален; привързан към езика и всякакви игри с думи; любител на хубавите храна и пиене.

Той означава нещо не само за политиците, които твърдят, че са прегърнали неговите идеали, но и за цялото човечество. Той е модел за подражание за всеки, който не е бил много добър в училище, всеки, който така и не стига до университета, всеки, който не е цар на математиката.

В него могат да се огледат всички онези, които са притеснени, че не успяват да изпълнят очакванията на родителите си, всички, които смятат, че са се провалили в живота си, всички, които в един или друг момент са се борили с депресията, всички, на които се е случвало да ядат, пушат или пият повече, отколкото е полезно, всички които са изпадали в положение да трябва да се борят с обстоятелствата.

Съберете всички тези категории заедно и ще се получи огромен брой хора.

На 24 януари 1965 г. Уинстън Чърчил умира на деветдесетгодишна възраст. Около 300000 души отдават почит край ковчега му по време на държавното погребение в Уестминстър Хол — първото такова погребение, организирано за човек, който не е член на кралското семейство, от погребението на херцога на Уелингтън насам. Можете да ги видите в архивните кадри: Великобритания от поколението на родителите ми — старци с хлътнали бузи и старомодни шапки, жени с тежки палта и забрадки; но също и млади мъже в тесни панталони, жени с къси поли, спирала на миглите, изрусени коси и ярко червило; хора, които плачат, гледат втренчено, вдигат примитивните си фотоапарати, за да направят снимка.

След погребението в катедралата "Сейнт Пол" тялото му е пренесено на катера "Хейвънгор" от кейовете при Тауър до Ватерло и докато минава покрай доковете на Лондон, крановете се навеждат, за да отдадат последна почит. Специален влак отнася ковчега до Блейдън, Оксфордшир, където той е погребан в църковния двор на църквата, чиято висока кула се вижда от прозореца на стаята, където е роден.

Съвсем правилно в селото няма никакъв определен знак, че тук почива великият човек — нито пък ще видите табелки по пътищата. Минавам през портичката с покрив над нея и заставам до гроба. Лишеи и други следи на времето вече са започнали леко да замъгляват надписа на голямата плоча.

Тук е погребан заедно със съпругата си, майка си, баща си, брат си и децата си. Време е за едно последно тихо размишление за величието на този дух: не какво е постигнал, не как го е постигнал, а откъде е дошла тази огромна енергия.

Глава двадесет и трета

Факторът Чърчил

Истината е, че макар да обичам да пиша и размишлявам за Уинстън Чърчил, трябва да призная, че понякога ме обхваща истинско страхопочитание. Бързам да кажа, че винаги е изключително приятно, но когато човек се опита с няколко думи да отдаде дължимото на живота му, той остро осъзнава, че си има работа с гений, и то гений с невероятна енергия и плодовитост.

За онези от нас, които що-годе са се опитали да направят дори само някои от нещата, които е направил той, това е доста смазващо преживяване. Ако някога ви се е искало да станете политик или журналист, или историк, или дори художник — започвате да се чудите откъде, за бога, у него са се намерили всички тези таланти.

И ето, моят дълъг обяд с внука на Чърчил, Никълъс Соумс, вече е към своя край. Сервитьорката в "Савой" донася сметката — също доста чърчиловска по мащаби, и аз се опитвам да си отговоря на този последен голям въпрос. Дядо му е бил човекът, който промени историята, като започва да използва петрол вместо въглища в бойните кораби. Та какъв вид гориво е задвижвало Чърчил, различно от нас, останалите? Какво му е давало тази невероятна енергия?

Соумс поразмишлява малко, а след това ме изненадва с отговора, че дядо му бил обикновен човек. Правел това, което и други англичани обичат да правят: да се занимава с разни дреболии вкъщи, хобита и така нататък. "Знаеш ли, в много отношения той е съвсем нормален, семеен тип човек", казва.

Да, отговарям, но нормалните, "семеен тип" хора обикновено не успяват да публикуват текстове с обем, който надминава Шекспир и Дикенс, взети заедно, не успяват да спечелят Нобелова награда за литература, да убият безброй врагове във въоръжени конфликти на четири континента, да заемат почти всички важни постове в държавата, включително премиер (два пъти), да са почитани като основни фигури за победата в две световни войни, а след това картините им посмъртно да се продават за един милион долара. Опитвам се да открия къде в крайна сметка е източникът на цялата тази психическа енергия.

Какво всъщност искаме да кажем с думите "духовна енергия"? Това каква категория е — психологическа или физиологична? Дали е бил генетично или хормонално надарен с някакъв превъзходен процес на "вътрешно горене", или всичко произтича от психологическата му подготовка в детството? Или може би е смесица от двете. Кой знае — предполагам, това зависи от вашия отговор на въпроса "дух-тяло".

Спомням си, когато бях на петнадесет, четях едно есе от психолога Антъни Стор, в което той твърдеше, че най-голямата и най-важна победа на Чърчил е победата над самия себе си.

Неговата теза беше, че Чърчил винаги е осъзнавал, че е дребен, смятан за страхливец в училище — спомняме си епизода, когато другите момчета го замерят с топки за крикет, а той бяга. И така, със силата на волята си той решава да победи малодушието си и своето заекване, да стане 40-килограмовият слабак, който вдига гирички, за да постигне тялото на Чарлс Атлас. След като е успял да победи собственото си малодушие, казва авторът, вече е лесно да победи всичко останало.

Винаги съм смятал, че този анализ е съвсем приемлив, но някак ни вкарва в омагьосан кръг. Ето какво искам да кажа: защо е решил да овладее страха си? Дали наистина е бил страхливец? Дали страхлив ученик би могъл да нарита сламената шапка на ужасния директор, докато стане на парчета?

До този момент, предполагам, повечето читатели вече са събрали достатъчно информация, за да си създадат доста добра представа за психологията на Чърчил, така че може би и не е нужно да продължаваме с разясненията.

Та каква е основата, от която тръгва? Баща му е важен фактор, това няма съмнение. Болката от хладината и критиките на Рандолф, страхът да не изпълни очакванията, необходимостта след навременната му смърт (от гледна точка на Уинстън) да отмъсти и да го надмине. След това и майка му — леле, каква жена! Джени очевидно играе решаваща роля заради начина, по който побутва и помага на Чърчил, след като неговата слава е поне отчасти и нейна слава в края на краищата. Можем само да гадаем до каква степен тя е била причината за неговата храброст и героизма му при Малаканд, само като си помислим, че вероятно се е наложило майка му да спи с Биндън Блъд, за да го прати изобщо на това място.

Нека вземем предвид и общия исторически контекст, в който той се появява. Той е роден не само когато Великобритания е на върха на славата си, но и когато неговото поколение разбира, че ще са нужни свръхчовешки усилия и енергия, за да се поддържа тази империя. Самото това усилие прави викторианците някак си по-големи хора, отколкото сме ние сега, направени в по-голям мащаб.

"Те са били по-твърди, по-яки хора — казва Соумс. — Имайте предвид обаче, че за дядо ми винаги се е грижел някой, където и да отиде."

Нека не забравяме и естествения егоизъм, който в по-голяма или по-малка степен е важен за всяко човешко същество, както и желанието за престиж и самочувствие. Винаги съм си мислел, че Чърчил е действал по един таен силогизъм в главата си:

Великобритания = най-голямата империя на земята Чърчил = най-великият човек в Британската империя Следователно Чърчил = най-великият човек на земята.

Андрю Робъртс го е написал правилно, но някак твърде скромно. Правилният силогизъм би трябвало да бъде:

Великобритания = най-великата империя, която светът някога е виждал Чърчил = най-великият човек в Британската империя Следователно Чърчил = най-великият мъж в историята на света.

Това в известен смисъл е вярно, но по някакъв начин несправедливо по отношение на Чърчил. Той наистина притежава титанично его, но то е все пак смекчено от хумор и ирония, както и от дълбока човечност, разбиране и съчувствие към другите хора, от ангажираност към служенето в полза на обществото и вярата в демократичното право на хората да го изритат — както и правят — по време на изборите. Нека си спомним колко бързо прощава той както заради Дънди през 1922 г., така и след унижението от 1945 г.

Ето това искам да кажа, когато на няколко пъти повтарям думата "великодушие". Точно преди да си тръгнем, Соумс ми разказва една последна история за неговата сантименталност и щедрост.

Една вечер, по време на войната, някаква жена, която работи като чистачка в Министерството на отбраната, тръгнала към автобусната спирка, за да се прибере у дома, и забелязала нещо в канавката. Било папка, покрита с розова панделка и надписи "Строго секретно".

И така, тя бързо я извадила от локвата и я пъхнала под шлифера си, за да я отнесе у дома. Показала я на сина си, който веднага разбрал, че става дума за тайни и много важни документи. Без да отваря папката, той се върнал направо в Министерството на отбраната.

Вече било твърде късно вечерта и всички си били тръгнали, а охраната на вратата се отнесла много неприятно с младежа.

На няколко пъти му казали да остави папката при тях, а някой ще я предаде сутринта. Той категорично отказал и заявил, че ще я предаде само на някого с висш офицерски чин.

Накрая слязъл старши офицер и взел папката — и разбира се, се оказало, че това е заповедта за начало на битката при Анцио!

На следващия ден се свиква Военният кабинет, за да се разберат доколко сериозно е нарушението на сигурността, както и дали да се пристъпи към десанта при Анцио.

Разгледали папката внимателно и преценили, че тя е била във водата само няколко секунди, както и че версията на чистачката е вярна — и така в крайна сметка те решили да продължат с нахлуването в Италия.

Тогава Чърчил се обърнал към командващия Имперския генерал щаб и го попитал: "Пъг, как се случи това?". Исмей му разказал за жената и сина й, а в края на разказа Чърчил се разплакал.

"Тази жена трябва да е почетен командир на Британската империя (Dame Commander of the British Empire)! — казал той. — Да се направи!"

Неговият личен секретар, Джок Колвил, задвижил въпроса и се свързал с Томи Ласълс, личния секретар на краля, за да види дали може да се осъществи. Това е едно от малкото неща, които кралят не свършва както трябва, защото, когато идва ред за обявяване на отличията по случай рождения му ден, тя получава само Member of the Most Excellent Order of the British Empire (Член на ордена на Британската империя).

Но нека довършим историята — когато самият Чърчил слиза от власт през 1945 г., в списъка с отличия във връзка с оставката му фигурира едно име. Номер пети в списъка — Dame Commander of the British Empire за чистачката от министерството.

Тази история, уви, не успях да потвърдя с документи нито в архива на Чърчил, нито другаде. Но тя илюстрира една фундаментална истина. Уинстън Чърчил обичал нещата да стават така, както той каже. И слава богу, че е било така.

Също както е с листата на дърветата, така е и с поколенията на човека, казва Омир. На мен това ми звучи доста вярно: на листата приличаме не само по това, че сме смъртни, но и по това колко сме подобни един на друг.

Винаги съм си мислел, че един извънземен, когато хвърли бегъл поглед на планетата ни, може да заключи, че ние, човешките същества, сме не толкова отделни индивиди, колкото част от същия организъм: като листа, свързани с невидими клонки и клони.

Изглеждаме доста подобно, шумолим заедно, брулят ни същите ветрове и така нататък. Лесно е да се разбере защо толкова много историци и историографи са възприели линията на Толстой — че историята на човечеството не е историята на велики мъже и блестящи дела.

В продължение на няколко десетилетия беше модерно да се казва, че тези така наречени "велики" мъже и жени са от второстепенно значение, ярки мехурчета по големите вълни на историята. Но истински важните събития, според тази гледна точка, са дълбоките икономически сили, технологичният напредък, промените в цената на соргото, преобладаващата тежест на безкраен брой ежедневни човешките действия.

Е, аз пък мисля, че историята на Уинстън Чърчил е чудесно опровержение на тази теория. Той и сам той променя света, в който живеем.

Лесно е да се сетим и за няколко други хора, които са имали колосално влияние върху световната история — но почти винаги за по-лошо: Хитлер, Ленин и т. н. За колко други можете да се сетите, които да са били движещата сила към по-доброто, които лично са наклонили везните на съдбата в посока на свободата и надеждата?

Сигурен съм, че не са много, и това е така, защото, когато историята се нуждаеше от това — през 1940 г. — само един човек притежаваше фактора Чърчил. И сега, след като посветих доста време на разсъждения по въпроса, аз заставам твърдо на страната на тези, които мислят, че не е имало човек като него, нито преди, нито след това.

Хронология на събитията

1874 Роден на 30 ноември

1876 Семейство Чърчил се премества в Дъблин

188 °Cемейство Чърчил се връща в Англия

1882 Записан е в училище "Сейнт Джордж" в Аскот

1884 Записан е в училище "Брънзуик" в Хоув

1886 Баща му става министър на финансите

1887 Записан е в "Хароу"

1893 Постъпва в Кралския военен колеж в Сандхърст

1894 Става кавалерийски офицер в 4-ти кралски хусарски полк

1895 Баща му умира

Пише за Дейли График, отразявайки събитията в Испано-американската война в Куба

Първо посещение в САЩ

1896 Изпратен като офицер в Индия, отдава се на самообразование

1897 Отразява обсадата на Малаканд за Дейли Телеграф и лично присъства на действията на въоръжените сили при Малаканд по северозападната граница на Индия

1898 Публикува първата си книга

Участва и отразява като репортер за Морнинг Поуст битката при Омдурман в Судан

1899 Неуспешно се кандидатира за парламента на частичните избори за Олдъм.

Става военнопленник в Южна Африка и национален герой, когато успява да избяга

1900 Успешно е избран за депутат от Олдъм

Посещава Съединените щати и Канада на лекционно турне

1901 Първа реч в парламента

1904 Преминава от торите към либералите

1905 Става зам. — министър за колониите

1907 Обикаля Африка

1908 Повишен в председател на Съвета за търговията

Жени се за Клементин Хозиър

1909 Ражда се Даяна Чърчил

191 °Cтава министър на вътрешните работи

1911 Обсадата на Сидни Стрийт

Ражда се Рандолф Чърчил

Става Първи лорд на Адмиралтейството

1913 Основава Кралския въздушен корпус

1914 Избухва Първата световна война

Командва защитата на Антверпен

Ражда се Сара Чърчил

1915 Дарданелите Отстранен от Адмиралтейството

Понижен до канцлер на херцогство Ланкастър

1916 Получава чин подполковник и командва 6-и батальон на Кралските шотландски мускетари

1917 Връща се в правителството като министър за боеприпасите

1918 Примирие за Първата световна война

Ражда се Мариголд Чърчил

1919 Става министър за военните действия и военновъздушните сили

1921 Става министър за колониите

Основава отдела за Близкия изток в Министерството за колониите

Председателства конференцията в Кайро, основател на Йордания и Ирак

Умира Мариголд Чърчил

1922 Кризата при Чанаккале и падане на коалицията на Лойд Джордж

Губи изборите в Дънди

Ражда се Мери Чърчил

1924 Връща се в партията на торите

Назначен е за министър на финансите

1925 Връща Великобритания към Златния стандарт

1926 Обща стачка

1929 Чърчил се връща В САЩ за дълго пътуване

1931 Не е поканен да участва

В кабинета заради възгледите му относно индийската независимост

Ударен е от автомобил в Ню Йорк

1932 Влиза в политическата джунгла

Разминава се на косъм от среща с Адолф Хитлер в Германия

1933 Хитлер е избран за канцлер на Германия

1935 Стенли Болдуин става министър-председател

1936 Криза с абдикацията

1937 Невил Чембърлейн става министър-председател

1938 Споразумението от Мюнхен

1939 "Чърчил се завръща!" — назначен е за Първи лорд на Адмиралтейството

Подписан е пактът "Молотов-Рибентроп", 23 август

Хитлер напада Полша и започва Втората световна война, 1 септември

1940 Чърчил заема поста министър-председател, 10 май

Чърчил убеждава кабинета да продължи битката, 28 май

Евакуацията при Дюнкерк, май — юни

Падането на Париж, юни

Установен е режимът Виши във Франция, 22 юни

Чърчил разпорежда атака срещу френския флот в Мерс ел Кебир, 3 юли

Започва битката за Британия, 10 юли

1941 Британските войски напускат Гърция, 30 април

Хитлер нарушава пакта "Молотов-Рибентроп" и дава начало на операция "Барбароса", 22 юни

Подписана е Атлантическата харта, 14 август

Япония бомбардира Пърл Харбър, въвличайки САЩ във войната, 7 декември

1942 Падането на Сингапур, февруари

Започва битката при Сталинград, 22 август

Битката при Ел Аламейн, ноември

1943 Настъпление в континенталната част на Италия, 3 септември

Първа квебекска конференция, август

Техеранска конференция, ноември

1944 Десантът в Нормандия, 6 юни

Втора квебекска конференция, септември

1945 Ялтенска конференция, февруари

Умира Франклин Д. Рузвелт, 12 април

Хитлер се самоубива, 30 април

Ден на победата в Европа, 8 май

Потсдамска конференция, юли

Консерваторите губят общите избори и Чърчил слиза от премиерския пост, юли

Край на Втората световна война, 2 септември

1946 Описва Желязната завеса в ключова реч във Фултън, Мисури, 5 март

Произнася речта "Съединените европейски щати" в Цюрих, 19 септември

1951 Торите печелят общите избори от 1951 г. и Чърчил се връща като министър-председател, 25 октомври

1953 Чърчил получава тежък инсулт, юни

1955 Оттегля се от поста министър-председател, 6 април

1961 Посещава САЩ за последен път на яхтата на Аристотел Онасис — "Кристина"

1963 Обявен за първия почетен гражданин на Съединените щати от Джон ф. Кенеди

1964 Отказва се от изборите за депутат от Удфорд, 15 октомври

1965 Умира точно седемдесет години след смъртта на баща си, 24 януари

Благодарности

Тази книга е плод на труда на моя страхотен редактор Рупърт Ланкастър от "Ходър". Преди няколко години той се свърза с управляващите наследството на Чърчил — Churchill Estate, с предложение да се отбележи 50-годишнината от смъртта на сър Уинстън. Оказа се, че хората от Churchill Estate също обмислят нещо подобно и че аз съм подходящ да го свърша, затова благодаря на Рупърт и Гордън Уайз и на всички останали от Churchill Estate и свързаните с него организации. Благодарност дължа, разбира се, на моя чудесен агент Наташа Феъруедър, както и на американския ми редактор Ребека Сейлтан за мъдрите съвети, благодарение на които Чърчил ще стане достояние на всички англоезични народи.

За мен беше чест да се трудя в "лозето на Чърчил", ако ми позволите да използвам тези хубави думи на Мартин Гилбърт — длъжен съм да отбележа и колко задължен се чувствам към всезнаещия д-р Алън Пакууд от "Архивите на Чърчил", който нямаше проблем да отговаря на обажданията ми и в най-неудобните моменти, докато води децата на плуване например, и който ме насочи къде да открия най-различни изумителни документи.

Благодаря за насоките, които получих от великолепния персонал и кураторите в Чартуел, сградата на Военния кабинет и двореца Бленхайм.

Андрю Робъртс ми даде два дълги и добре полети с алкохол урока на Хертфорд Стрийт № 5.

Дейвид Камерън направи чудеса, за да видя точните места на някои важни срещи през май 1940 г.

Никълъс Соумс и Силия Сандис от фамилията Чърчил много ми помогнаха с разговори за дядо си, а една от главите написах в дома на правнука на Чърчил, Хюго Диксън, в Гърция.

Преди всичко обаче тази книга нямаше да бъде написана без енергичната изследователска работа и насърчението на великия Уорън Доктър (или доктор Доктър, както го наричаме в нашето семейство) от Тенеси и Кеймбридж. Заедно с него обходихме и разгледахме всичко — от бункера на Чърчил и спалнята му до бивака, в който е бил през Първата световна война, като цялото това упражнение се превърна във вълнуващо и колоритно пътешествие благодарение на неизчерпаемите знания на Уорън.

Една прословута мисъл на Чърчил гласи: "Писането на книга е приключение. В началото е весело и забавно, като детска играчка. После книгата се превръща в любовница, сетне в господар, а накрая — в тиранин. При последната фаза, точно когато си готов да се примириш, че завинаги ще бъдеш роб, успяваш да убиеш чудовището и да го хвърлиш на публиката".

Това за робството е съвсем вярно. Затова искам специално да благодаря на моята съпруга Марина, задето издържа тиранина Чърчил, който изцяло беше заел нашата къща и непрекъснато искаше да му се обръща внимание, като някакъв огромен и изпълващ всяко пространство наемател. Искам да й благодаря и за чудесните предложения.

Благодарности от издателя

Авторът и издателите биха желали да изразят благодарност за подкрепата и съветите на архива на Чърчил в Чърчил Колидж, Кеймбридж, при подготовката и написването на тази книга, както и за достъпа, който любезно ни предоставиха от други важни организации, свързани с Чърчил.

Благодарим също на Сесилия Маккей за изследователската работа по фотоархива, както и на Натали Адамс и Сара Люъри за подкрепата при получаването на снимките от колекциите в Центъра "Архивите на Чърчил", а също и на Ричард Пайк от "Къртис Браун" за помощта с уреждането на авторските права.

Ако искате да научите повече за Уинстън Чърчил и организациите, които се грижат за живото му наследство, приканваме ви да посетите www.churchillcentral.com.

Можете ли да мислите като Чърчил?

Научете повече на адрес thinklikechurchill.com/book.

Библиография

Библиографията е изготвена от д-р Уорън Доктър, научен сътрудник в Кеймбриджкия университет, като обхваща не само творбите, които са цитирани или споменати в текста, но също и материали, които са проучвани при подготовката на книгата.

ОСНОВНИ ИЗТОЧНИЦИ

А. Непубликувани източници

I. Национален архив:

Cabinet papers (CAB)

Hansard: House of Commons Debates Prime Minister's papers (PREM)

II. Лични документи:

(Leo) Amery papers, Churchill College, Cambridge (AMEL)

(Julian) Amery papers, Churchill College, Cambridge (AMEJ) Broadwater Collection, Churchill College, Cambridge (BRDW) Chartwell Manuscripts, Churchill College, Cambridge (CHWL) (Clementine) Churchill papers, Churchill College, Cambridge (CSCT) (Lord Randolph) Churchill papers, Churchill College, Cambridge (RCHL) (Randolph) Churchill papers, Churchill College, Cambridge (RDCH) (Winston) Churchill papers, Churchill College, Cambridge (CHAR & CHUR)

Churchill Additional Collection, Churchill College, Cambridge (WCHL) (John) Colville papers, Churchill College, Cambridge (CLVL)

Б. Публикувани източници

Освен ако не е посочено друго, публикацията е излязла от печат в Лондон.

III. Основни творби от Уинстън Чърчил:

Churchill, Winston, A History of the English-Speaking Peoples, Vols I–IV (1956–1958)

— Amid These Storms: Thoughts and Adventures (New York, 1932)

— Great Contemporaries (1937)

— Ian Hamilton's March (1900)

— India-Speeches (1931)

— London to Ladysmith Via Pretoria (1900)

— Lord Randolph Churchill, Vols I–II (1906)

— Marlborough: His Life and Times, Vols I–IV (1933–1938)

— My African Journey (1908)

— My Early Life: A Roving Commission (1930)

— Painting as a Pastime (1948)

— Savrola: A Tale of Revolution in Laurania (1899)

— The River War: An Account of the Reconquest of the Sudan, Vols I–II (1899)

— World War II, Vols I–VI (1948–1953)

— The Story of the Malakand Field Force: An Episode of Frontier War (1898)

— The World Crisis Vols I–V (1923–1931)

IV. Официалната биография:

Churchill, Randolph S., Winston S. Churchill Vol. I: Youth

1875–1900 (1966)

Churchill, Randolph S., (ed.) Companion Volume I, Parts 1 and2 (1967)

— Winston S. Churchill Vol. II: Young Statesmen 1901–1914 (1967)

— (ed.), Companion Volume II, Parts 1, 2 and 3 (1969)

Gilbert, Martin, Winston S. Churchill Vol. Ill: 1914–1916 (1971)

Gilbert, Martin, (ed.) Companion Volume III, Parts 1 and 2 (1972)

— Winston S. Churchill Vol. IV: 1916–1922 (1975)

— (ed.), Companion Volume IV, Parts 1, 2 and 3 (1977)

— Winston S. Churchill Vol. \/; 1922–1939 (1976)

— (ed.), Companion Volume V, Parts 1, 2 and 3 (1979)

— Winston S. Churchill Vol. VI: Finest Hour 1939–1941 (1983)

— (ed.), Companion Volume VI: The Churchill War Papers, Parts 1, 2 and 3 (1993, 1995, 2000)

— Winston S. Churchill Vol. VII: The Road to Victory 1941–1945 (1986)

— Winston S. Churchill Vol. VIII: Never Despair 1945–1965 (1988)

V. Важни събрани съчинения:

Boyle, P., (ed.) The Churchill-Eisenhower Correspondence, 1953–1955 (Chapel Hill, 1984)

James, Robert R., (ed.) Winston S. Churchill: His Complete Speeches,

1897–1963, Vols 1–8 (1974)

Kimball, W., (ed.) Churchill and Roosevelt, the Complete Correspondence Vols 1–3 (Princeton, 1984)

Sand, G., (ed.) Defending the West: The Truman-Churchill Correspondence, 1945–1960 (Westport, 2004)

Soames, Mary, (ed.) Speaking For Themselves: The Private Letters of Sir Winston and Lady Churchill: The Personal Letters of Winston and Clementine Churchill (1999)

Woods, R, (ed.) Young Winston's Wars: The Original Despatches of Winston S. Churchill, War Correspondent, 1897–1900 (1972)

VI. Дневници, мемоари и монографии:

Ада Khan III, Memoirs of Ада Khan: World Enough and Time (1954) Asquith, Herbert, Memories and Reflections: The Earl of Oxford and Asquith, Vols I–II (1928)

Barnes, John, and Nicholson, David, (eds) The Diaries of Leo Amery Vol. I 1896–1929 (I980)

— The Empire At Bay: The Leo Amery Diaries Vol. I11929 — 1945: The Empire At Bay (1988)

Beaverbrook, Lord Maxwell, Politicians and the War (1928)

— The Decline and Fall of Lloyd George (1963)

Berman, Richard, The Mahdi of Allah [introduction by Churchill]

(London, 1931)

Bonham Carter, Violet, Winston Churchill as I Knew Him (1965) Bonham, Mark, and Pottle, Mark, (eds) Lantern Slides: The Diaries and Letters of Violet Bonham Carter, 1904–1914 (Phoenix, 1997)

Brock, Michael, and Eleanor, (eds) H.H. Asquith: Letters to Venetia Stanley (Oxford, 1982)

Butler, R.A., The Art of the Possible: The Memoirs of Lord Butler (1979) Campbell-Johnson, Alan, Mission with Mountbatten (1951)

Cantrell, Peter, (ed.) The Macmillan Diaries (2003)

Colville, Jock, The Fringes of Power: Downing Street Diaries

1939–1955 (1985)

— Action This Day — Working with Churchill (1968)

— The Churchillians (1981)

Ferrel, Robert, The Eisenhower Diaries (New York, 1981)

Haldane, J. Aylmer, How We Escaped from Pretoria (Edinburgh, 1900) Hamilton, Ian, Gallipoli Diary, Vols I–II (1920)

Hart-Davis, Duff, King's Counsellor: Abdication and War — The Diaries of Sir Alan Lascelles (2006)

Lloyd George, David, Memoirs of the Peace Conference, Vols I–II (New Haven, 1939)

Macmillan, Harold, War Diaries: Politics and War in the Mediterranean (1975)

— Autobiography, Vols I–VI (1966–1973)

Mayo, Katherine, Mother India (1927)

Moran, Lord, Winston Churchill: The Struggle for Survival (1966) Nicolson, Nigel, (ed.) Harold Nicolson: Diaries and Letters 1930–1939 (1966)

— Harold Nicolson: Diaries and Letters 1939–1945 (1970)

— Harold Nicolson: Diaries and Letters 1945–1962 (1971)

Pottle, Mark, (ed.) Champion Redoubtable: Diaries and Letters of Violet Bonham Carter, 1914–1945 (1998)

Roosevelt, Elliott, (with James Borough) An Untold Story: The Roosevelts of Hyde Park (1973)

— As He Saw It (1974)

Shuckburgh, Evelyn, Descent to the Suez: Foreign Office Diaries 1951

— 1956 (1987)

Thompson, Walter H., I was Churchill's Shadow (1951)

— Sixty Minutes With Winston Churchill (1953)

— Beside The Bulldog: The Intimate Memoirs of Churchill's Bodyguard (2003)

Weizmann, Chaim, Trial, and Error: The Autobiography of Chaim Weizmann (New York, 1949)

Williamson, Philip, and Baldwin, Edward (eds) Baldwin Papers: И Conservative Statesman (Cambridge, 2004)

ВТОРИЧНИ ИЗТОЧНИЦИ

Освен ако не е посочено друго, публикацията е излязла от печат в Лондон.

VII. Избрани съчинения, мемоари и монографии:

Addison, Paul, Churchill on the Home Front, 1900–1955 (1992)

— Churchill: The Unexpected Hero (2005)

Ansari, Humayun, The Making of the East London Mosque, 1910–1951 (2011)

Ball, Stuart, The Conservative Party and British Politics 1902–1951 (1995)

— Winston Churchill (2003)

— Parliament and Politics in the Age of Churchill and Attlee: The Headlam Diaries 1935–1951 (2004)

— (ed., with Anthony Seldon) Recovering Power: The Conservatives in Opposition Since 1867

Bennett, G.H., British Foreign Policy During The Curzon Period 1919

— 1924 (1995)

Brendon, Piers, Winston.Churchill (1984)

— The Decline and Fall of the British Empire, 1781–1997 (2010) Cannadine, David, Ornamentalism: How the British Saw Their Empire

(Oxford, 2002)

— (ed., with Roland Quinault), Winston Churchill in the Twenty-First Century (2004)

Catherwood, Christopher, Churchill's Folly: How Winston Churchill Created Modern Iraq (2004)

Charmley, John, Churchill: The End of Glory — A Political Biography (1994)

— Churchill's Grand Alliance 1940–1957 (1995)

— A History of Conservative Politics 1900–1996 (1996)

Cohen, Michael, Churchill and the Jews, 1900–1948 (1985)

Cowles, Virginia, Winston Churchill: The Era and The Man (1963) D'este, Carlo, Warlord: A Life of Churchill at War 1874–1945 (2008) Dockter, A.Warren, Winston Churchill and the Islamic World: Orientalism,

Empire and Diplomacy in the Middle East (2014)

Farmelo, Graham, Churchill's Bomb: A Hidden History of Science, War, and Politics (2013)

Fishman, Jack, My Darling Clementine: The Story of Lady Churchill (1963)

Fisk, Robert, The Great War For Civilisation: The Conquest of the Middle East (2005)

Foster, R.F., Lord Randolph Churchill: A Political Life (Oxford, 1981) Fromkin, David, A Peace to End All Peace: The Fall of the Ottoman Empire and the Creation of the Modern Middle East (New York, 1989)

Gilbert, Martin, Churchill's Political Philosophy (1981)

— Winston Churchill: The Wilderness Years (1981)

— World War II (1989)

— Churchill: A Life (1991)

— In Search of Churchill (1994)

— History of the Twentieth Century (2001)

— Churchill and America (2005)

— Churchill and the Jews (2007)

Hastings, Max, Finest Years: Churchill as Warlord: 1940–1945 (2009) Herman, Arthur, Gandhi, and Churchill: The Epic Rivalry that Destroyed an Empire and Forged Our Age (2008)

Higgins, Trumbull, Winston Churchill and the Dardanelles (1963)

Hyam, Ronald, Elgin, and Churchill at the Colonial Office 1905–1908: The Watershed of the Empire-Commonwealth (1968)

Irons, Roy, Churchill and the Mad Mullah of Somaliland: Betrayal and Redemption 1899–1921 (2013)

James, Lawrence, Churchill, and Empire: Portrait of an Imperialist (2013) James, Robert Rhodes, Lord Randolph Churchill (1959)

— Churchill: A Study in Failure, 1900–1939 (1981)

Jenkins, Roy, Churchill: A Biography (New York, 2001)

Karsh, Efraim, The Arab-Israeli Conflict. The Palestine 1948 War (Oxford, 2002)

Kennedy, Paul, Engineers of Victory: The Problem Solvers who Turned the Tide in the Second World War (2013)

Kumarasingham, Harshan, A Political Legacy of the British Empire: Power and the Parliamentary System in Post-Colonial India and Sri Lanka (2013)

Lloyd George, Robert, David, and Winston: How a Friendship Changed History (2005)

Louis, Wm Roger, (ed., with Robert Blake) Churchill: A Major New Assessment (1993)

Lovell, Mary S., The Churchills: A Family at the Heart of History (2011) Macmillan, Margaret, Peacemakers: Six Months that Changed the World (2002)

Manchester, William, The Last Lion: Winston Spencer Churchill: Visions of Glory 1874–1932 (New York, 1983)

— The Last Lion: Winston Spencer Churchill: Alone 1932–1940 (New York, 1988)

— (with Paul Reid) The Last Lion: Winston Spencer Churchill (New York, 2012)

Marder, Arthur, From Dreadnought to Scapa Flow, Vols I–IV (1965) de Mendelssohn, Peter, The Age of Churchill: Heritage and Adventure, 1874–1911 (1961)

Middlemas, Keith and Barnes, John, Baldwin: A Biography (1969) Mukerjee, Madhusree, Churchill's Secret War: The British Empire and the Ravaging of India during World War II (2011)

Muller, James, (ed.) Churchill as a Peacemaker (New York, 1997) Overy, Richard, Why the Allies Won (1997)

— The Battle of Britain: The Myth and the Reality (2002)

Ramsden, John, Man of the Century: Winston Churchill and Legend

since 1945 (2002)

Reid, Walter, Empire of Sand: How Britain Made the Middle East (2011) Reynolds, David, In Command of History: Churchill Fighting and Writing World War II (2004)

— From World War to Cold War: Churchill, Roosevelt and the International History of the 1940s (2006)

Roberts, Andrew, The Holy Fox: A Biography of Lord Halifax (1991)

— Eminent Churchillians (1994)

— Hitler and Churchill: Secrets of Leadership (2003)

— Masters and Commanders: How Roosevelt, Churchill, Marshall, and Alanbrooke Won the War in the West (2008)

Rose, Jonathan, The Literary Churchill: Author, Reader, Actor (2014) Rose, Norman, Churchill: An Unruly Life (1994)

Russell, Douglas, Winston Churchill — Soldier: The Military Life of a Gentleman at War (2005)

Seldon, Anthony, Churchill's Indian Summer: The Conservative Government 1951–1955 (1981)

Sheldon, Michael, Young Titan: The Making of Winston Churchill (2013) Taylor, A.J.P., (ed.) Churchill: Four Faces and the Man (1969)

Toye, Richard, Lloyd George, and Churchill: Rivals for Greatness (2007)

— Churchill's Empire: The World that Made Him and the World Не Made (2010)

— The Roar of the Lion: The Untold Story of Churchill's World War II Speeches (2013)

Walder, David, The Chanak Affair (1969)

Wallach, Janet, The Desert Queen: The Extraordinary Life of Gertrude Bell (1996)

Wilson, Jeremy, Lawrence of Arabia: The Authorized Biography of T.E. Lawrence (1989)

Wrigley, C.J. (ed.), Warfare, Diplomacy, and Politics: Essays in Honour ofA.JP. Taylor (1986)

— Winston Churchill: A Biographical Companion (Santa Barbara, 2002)

— A.J.P. Taylor: Radical Historian of Europe (2006)

— Churchill (2006)

Young, John, Winston Churchill's Last Campaign: Britain and the Cold War 1951–1955 (1996)

Текстове на снимки

ИЛЮСТРАЦИИ В ТЕКСТА

стр. 51

Писмо от Чърчил до майка му, 1890 г., фотография: CHAR-28-018-042 Ь. Архивни документи на сър Уинстън Чърчил (The Papers of Sir Winston Churchill), Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж. © Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, и от името на управителите на наследството на сър Уинстън Чърчил (Estate of Sir Winston.Churchill) и Тръста за архивите на сър Уинстън Чърчил (Sir Winston Churchill Archive Trust).

cmp. 60

(вляво) "Рандолф c призрака на Дизраели", карикатура от Тениъл (Tenniel), изданието Punch, 7 август 1886 г.; (вдясно) "Син и баща", карикатура от Е.Т. Reed, изобразяваща първата реч на Чърчил в Камарата на общините, 18 февруари 1901 г., с призрака на Рандолф зад него, от The Balfourian Parliament, 1900–1905, от Henry W. Lucy (Hodder & Stoughton, London, 1906).

cmp. 100

Сценарий за радиообръщение на Чърчил, 27 април 1941 г., фотография: CHAR 09/181В/180. Архивни документи на сър Уинстън Чърчил (The Papers of Sir Winston Churchill), Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж. © Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, от името на управителите на наследството на сър Уинстън Чърчил (Estate of Sir Winston Churchill) и Тръста за архивите на сър Уинстън Чърчил (Sir Winston Churchill Archive Trust).

cmp. 132

Писмо om Чърчил до Памела, графиня на Линтън, 12 август 1908 г., от частна колекция, фотография: Christie's Images / Bridgeman Images. © Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, и от името на управителите на наследството на сър Уинстън Чърчил (Estate of Sir Winston Churchill),

cmp. 188

Писмо от Чърчил до X. Дж. Уелс, 1 октомври 1916 г. фотография: С-238-7, Н. G. Wells Papers, благодарение на The Rare Book & Manuscript Library, University of Illinois at Urbana-Champaign. ©Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, от името на управителите на наследството на сър Уинстън Чърчил (Estate of Sir Winston Churchill) и Тръста за архивите на сър Уинстън Чърчил (Sir Winston Churchill Archive Trust),

cmp. 231

"Истината за Хитлер", статия от Чърчил, публикувана в The Strand Magazine, ноември 1935 г. фотография: CHAR 5/518А/34 рр 10–11. Архивни документи на сър Уинстън Чърчил (The Papers of Sir Winston Churchill), Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж. © Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, от името на управителите на наследството на сър Уинстън Чърчил (Estate of Sir Winston Churchill) и Тръста за архивите на сър Уинстън Чърчил (Sir Winston Churchill Archive Trust),

cmp. 258

Проект на Чърчил за т. нар. Commodity Dollar, фотография: WCHL 6/13, други събрани сбирки, свързани със сър Уинстън Чърчил (Other Deposited Collections Relating to Sir Winston Churchill), Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж. © Winston S. Churchill, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, семейство Чърчил,

стр. 270

Писмо от Джордж VI до Уинстън Чърчил, 2 юни 1944 г.

Фотография: CHAR 20/136/4. Архивни документи на сър Уинстън Чърчил (The Papers of Sir Winston Churchill), Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж. Private Crown Copyright, фотокопирани c разрешение на Къртис Браун, Лондон, от името на Тръста за архивите на сър Уинстън Чърчил (Sir Winston Churchill Archive Trust).

СПИСЪК НА ИЛЮСТРАЦИИТЕ

Всички изображения, описани по-долу, които са почерпани от сбирката "Броудуотър" (Broadwater Collection) в Център "Архивите на Чърчил" (Churchill Archives Centre), Чърчил Колидж, са възпроизведени с разрешението на Къртис Браун, Лондон, от името на Broadwater Collection.

Рубрика "Семейни фотографии"

Чърчил на 18 години, 1892 г.

Баща му Рандолф

Майка му Джени Джером

Лорд и лейди Рандолф в Япония по време на околосветското им пътешествие през 1894 г. Рандолф умира само месец след завръщането им в Англия, едва на 45-годишна възраст.

Уинстън (вдясно) и Джак на възраст 14 и 9 години заедно с майка си, 1889 г.

Заедно с майка му в Деня на Армадата, 29 юли 1912 г.

Рубрика "Опасни моменти"

(вляво горе) Пленник на бурите, Претория, ноември 1899 г.

(вдясно горе) Тази фотография е публикувана в книгата на Чърчил, озаглавена "Моето африканско пътешествие", издадена от Hodder and Stoughton през 1908 г.

Януари 1911 г. Обсадата на Сидни Стрийт. Секретарят му Еди Марш е застанал до Чърчил (и двамата са с цилиндри) заедно с полицаи и група шотландски гвардейци.

Заедно с френските войници в Нюпорт, Белгия, през 1916 г., близо до мястото на битката при Ипър.

Оглежда пораженията от попадението на германски бомби в Камарата на общините, 1941 г.

Рубрика "Човек на народа"

На среща преди частичните избори в Уестминстърското абатство, 19248. Кандидатира се като независим и губи от другия претендент само с 43 зласа.

На обиколка в Бристол след въздушно нападение на германците над града през април 1941 г. Заедно с него е съпругата му Клементин и американският посланик Джон Гилбърт Уинант.

Приема подарената му пура от лондонска работничка по време на посещение за повдигане на бойния дух заедно с австралийския министър на външните работи, д-р Еват, 1942 г.

Среща с преките избиратели: юли 1957 г., градинско парти на Консервативната асоциация в Снеърсбрук.

Рубрика "Мигове на разтуха"

Чърчил (вляво) по време на ежегодния мач по поло между Камарата на общините и Камарата на лордовете, 1925 г. Отборът на Чърчил от Камарата на общините побеждава с 6:2.

На плажа в Довил, 1922 г.

На почивка в Маракеш, февруари 1959 г.

Рубрика "Клеми"

(вляво горе) Щастливата двойка: Чърчил и Клементин през първата година от брака им.

(вдясно горе) Заедно с Клеми и дъщеря им Мери наблюдават летяща бомба, юни 1944 г.

По време на предизборната кампания, Читуел, май 1945 г.

Рубрика "Мъж с влияние"

(вляво горе) Заедно с принца на Уелс (по-късно крал Едуард VIII) на обедно парти в Камарата на общините, юни 1919 г.

(вдясно горе) С лорд Халифакс в Уайтхол, 29 март 1938 г., малко след като Хитлер е анексирал Австрия.

Премиер-министърът Станли Болдуин и Чърчил на Даунинг Стрийт № 10, 15 април 1929 г., денят, когато Чърчил представя своя пети и последен бюджет като финансов министър.

С Лойд Джордж, 1934 г.

15 юли 1945 г.: с президента на САЩ, Хари Труман, в Потсдам, по време на последната конференция със Сталин.

Рубрика "Великият оратор"

Април 1908 г. По време на кампания в избирателния си окръг, Северозападен Манчестър, Реч пред съюзническите войски на 1 юни 1943 г. в римския амфитеатър в Картаген.

Във вихъра на изказването по време на ежегодната конференция на Консервативната партия, 1948 г.

7 май 1948 г., след речта пред Конгреса на Европа в Хага, развълнуван от реакцията на аудиторията. От ляво надясно са лидерите на Европейското движение: Керстенс, Рамадие, Ретингер и Дьо Ружмон.

Рубрика "Наука и иновации"

Чърчил, един от пионерите на самолетния пилотаж. Инспектиране на танковия корпус, 1919 г.

Изпробва карабината "Томпсън" ("Томи") в Южна Англия — три месеца преди деня на Десанта в Нормандия.

Заедно с Алберт Айнщайн в Чартуел, 1939 г.

В централата за изследване на атомна енергия "Харуел", 1954 г.

Рубрика "Далеч от градския шум"

В кабинета си в извънградския дом на семейството, имението Чартуел в Кент, октомври 1939 г.

(вляво долу) Зидарят Уинстън Чърчил гради стена в Чартуел, 1928 г.

(Вдясно долу) Заедно със сър Антъни Идън в Чартуел в края на 40-те години на XX в.

Рубрика "Пътят към победата"

Заедно с ген. Монтгомъри (с баретата) при пресичането на р. Рейн с американски и съюзнически войници, 25 март 1945 г.

Чърчил маха на събралото се множество пред Уайтхол на 8 май 1945 г. — денят, в който съобщава пред нацията, че войната с Германия е спечелена.

Рубрика "Международна фигура"

Септември 1909 г., наблюдава маневри на германската армия като гост на кайзера, който имал "слабост към прекомерното театралничене".

Заедно с Клеми (вляво), Гертруд Бел (трета отляво) и Т. Е. Лорънс (четвърти отляво), "който не е в пълна хармония с нормалното", март 1921 г.

Заедно с премиера на Пенджаб, сър Сикандер Хаят Хан, наречен от него "галантен боец и истински държавник", и лорд Уейвъл, главнокомандващ армията на Индия, в Кайро през 1942 г.

8 юни 1943 г.: Щабът на Съюзническите сили в Северна Африка: (от ляво надясно) външният министър Антъни Идън, лорд Алънбрук, началникът на военновъздушните сили Тедър, адмирал сър Андрю Кънингам, генерал Александър, генерал Маршал, генерал Айзенхауер и генерал Монтгомъри.

Заедно със Сталин, Стария мечок, отбелязват 69-ия рожден ден на Чърчил в Техеран, ноември 1943 г.

С генерал Дьо Гол, "последния оцелял от славно войнстващо племе", когото той нарича също и Чудовището от Хампстед, в Париж, 11 ноември 1944 г.

Декември 1944 г., заедно с архиепископ Дамаскинос — "хитрия средновековен прелат", който играе ключова роля в опитите на Чърчил да спре комунизма в Гърция.

Заедно с крал Ибн Сауд, "боса на босовете" в Арабския свят, в "Гран отел дю Лак", близо до Кайро, февруари 1945 г.

(вляво горе) Заедно с генерал Пършинг на церемония в Лондон, юли 1919 г.

(вдясно горе) Май 1943 г., заедно с Рузвелт в околностите на "Шанзри Ла", вилата на американския президент.

Произнася реч на празник за американския Ден на благодарността в "Роял Албърт Хол" в Лондон, ноември 1944 г.

(вляво горе) С президента Труман на път за Фултън, Мисури, където предстои да произнесе знаменитата си реч за Желязната завеса, март 1946 г.

(вдясно горе) 12 март 1946 г., пред гроба на президента Рузвелт в Ню Йорк., Юни 1954 г.: с вицепрезидента Ричард Никсън във Вашингтон за разговори с президента Айзенхауер и държавния секретар Джон фостър Дълес.

Рубрика "Наследството"

1954 г., сър Антъни Идън подканя за овации след прощалната реч на Чърчил пред конференция на Консервативната партия. До Чърчил е застанала Клеми.

Клементин официално открива статуята на съпруга си в сградата на Камарата на общините, 1 декември 1969 г.

Бележки под линия

1

Висша държавна длъжност, "Пазител на малкия кралски печат". — Б. пр.

2

"Не може да мръдне от тоалетната", непреводима игра на думи. — Б. пр.

3

Превод на "Тигъра" от Теменуга Маринова. — Б. пр.

4

Огъстъс Уелби Пюджин е архитект и дизайнер, един от двамата основни създатели на Уестминстърския дворец. — Б. пр.

5

Линията "Мажино" (фр. Ligne Maginot) е система от укрепления, строени от 1929 до 1940 година по границата с Германия. Дължината й е близо 400 км. Носи името на френския военен министър ген. Андре Мажино. — Б. пр.

6

Жак Клузо е френски полицейски инспектор от комедия от 60-те години на XX в. — Б. пр.

7

Четвъртият по важност представител на властта във Великобритания; по времето, за което става дума, натоварен основно с отговорности за икономиката на страната. — Б. пр.

8

"Виновните" — Б. пр.

9

Букв. подчовек (нем.) — определение на нацистката пропаганда за "нисшите хора", към които нацистите причисляват и славяните. — Б. пр.

10

Така на Острова наричат изпратените от САЩ като военна помощ кораби. — Б. пр.

11

Едуард Гибън, известен английски историк, автор на 7-томна история на Древния Рим. — Б. пр.

12

"Чудната книга със смели дела", ред. Хари Голдинг, сборник приключенски истории, излязъл през 30-те години в Англия. — Б. пр.

13

От англ. "рее" — пишкам. — Б. пр.

14

И двете думи са със значение "освободени". — Б. пр.

15

Превод на Валери Петров. — Б. пр.

16

Никога в полето на човешкия конфликт / толкова много хора не са дължали / толкова много / на толкова малко воини. — Б. пр.

17

Това не е краят. / Това дори не е началото на края. / Но това е може би краят на началото. — Б. пр.

18

Женско движение, борещо се за избирателно право на жените в Англия. — Б. пр.

19

"Сърцата можеш да владееш само със спокойствие" (фр.). — Б. пр.

20

Кралят Слънце (от фр.). — Б. пр.

21

Непреводима игра на думи, chicken на английски означава едновременно "пиле" и "страхливец". — Б. пр.

22

Имелда Маркос е вдовица на бившия филипински диктатор Фердинанд Маркос, останала в историята с множеството скандали за корупция и огромната си колекция от над 2700 чифта обувки. — Б. прр.

23

Така се е подписвал — Уинстън Спенсър-Чърчил. — Б. р.

24

Английската дума е tank. — Б. пр.

25

Граничеща с вулгарното фраза, която свободно се превежда като "дерзайте нататък". — Б. пр.

26

"Стреляй, ако трябва, в таз посивяла глава, но спаси родното знаме", каза тя". — Б. пр.

27

Известен водещ на предаването "Топ Гиър" по Би Би Си. — Б. пр.

28

Най-низшата каста в традиционното индийско общество, наричани също "недокосваните" или "недосегаемите", тъй като, ако бъде докоснат от далит, представител на по-висшите касти се считал омърсен и трябвало да премине през специален ритуал за "пречистване". — Б. пр.

29

Фамилното име означава също "тюлен" на английски. — Б. пр.

30

Протестантска мисия в Южна Африка, където през 1879 г. по време на Англо-зулуската война стотина англичани удържат набезите на три-четири хиляди зулуси. — Б. р.

31

През 1520 г. в околността на Кале, Франция, се провежда знаменита среща "Полето на златната тъкан" между дворовете на френския крал Франсоа I и английския владетел Хенри VIII. Двете кралства излагат пищно богатствата си по време на събитието, чиято основна цел е да демонстрира пред света подобрените им взаимоотношения след англо-френския договор за ненападение от 1518 г. — Б. р.

32

Днешен Янгон, най-населеният град в Мианмар, столица на страната до 2005 г. — Б. р.

33

Препратка към Библията, Книга на пророк Захарин 3:3. — Б. пр.

34

Английски закон, който гарантира неприкосновеността на личността. — Б. пр.

35

Експозе, преглед (фр.). — Б. пр.

36

Все още политически некоректен. — Б. пр.

37

Отсъстващите винаги грешат. — Б. пр.

38

Четвърта книга Царства 4:13. — Б. пр.

39

Днешното летище "Кенеди". — Б. пр.

40

Думата indians на английски означава както "индийци", така и "индианци". — Б. пр.

Content

Борис Джонсън
Факторът Чърчил. Как един човек промени историята

Увод Кучето на име Чърчил

Глава първа Предложението на Хитлер

Глава втора Вселената без Чърчил

Глава трета Опърничавият

Главав четвърта Факторът Рандолф

Глава пета Няма дело твърде дръзко или твърде благородно

Глава шеста Великият диктуващ

Глава седма Той мобилизира английски език

Глава осма Истинско човешко сърце

Глава девета Мила моя Клементин

Глава десета Раждането на Джон Бул

Глава единадесета "Най-напредничавият политик на своята епоха"

Глава дванадесета Няма слава в клането

Глава тринадесета Ходещите кораби

Глава четиринадесета Мозъчният двигател с мощност 100 конски сили

Глава петнадесета Игра на рулетка с историята

Глава шестнадесета Ледена безпощадност

Глава седемнадесета Ухажването на Америка

Глава осемнадесета Гигантът на смаления остров

Глава деветнадесета Студената война и как той я спечели

Глава двадесета Чърчил европеецът

Глава двадесет и първа Един от бащите на Близкия Изток

Глава двадесет и втора Значението на неговото име днес

Глава двадесет и трета Факторът Чърчил

Хронология на събитията

Благодарности

Благодарности от издателя

Библиография

Текстове на снимки

Бележки под линия