Джейкъб Уайсбърг

Роналд Рейгън. В името на свободата

Предговор

Странно място е Фултън, щата Мисури, САЩ – в средата на нищото, а е дало на света едни от най-значимите знаци на политиката на XX век, особено за Европа.

Хари Труман тръгва от Мисури и след края на Втората световна война поканва в местния колеж Уинстън Чърчил. Речта на Чърчил през март 1946 г. е част от историята на света. Той призовава САЩ да спасят демокрацията в неруската част на Европа, води битката със Сталин и с болка обозначава Желязната завеса. Година по-късно Труман обявява плана

„Маршал“ за спасяване на Западна Европа.

В същия Фултън, Мисури, през 1952 г. един прохождащ политик произнася първата си знаменита реч – „Америка прекрасна“. Реч, от която тръгва политическата кариера на един от най-знаменитите американски президенти на ХХ век. Реч, която след повече от 30 години завършва с краткото: „В Америка пак е сутрин“. И докато говори за Америка, този президент конструира най-значимото положително събитие в историята на съвременна Европа. Години на упорит и тактически умен труд, докато се стигне до:

„Г-н Горбачов, отворете тази врата (Бранденбургската)!“

„Г-н Горбачов, съборете тази стена (Берлинската)!“

Дата: 12.06.1987 г.

В края на 1988 г. Горбачов се връща в САЩ, за да изнесе реч пред ООН. Там той обявява едностранно съкращаване на 500 000 души военен персонал и изтегляне на повечето съветски сили от Източна Германия, Чехословакия и Унгария. „Заплахата и употребата на сила повече не може и не трябва да бъде инструмент на външната политика“, заявява той. Това масово се тълкува като сигнал, че Съветският съюз няма да оказва намеса, за да запази Източна Европа под свой контрол. Речта потвърждава искреността на Горбачов.

Година по-късно СТЕНАТА падна, ЗАВЕСАТА се вдигна и ЕВРОПА отново е цяла.

Вече 30 години!

„Свободата не е никога по-далече от едно поколение от изчезване. Ние не я предаваме на децата ни чрез кръвта си. За нея трябва да се борим, да се бием, да я защитаваме и на тях трябва да предадем да правят същото.“

Този стожер на свободата се казва Роналд Рейгън!

Всъщност Рейгън има по-екзотичното мнение, че комбинация от натиск с военни, икономически и морални средства може да разруши съветската империя. Рейгън казва в предизборната си кампания през 1980 г., че иска да ги „принуди да седнат на масата за преговори“. „Те не могат да увеличат много военното си производство, защото вече са подложили народа си на гладна диета“, казва той през октомври 1981 г. „Ако им покажем воля и решителност да се впуснем в засилване на военните способности... те трябва да преценят дали искат да изпълним програма за разоръжаване, или искат да участват в надпревара във въоръжаването с нас.“ Той се надява да спре надпреварата в ядреното въоръжаване, като я ескалира до равнище, което Съветският съюз не може да си позволи. Преди СССР да покаже и най-малкия признак на отстъпчивост, той протяга маслинена клонка с другата си ръка. Когато Горбачов отвръща на тази комбинация от тактики, той приема идеята, че е възможно да има съветска трансформация. Чувствайки, че Горбачов се нуждае от помощ, за да продължи, Рейгън оказва лично подкрепа. Това са импровизации, но идеята им е да направят света по-безопасно място.

И така 8 години! Но какъв гигантски успех! И каква радост за Европа!

За голямата промяна трябва голяма визия и голяма вяра в свободата като ценност.

След „Достойни битки“ на Леон Панета, „Заветът на Чърчил“ от лорд Алън Уотсън, „Китай – събуждането на един гигант“ от Хенри Полсън и „Ангела Меркел“ от Матю Квортръп дойде време поредицата „Власт и отговорност“ да се насочи към един от нейните най-ярки символи. Има различни книги, посветени на Роналд Рейгън. Обърнахме се към най-класическата. Към официалната поредица от биографии на американските президенти. Джейкъб Уайсбърг е събрал максимално обективно, информативно и в сравнително малък обем живота на 40-ия американски президент.

Книгата ще ви преведе през перипетиите на живота му, но той е дар не само за него. Постигнатото от Рейгън изглежда невъзможно. Но с мечти, превърнати в кауза, и с невероятен стратегически талант, все повече отдалечавайки се от неговото време, образът му се издига все по-високо.

„Изследователите на съвременната ера са предприемачите, хората с визия, с кураж да поемат рискове и с достатъчна вяра да се изправят пред неизвестното. […] Ние сме свидетели на мощта на икономическата свобода, простираща се по света. […] Влезте в някоя класна стая и ще видите как на децата се преподава Декларацията за независимостта, че те са надарени от Създателя им с определени неотчуждаеми права, сред които са правото на живот, свобода и преследване на щастие, които никое правителство не може справедливо да отрече, гаранциите в Конституцията им за свободата на словото, свободата на сдружаването и свободата на религията… Но свободата е нещо повече от това: свободата е правото да задаваш въпроси и да променяш установения начин за правене на нещо. Тя е продължаващата революция на пазара. Тя е разбирането, което ни позволява да осъзнаем недостатъците и да потърсим решенията за тях. Тя е свободата да представиш идея, над която са се надсмели експертите и да гледаш как тя получава подкрепа сред хората. Тя е правото да постоянстваш, да мечтаеш, да следваш мечтата си или да останеш верен на себе си, дори да си единственият, който се съмнява. Свободата е разбирането, че никой отделен човек, никоя отделна власт няма монопол над истината, а всеки индивидуален живот е безкрайно ценен.“

Американското общество има нужда от чувство за сигурност и Рейгън му го дава. Думите му вдъхват увереност и кураж. Самият той излъчва самоувереност и достойнство. Трибуната е неговото място за правене на политика. Гласът му е овладян, интонацията съответства на силата на думите. Всичко в него показва твърдата му убеденост във всичко, което казва. А и никой не се съмнява в това, което той говори.

Макар че самият той гледа оптимистично и с вяра напред към бъдещето, стремейки се да предаде този оптимизъм и на нацията, Рейгън не се поколебава да очертава и не особено радостните реалности. Но нито за миг не се колебае и не показва съмнение, че има разумен изход, който е в полза на цялото човечество и който вече е толкова близко, колкото не е бил никога преди това.

Най-добрият лидер не е непременно онзи, който прави най-добрите неща. Той е човекът, който кара другите да правят най-добрите неща.

Някой някога е казал, че всяка форма на управление има една черта, характерна за нея, и че ако тази характеристика се изгуби, управлението пропада. При монархията това е привързаността и уважението към кралското семейство. Ако те се изгубят, монархът пада. При диктатурата е страхът. Ако хората престанат да се страхуват от диктатора, той ще изгуби властта си. При представително управление като нашето това са моралните добродетели. Ако добродетелите изчезнат, управлението пропада. Дали не избираме пътища, които са политически изгодни, но морално съмнителни? Дали всъщност не губим? И дали ние сега не сме се изгубили някъде по пътя?

Във вътрешнополитически план за Голямата стара партия годините на Рейгън представляват успех, произтичащ от обединението около лидер и послание.

Рейгън побеждава действащия президент Картър в изборите от 1980 г., като популярността му води и до спечелването на контрола в Сената от Републиканската партия – за първи път от 26 години. Администрацията му предприема много инициативи в националната политика като намаляване на данъците, намаляване на инфлацията, увеличаване на разходите за армията, увеличаване на националния дълг, временно разрешаване на проблемите на общественото осигуряване, реформиране на данъчните закони, увеличаване на разликата в благосъстоянието на отделните слоеве на населението, продължаване на дерегулацията на бизнеса, ориентиране на федералната съдебна система надясно чрез назначения във Върховния съд и на федерално ниво. Тежкият икономически спад за периода 1981–1982 г. е последван от икономически бум през 1983–1984 г. Преди всичко неговите поддръжници твърдят, че възстановява оптимизма в американското общество след безпокойството от началото на 1980 г. Във външната политика администрацията му става известна с изпускането на контрола по време на скандала „Иран-контри“ и нагнетяването на напрежението със Съветския съюз по време на Студената война. Рейгън е отдаден на идеологията на капитализма и антикомунизма и се счита за основна фигура за възникването на американското консервативно движение. Той е преизбран убедително по време на изборите от 1984 г. и напуска длъжността с още по-голяма популярност. Обявен от медиите за „Великия комуникатор“, той е толкова доминираща фигура, че десетилетието на 80-те години често бива наричано „Рейгъновите осемдесет“.

И не само в Америка. Светът на 80-те години е уникалният свят на Роналд Рейгън, Михаил Горбачов, Маргарет Тачър, Хелмут Кол, Франсоа Митеран, Лех Валенса, Вацлав Хавел.

80-те години затова са Светлината на ХХ век, защото е имало кой да свети.

И то как!

Свилен Спасов създател на поредицата „Власт и отговорност“ 10 април 2019 г.

Бележка на редактора

Президентът е централната фигура в американския политически строй. Това като че ли противоречи на намеренията на бащите основатели. Спомняйки си противния модел на британската монархия, те създават разделението на властите, за да „предотвратят упражняването на деспотична власт“, както казва след време съдията от Върховния съд на САЩ Луис Брандайс. Така разделят управлението на три клона, за които се твърди, че са равнопоставени и координирани – изпълнителна, законодателна и съдебна власт.

Но за система, основана върху тристранно разделение на властите, е присъща тенденцията към инертност и патови ситуации. Един от трите клона трябва да поеме инициативата, за да се задвижи системата. Само изпълнителният клон на властта е структурно способен да поеме тази инициатива. Основателите явно са усетили това, щом приемат твърдението на Александър Хамилтън в 70-ото есе от поредицата „Федералистът“, че „енергията в изпълнителната власт е водещо качество в определението за добро управление“. Така те предвиждат да има силен президент, но той да е поставен в също толкова силна система на отчетност, гарантирана от конституцията. (Понятието имперско президентство се появява през 70-те години на XX век и се отнася за ситуация, в която балансът между власт и отчетност е нарушен в полза на изпълнителната власт.)

Американската система на самоуправление следователно се фокусира върху президентската власт – „това жизненоважно място за действие в системата“, както казва Удроу Уилсън. Според Хенри Адамс, който е правнук и внук на президенти, както и най-блестящият американски историк, американският президент „прилича на командир на кораб в морето. Той трябва да хване кормило, да следва курс и да търси пристанище“. Следвайки избраните от тях курсове, мъжете в Белия дом (до момента, уви, са само мъже) предопределиха съдбата ни като нация.

Биографията е лесен начин за научаване на американската история – тя прави миналото по-човешко, по-живо, по-съкровено, по-достъпно, по-свързано с нас. Биографията ни напомня, че президентите не са свръхчовеци. Те също са човешки същества, тревожат се за решения, грижат се за съпруги и деца, вършат по няколко задачи наведнъж и са обикновени хора. Действително, както твърди американският мислител Ралф Уолдо Емерсън, „Няма история в чистия смисъл на думата; само биография“.

Президентите ни служат едновременно за вдъхновение и като предупреждение. Те дават и лоши, и добри примери. Нацията, е казал Върховният съд, „няма правото да очаква винаги да има мъдри и човечни управници, придържащи се искрено към принципите на конституцията. Злонамерени хора, жадни за власт, ненавиждащи свободата и презиращи закона, могат да заемат мястото, на което някога са били Вашингтон и Линкълн“.

Мъжете в Белия дом изразяват идеалите и ценностите, слабостите и недостатъците на избирателите, които ги изпращат там. Съвсем естествено е да искаме да знаем повече за добродетелите и пороците на хората, които избираме да ни управляват. Като узнаем повече за тях, ще узнаем и повече за себе си. Френският политически философ Жозеф дьо Местър е казал: „Всеки народ има правителството, което заслужава“.

Към началото на XXI век 42-ма мъже са стигнали до Овалния кабинет (Джордж У. Буш се брои за нашия 43-ти президент, тъй като Гроувър Кливланд, който изкарва два непоследователни мандата, се брои за двама). От тази редица президенти около дузина водят в класациите, правени периодично от историци и политолози. Какво означава велик президент?

Великите президенти притежават или са притежавани от визия за идеална Америка. Тяхната страст, когато поемат кормилото, е да насочат кораба в правилната посока към пристанището, до което искат да стигнат. Великите президенти имат и дълбока душевна връзка с нуждите, тревогите и мечтите на хората. „Не вярвам, че който и да било човек може да води този, който бездейства... под импулса от дълбоко съчувствие към този, когото води – съчувствие, предизвикано интуитивно от сърцето, а не от интелекта.“

Най-великите президенти в класациите на учените – Вашингтон, Линкълн и Франкин Рузвелт, са лидери, които са се сблъскали и са преодолели най-големите кризи на републиката. Кризата разширява възможностите пред президента за смели и съзидателни действия. Но тя не гарантира президентско величие. Кризата с отцепничеството по времето на Джеймс Бюканън или Голямата депресия по времето на Хърбърт Хувър не подтикват двамата президенти към креативно лидерство. Техните неадекватни действия за преодоляване на кризите позволяват Линкълн и вторият Рузвелт да изпъкнат и да се види колко различно историческо наследство оставят отделните личности. Дори при липсата на първостепенни кризи енергичните и убедителни президенти – Джеферсън, Джаксън, Джеймс К. Полк, Теодор Рузвелт, Хари Труман, Джон Ф. Кенеди, Роналд Рейгън, Джордж У. Буш – успяват да наложат собствените си приоритети върху страната.

Разнородните драматични събития, съпътствали мандатите на американските президенти, дават възможност да се разкажат редица увлекателни истории. Биографиите на американските президенти са хроника за мъдрост и безразсъдство, благородство и дребнавост, смелост и коварство, откровеност и лъжа, кавги и единодушие. Постоянният смут, витаещ около Белия дом, изважда на светло същината на американската демокрация.

Целта на поредицата „Американските президенти“ е да представи голямата панорама на началниците на изпълнителната ни власт в томове, които са достатъчно компактни за заетия читател, достатъчно разбираеми за студента, достатъчно авторитетни за учения. Всеки том предлага същината на характер и кариера. Надявам се, че описаните тук животи ще позволят на читателите да разберат какви капани и какви възможности има пред всеки президент и какви отговорности имат гражданите. Табелката с известния надпис на бюрото на Труман – „Твоя е отговорността“ – разказва само половината от историята. Гражданите не могат да избягат от отговорността, защото в крайна сметка тя е в тъмната стаичка на избирателната секция, а не на президентското бюро.

Артър Шлезингер-младши

Въведение

ОБГРАДЕН ОТ СТЕНА

ОТ СВЕТЛИНА

По-голямата част от редакцията на сп. „Нюзуик“ бе в отпуск в края на юли 1987 г. Това означаваше възможност за летния стажант да отрази пътуване извън града на президента. Спомням си как Том Дефранк, дългогодишният кореспондент на списанието в Белия дом, ми даде бързи наставления. Трябваше да летя в задната част на президентския самолет „Еър Форс 1“ и да пиша материали за по-голямата част от групата журналисти, пътуващи зад нас в друг самолет. Изпратиха ме, колкото и скъпо да струваше това, за да съм на мястото на събитието, ако по някаква случайност стане нещо лошо. Том ми каза, че в случай на покушение или инцидент трябва да пренебрегна инстинкта си да се втурна към телефона, а вместо това да остана наблизо и да запиша всяка подробност.

Посещението в Уисконсин бе последното пътуване на Рейгън, преди да замине на обичайната си 25-дневна ваканция в почивната си резиденция „Ранчо дел Сиело“ край Санта Барбара. Спомням си ясно части от деня – пристигането призори в базата на военновъздушните сили „Андрюс“, качването на борда преди пристигането на президента, разкоша на „Еър Форс 1“, достоен за един началник на изпълнителната власт. В кухнята имаше химикалки, тефтери и тестета с карти за игра, украсени с официалния печат на президента на Съединените щати. В банята имаше кошници с бонбони, тоалетни принадлежности и кутии цигари, които бяха на разположение за всички пътуващи на борда. Никой не си закопча колана при излитане. След като кацнахме, репортерите слязоха първи от задната врата на самолета, така че успяхме да видим как Рейгън слиза по стълбите от предната врата и как поздравява комитета по посрещането, преди да влезе в чакащата го кола и автоколоната му да потегли по затворените за движение магистрали, за да го отведе до мястото, където трябваше да произнесе речта си.

Първата му спирка беше фабрика за кухненски абсорбатори в Хартфорд, Уисконсин, където говори пред работниците. След това изнесе още две речи, една на официален обяд на „Ротари клуб“ и друга на митинг на открито в красивия град Порт Вашингтон, намиращ се на брега на езерото Мичиган. По пътя имаше знамена, плакати, балони и ликуващи хора. Рейгън заклейми в изказването си привържениците на големите разходи в Конгреса, които кръстосваха с него шпаги заради бюджета. На всяка спирка той рекламираше т.нар. от него икономически закон за правата, който беше препакетирана версия на неговия собствен списък с желания: поправка в конституцията за налагане на балансиран бюджет, право на президента да наложи частично вето върху законопроект и увеличаването на данъците да е възможно само ако за това гласува квалифицирано мнозинство в Конгреса. По-непосредствената политическа задача на пътуването бе да докаже, че на фона на драмата с изслушванията пред Конгреса по аферата „Иран-контри“ и трудностите с номинацията на Робърт Борк за Върховния съд той все още е значим лидер.

На дневен ред стоеше и по-големият въпрос за спояването на връзката на Рейгън с американския народ. Това бяха места от Средния запад, които той познаваше от дете. „Израснах в град с хора като вас, точно от другата страна на границата, в Илинойс“, припомни той на публиката. Той цитира бейзболиста Йоги Бера и актьора Уил Роджърс и каза един от антисъветските вицове, които знаеше. Заяви, че правителствените разходи са като трева, която расте между плочките на тротоара, давайки за пример система за обществен транспорт, която е толкова скъпа, че би било по-евтино да се купува на всеки пет години нова кола на хората, които я използват. (Не каза къде е този толкова скъпоструващ обществен транспорт.) Денят приключи с патриотичен митинг на градския площад в Порт Вашингтон, който бе напечен от следобедното слънце. „Америка е номер едно и така ще си остане!“, заяви президентът. Тридесет хиляди души скандираха „Рейгън, Рейгън“ и „Ю Ес Ей, Ю Ес Ей, Ю Ес Ей“. („Човек се чувства смирен, когато е приветстван с такава топлота и обич“, написа Рейгън в дневника си същата вечер.) От оградено пространство на самолетната писта репортерите се провикваха, за да попитат за Борк и „Иран-контри“, докато президентът се качваше по стълбите на „Еър Форс 1“. Той се обърна и помаха. Или избра да не ги чуе, или по-вероятно наистина не е могъл да ги чуе заради шума на двигателите. Прибра се у дома навреме за вечеря.

Върнах се със спомени и истории за разказване. Но това да прекарам ден около хора, които обичат Роналд Рейгън, единствено направи за мен по-трудно да разбера популярността му. Също като много мои колеги смятах Рейгън за безхаберен тъпанар с опростенчески възгледи за света и повърхностно разбиране на политиката. Няколко месеца по-рано той бе признал, че е озадачен от собствената си роля в размяната на оръжия срещу заложници. За всеки от предшествениците му такова признание щеше да се равнява на признаване на лъжа. Присъщото за Рейгън качество да присъства някъде само физически направи неговото объркване да изглежда правдоподобно и донякъде жалко. Той бе прекалено неясен за злодей, но несъмнено пораждаше срам.

Малцина от моите приятели в тези дни предричаха, че Рейгън ще бъде запомнен като добър президент, камо ли като велик. При все това именно този момент, в който Рейгън даде приноса си за края на Студената война, ще остане в историята като неговото единствено постижение. Месец по-рано той говори в Берлин и заяви: „Г-н Горбачов, съборете тази стена“. Неговите преговори със съветския лидер, които се провалиха в Рейкявик предната пролет, щяха да променят из основи динамиката на света, в който съм израснал: опасността от ядрено унищожение, комунистическата заплаха и вътрешната политика, изградена около тези заплахи.

През следващия четвърт век репутацията на Рейгън растеше непрестанно. Днес той е смятан за втория по важност президент през XX век след Франклин Д. Рузвелт, който е неговият политически герой. Техният контраст е съвсем очевиден. Там, където Рузвелт опитва да реши проблемите на страната чрез решителни действия на федерално равнище, Рейгън опитва да ги реши без участието на правителството. Рузвелт ни даде ерата на Новия курс; Рейгън сложи края ѝ и направи консерватизма водеща идеология на страната. Но със засилването на репутацията на Рейгън нарасна и мистерията около него. Как човек, който понякога не помнеше имената на служителите в кабинета си, успя да промени страната и света толкова много? Беше ли мисловната му неангажираност по някакъв начин част от неговия политически успех? Дали той пожъна успех, като изпълняваше ролята на президент по начин, по който само добре обучен актьор би могъл? Имаше ли той някакъв магически късмет?

Част от отговора на загадката се крие в общите лични качества, които имат Рейгън и Рузвелт, когото Оливър Уендъл Холмс-младши описва като човек с „второ качество интелект, но с първокачествен темперамент“. Рузвелт също е критикуван заради своята повърхностност и опростенчество, че представя сложни въпроси с анекдоти вместо с факти. Подобно на Рейгън, той често действа интуитивно, вместо да търси логика. Но и двамата мъже имат вроден оптимизъм, който им помага да нарисуват светло бъдеще в момент на повсеместен мрак. В основата на характерите и на двамата има чувство за хумор, което служи като мерило за тяхната земност. Също като Рузвелт, Рейгън успява да запази чувството си за хумор на фона на цялото бреме, което тегне върху президентските му плещи. „Наредил съм да ме будят винаги в случай на извънредна ситуация в страната – дори ако съм на заседание на кабинета“, шегуваше се той. Когато Рейгън посети Китай, той отиде в град Сиан, погледна хилядите статуи на воини в реален размер, изработени от теракота през III век пр.Хр., козирува рязко и каза: „Свободно“.

Донякъде изобщо не е трудно да бъде разбран Рейгън – той знаеше в какво вярва, говореше това, което мисли, и заявяваше ясно какво възнамерява да направи. Не го мъчеха тревожност или неувереност. Търсенето на нещо скрито под повърхността обикновено беше безрезултатно.

Едмънд Морис, биографът, който положи най-големи усилия да открие под вола теле, изпадна в задънена улица. Получил през втория мандат на Рейгън достъп, какъвто не е получавал никой от историците, писали за живота на американските президенти, Морис прекара четиринайсет години в опити да разгадае сфинкс. „Никой от околните му не го разбираше“, каза той в интервю, когато написаната от него биография на Рейгън бе публикувана през 1999 г. „Всеки човек, когото интервюирах, почти без изключение, в крайна сметка казваше: „Знаеш ли, никога не съм можел да го разбера“.“ Унилото заключение на Морис е, че Рейгън просто не е имал вътрешен свят.

Това, разбира се, са глупости. Всяко човешко същество има спомени, съмнения, желания, вътрешен монолог. Но може да се каже, че тази страна на Рейгън бе заровена толкова дълбоко, че малцина са имали някога достъп до нея. Близките му приятели са малко, ако въобще е имал. Той бе емоционално откъснат от четирите си деца, които, израствайки, изградиха различни възгледи относно демонстрираната от него отдалеченост. В книга, която публикува през 1989 г., Нанси Рейгън пише: „Около него има стена. Той ми позволява да се приближа повече от всеки друг, но на моменти дори аз чувствам тази бариера“.

Какво остава за тези, които още се опитват да разберат Роналд Рейгън? Докато пишех тази биография, търсех отговорите на три въпроса, на които смятам, че досега не е отговорено адекватно. Защо той преживя трансформацията от либерален демократ в консервативен републиканец? Каква роля всъщност изигра той за слагането на край на Студената война? И накрая, най-трудният за отгатване: защо той бе толкова психологически непроницаем? При отговарянето на тези въпроси обърнах специално внимание на думите му. Рейгън бе природен талант в писането и продуктивен автор. Неговите две автобиографии, стотиците му коментари по радиото, хилядите писма и речи, обемистите му записки в дневници и бележки не само ни казват какво е мислил, но и хвърлят повече светлина върху вътрешния му свят от която и да било творба, написана за него.

Първият спомен на Рейгън, написан през 1964 г., показва как способността да държиш реалността на една ръка разстояние действа като механизъм за справяне с проблеми и обуславя успеха. Той използва емоционалната си дистанцираност като механизъм за оцеляване, а след това я превръща в тайно оръжие. Усещането на Рейгън за уединение – качеството му да харесва хората, но да не се нуждае от тях емоционално – бе основна причина за неговата привлекателност като политик. То му позволи да излъчва топлота към широката общественост вместо към собствените си семейство, приятели и хора, с които работи. То захрани неговата идеология за американска идентичност, изградена на основата на индивидуализма и независимостта.

През 60-те години жителите на Лос Анджелис свикнаха с метео-рологично явление, известно като температурна инверсия. Прах и друга мръсотия оформяха одеяло от смог, който заставаше над зоните с ниска надморска височина. Тези предизвикани от човешка дейност ниски облаци скриваха синьото небе. Мъжът, избран за губернатор на Калифорния през 1966 г., приличаше малко на това явление – отблизо изглеждаше мрачен, но отдалече беше ясен и слънчев. Колкото повече се отдалечаваш, толкова по-топъл ставаше. Най-близките му хора не чувстваха, че той ги познава; много от тези, които нямаха нищо общо с него, чувстваха точно обратното. В душата на Рейгън понятията „конкретно“ и „общо“ бяха обърнати. Приятелите бяха нещо абстрактно за него. Абстракции като „бедните“ и „руснаците“ се изпълваха със значение само когато той ги вкарваше в истории за човешки същества.

Рейгън сам изрече това в радиокоментар през 1978 г., наречен „Гледане през прозорец“, в който описа как седи сам в хотелска стая в неназован град, наблюдавайки трафика в пиков час и мислейки си за всички хора, прибиращи се у дома си след работа. „Те не са „масите“, или както елитите биха ги нарекли – „обикновеният човек“. Те са много необикновени. Личности, всяка от които със свои собствени мечти и надежди, планове и проблеми, носители на скромния кураж, който кара цялата страна да се развива по-добре от кажи-речи всяко кътче на тази земя.“

Откъде идва температурната инверсия при Рейгън? Като се започне от училищния интернат, принуден да се мести от място на място заради алкохолизма на баща си, той желае да стане самостоятелен и самоуверен човек. Отричането и забравянето на неприятната действителност му позволяват да развие т.нар. от неговия хроникьор Лу Канън „оптимистично въображение“ как да вирее на фона на трудните условия на Голямата депресия. До известна степен той просто използва подхода на майка си към „слабостта“ на баща му, преструвайки се, че проблема го няма или не е толкова сериозен. Но тази мъглявина при Рейгън е предопределена както от емоционални, така и от физически фактори, включително силно късогледство и на по-късен етап влошен слух. „Мразя ги до ден днешен“, написа той в средата на 60-те за очилата си.

Тук обаче само отчасти става дума за суета. Рейгън предпочита картината да е неясна. В серия от вестникарски статии той пише от Холивуд за хората у дома в Айова и разказва за първите си филми. Описва колко комфортно се чувства, когато играе „заобиколен от стена от светлина“, която не му позволява да вижда никого друг. Това, по думите му, поражда „чувство на уединение, което напълно прогонваше всякаква нервност, която можеше да изпитам“. Много актьори обичат да се чувстват свързани с публиката; Рейгън вирееше благодарение на изолацията. Неговата жизнерадост и позитивни възгледи привличаха хората към него. Неговата отчужденост го държеше на разстояние. Емоционалната недостъпност на Рейгън бе причина за това жените, които той е обичал през първата част от живота си, да го напускат – първо годеницата му Маргарет Клийвър и първата му съпруга Джейн Уаймън, чието решение да го напусне го озадачава.

Рейгъновата Крепост на самотата бе също така начин да се справя с болката от отхвърлянето и разочарованието, включително разочарованието от себе си. В блажения втори брак с Нанси, която не настояваше за повече от това, което той може да предложи, неговата мъгла бе начин да запази идеалите си въпреки грешките си като баща и въпреки поведението на децата му, което не отговаряше на неговите идеали. Рейгън избра да вижда семейството си по хармоничния начин, по който му се искаше да изглежда, а не по начина, по който често изглеждаше в действителност.

В публичната сфера разсеяността на Рейгън е също толкова практична. Той си затваряше очите за моралните недостатъци на страната, която обича. Разфокусирането на погледа върху американската история бе начин да отблъсне атаките срещу нея през 60-те и да утвърди изконните ценности на нацията. Това, че не обръщаше внимание на смущаващата реалност, позволяваше на Рейгън да представя ясно и на висок глас своята версия за американската неповторимост, вярата си, че страната му е богоизбрана и имаща морално превъзходство. Рейгън откри, че неопределеността е и добра управленска техника. Задаваше най-общи указания и оставяше подробностите на други, така че си приписваше заслугите за свършената от други хора работа и смекчаваше вината си, когато плановете му удряха на камък. Не мисля, че Рейгън разстилаше мъглата си цинично, но мисля, че имаше значителен контрол върху нея, поне в по-ранните си години. Той можеше да изчезне в мъглата в трудни моменти и да се появи отново, когато условията са по-благоприятни. Има нещо особено мъчително в заболяването на Рейгън от алцхаймер. Той потъваше все по-дълбоко в умствения здрач, който беше най-голямата му защита срещу болезнените неща в живота.

1.ФАКТИ И ФАНТАЗИИ

Джон Едуард Рейгън, бащата на Роналд Рейгън, е роден през 1883 г. и е наричан Джак. Той е ирландски католик, което го прави „нещо като парий“ в техния протестантски град. Семейството се премества от ирландското графство Типърари в Западен Илинойс през 50-те години на XIX век и променя името си от О’Реган на Рейгън. Джак остава сирак на шестгодишна възраст, когато и двамата му родители умират от туберкулоза, а на 16 продава обувки в магазин във Фултън, Илинойс. Именно там развива умението си да разказва истории – „най-добрият разказвач, когото съм чувал“, както казва синът му – и пагубното увлечение по уискито.

Майката на Рейгън, Нел Клайд Уилсън Рейгън, е родена в намираща се недалеч оттам ферма. Роднините ѝ по бащина линия, семейство Уилсън, са шотландски протестанти, пристигнали в Илинойс, минавайки през Онтарио. След като баща ѝ бяга в Чикаго, Нел и шестимата ѝ по-големи братя и сестри са отгледани от родената им в Англия майка, която работи като домашна прислужница. Също като Джак, Нел не учи в гимназия. Двамата се женят през 1904 г. През 1908 г. Нел ражда първото им дете – Нийл. Второто, Роналд Уилсън Рейгън, е родено на 6 февруари 1911 г. в Тампико, Илинойс, в жилището над пекарната и бакалията, където баща му работи. Баща му казва, че приличал на дебел холандец и това му остава като траен прякор. Раждането е трудно за майката и докторът я съветва да няма повече деца.

Нийл е кръстен в католическа църква. Роналд не е. Има доказателства, че Нел преминава към католическата вяра в периода между ражданията на двамата ѝ синове. Кръстена е в църквата на „Учениците на Христос“ през 1910 г. и двамата ѝ синове като малки следват примера ѝ по свой собствен избор. „Учениците на Христос“ може да звучи на съвременния човек като някаква върла евангелистка секта, но това на практика е либерален от теологична гледна точка клон на по-голямата Християнска църква, която процъфтява в Средния запад преди и след Гражданската война. Последователите ѝ ценят високо разума и образованието, но спазват стриктен морален кодекс и са отявлени противници на алкохола. Кари Нейшън е неин последовател. Причини за преминаването на Нел към католическата вяра са както пиянстващият ѝ съпруг – ирландски католик, така и срещите с въздържатели в Тампико, на които ходи.

Първите театрални изяви на Холандеца са по сценарий на майка му. Това са постановки за обществото на въздържателите и са писани за нейната църква. Като нищо може да са били послания към Джак. Както си спомня Нийл, „понякога той не отваряше вратата с мрежата против насекоми, просто минаваше през нея“. Роналд си спомня положителните неща – че баща му е обичал обувки и е бил талантлив продавач, който може би е щял да има голям успех в някое друго време. Комбинацията от тежки икономически времена и алкохолизъм, казва той, е оставила баща му обезсърчен.

Джак търси ново начало и затова семейството не спира да се мести от град в град в Илинойс. Когато Холандеца е на три, те отиват в Чикаго, където баща му продава обувки в универсалния магазин „Феър“ на ул. „Стейт“, докато не бива арестуван за пиянство и буйства. Следва Гейлсбърг, мястото на един от дебатите между Линкълн и Дъглас, където Джак отново е уволнен заради пиенето си. Оттам семейство Рейгън се мести в Монмът, където Нел за малко не умира при грипната епидемия през 1918 г. След това отново опитват в Тампико, преди да се установят през 1920 г. в Диксън, където сменят пет жилища. Надеждите на Джак да има собствен магазин никога не се реализират. Нито пък се сдобива с къща, докато синът му не купува една за него и Нел в Холивуд през 1938 г.

До навършването на 10-годишна възраст Холандеца вече е сменил поне 10 жилища. Честите местения обясняват поне частично защо той е имал толкова малко приятели като дете. Брат му Нийл – наричан Мун, защото прилича на героя от комикси Мун Мълинс със сресаната си на среден път коса – смята, че Холандеца не е имал нужда от приятели. Нанси приписва липсата на близки приятели на затвореността на неговия баща. По неговите думи той просто обича да прекарва време сам – да се разхожда, да плува или да язди кон.

От 9- до 21-годишна възраст Рейгън живее в Диксън, на 100 мили западно от Чикаго. Това е домът на сърцето му, мястото, което остава в съзнанието му като пример за малък град в Америка. Основният поминък през 1920 г. в тази община с население от около 8000 души е млекодобивът. Той и брат му си спомнят детството по коренно различни начини. Нийл си спомня бедността – как са поделяли легло и как са яли „супа от кокали“ всяка седмица. Версията на Холандеца е „бяхме бедни, но не знаехме, че сме бедни“. Той се шегува с рецептата на майка си за „овес с месо“: колкото кайма имаш, комбинирана с колкото овес ти трябва, отгоре с грейви сос. Спомня си, че е било вкусно.

Разликата между братята е уловена в един от любимите анекдоти на Рейгън. Двойка отива на психиатър заради двамата си синове – единият краен песимист, а другият краен оптимист. Психиатърът завежда момчето песимист в стая, пълна с лъскави нови играчки. Момчето избухва в сълзи, сигурно, че играчките ще се счупят. Психиатърът завежда другото момче в стая, пълна с конски фъшкии. Момчето радостно започва да рине. „Какво си мислиш, че правиш?“, пита го психиатърът. „С всички тези фъшкии тук някъде трябва да има пони!“, отговаря момчето. Тази история може би напомня още по-конкретно на годината, в която няма коледни подаръци в къщата на Рейгънови, защото Джак изпива парите. Нийл си спомня това. Холандеца си спомня, че през тази година баща им е успял да изненада брат му с електрически влак играчка, който семейството не би могло да си позволи.

В най-ранните си спомени Рейгън описва детството си като „една от тези редки идилии от типа Том Сойер – Хък Фин“. Той си спомня как се е разхождал покрай преминаващата през Диксън река Рок и в горите в северозападната част на Илинойс. През зимата реката се превръща в „двеста ярда широка, безкрайно дълга и гладка като стъкло“ писта за кънки на лед. Номерът е да караш срещу вятъра и да използваш палтото си като платно, за да те тласка назад. Самостоятелните му занимания компенсират за бейзбола, който се оказва, че не може да играе заради зрението си. Късогледството на Холандеца е установено чак когато на около 13 години слага очилата на майка си. В книгата си той казва как тогава за пръв път е видял света фокусирано.

Друг начин за бягство от действителността е литературата. Холандеца е запален читател на Зейн Грей и Хорейшо Алджър. Книгите на Едгар Райс Бъроуз за Джон Картър събуждат у него интерес към научната фантастика. Роман от 1902 г. на име „Печатарят от Юдъл: История за Средния запад“ повлиява върху решението на Рейгън да бъде кръстен в църквата на майка си и му оставя достатъчно силно впечатление, за да си я спомни през 1981 г., когато от рубриката за кинокритика на в. „Ню Йорк Таймс“ го питат за книгите, които е чел в детството си. В книгата трудолюбивият главен герой спасява жена от живота на проститутка и след време бива избран в Конгреса. „Общо взето, като погледна назад, осъзнавам, че четенето е възпитало у мен трайна вяра в триумфа на доброто над злото – пише Рейгън. – Има герои, които живеят според стандартите на морала и честната игра.“

У дома става все по-трудно да не се обръща внимание на алкохолизма на баща му. Рейгън си спомня, че е бил на 11, когато за пръв път намира Джак припаднал на верандата на тяхната къща с подгизнала от топящ се сняг коса. Преди това майка му или по-големият му брат се справят с пиянските изпълнения на Джак. Въпреки желанието му да се скрие в стаята си и да се преструва, че нищо не е станало, Рейгън знае, че трябва да се справи с тази ситуация. „Сграбчих го за палтото. Отворих вратата, успях да го вкарам вътре и да го завлека до леглото“, пише той. Рейгън казва, че в този момент за пръв път е поел отговорност като възрастен човек. Случилото се е показателно за това как Рейгън се научава да се справя с нещастието, тъй като не казва на майка си и на брат си за инцидента.

В гимназия „Норт Диксън“ Холандеца е замечтано, вглъбено в себе си дете. „Обичах да си измислям скечове и да си ги играя сам“, пише той. В училище е председател на театралния клуб. Участието в училищните постановки, пише след време той, му помага да се справи с неувереността. Театралното повествование винаги е алтернатива на мъчителната действителност вкъщи. Мотото му в училищния албум е: „Животът е една голяма приятна песен, така че нека пуснем музиката“. То идва от написаната от него поема „Живот“, изразяваща възгледи, които не се променят много през следващите години. Първата строфа от нея гласи:

Чудя се защо е всичко това и защо

страдаме толкова, когато малките неща се объркат?

Правим от живота си борба,

а животът трябва да бъде песен.

Както поемата внушава, лъчезарността на Рейгън не е само вроден нрав, а е и избор да се отхвърли чувството на нещастие.

Неговият любим спорт е американският футбол, където доброто зрение не е чак от такава важност. Въпреки че е дребен в гимназията – висок е 5 фута и 3 инча (160 см) и тежи 108 фунта (49 кг), – успява да започне като защитник. Но развива доживотна клаустрофобия заради случаите, когато се оказва най-отдолу на скупчилите се един върху друг играчи при борба за топката. Холандеца показва отлични качества в плуването – спорт, в който зрението е от още по-малко значение. Той преминава курс по водно спасяване в Младежката християнска асоциация (YMCA), когато е на шестнайсет, и си намира лятна работа като спасител в „Лоуъл парк“, на четири мили северно от Диксън. Започва със заплата от 15 долара на седмица и спестява почти всеки цент за колеж.

Тази професия има някакъв местен чар и елемент на публична проява. „Знаете ли защо толкова ми допадаше? Защото бях единствен там горе, на спасителния пост. Той беше като сцена. Всеки трябваше да ме гледа“, казва той след време в интервю за сп. „Моушън Пикчър“. Река Рок, която преминава през Мисисипи, има опасни течения и на Холандеца често се налага да хвърля очилата си и да спасява хора. Понякога се налага да прави изкуствено дишане, за да върне някого в съзнание. По предложение на баща си той намира стар дънер, в който издълбава по една черта всеки път, когато спаси човек. В края на шестте лета на дънера има издълбани общо 77 черти. Спомня си, че никой никога не му е благодарил, нито го е възнаградил, че го е спасил, с изключение на един слепец. Повечето се чувстват твърде неловко да признаят, че са се нуждаели от помощ.

Гимназиалната любов на Холандеца е Маргарет Клийвър, известна като Мъгс, дъщеря на семейния свещеник в Християнската църква. Баща ѝ, Бенджамин Клийвър, в някои отношения е повече баща за него, отколкото Джак. Клийвър учи Рейгън да шофира, обяснява му нещата от живота и го вкарва в колежа „Юрика“ – малко учебно заведение под патронажа на „Учениците на Христос“, намиращо се на 90 мили южно от Диксън. Към него се насочва и Мъгс. „Юрика“ се е превърнал в колеж за хуманитарни науки с 220 студенти, отворен за жени и за чернокожи. Но той е църковна институция, в която е задъл-жително участието в богослужения, а алкохолът, пушенето, хазартът и танцуването са забранени. Четиристотинте долара, които Рейгън спестява от работата като спасител, не са достатъчни да се запише, но той получава спортна стипендия, която му стига да плати половината такса за обучение. Мие чинии, за да покрие остатъка.

Колежът също едва свързва двата края. Рейгън казва, че първият му политически опит е ролята, която изиграва в студентска стачка срещу орязването на учебния план в първата му година като колежанин. Интересното е как Рейгън си спомня този епизод 35 години по-късно, когато се готви да се кандидатира за губернатор на Калифорния и повдига въпроса за протестите в подкрепа на свободата на словото в университета „Бъркли“.

„Нашето не беше бунтарско горене на чучела, а сериозна, внимателно планирана и цялостно изградена програма от студентите, но с пълната подкрепа и одобрение от почти всеки преподавател в кампуса“, пише той. Както изтъква американският историк и журналист Гари Уилс, поведението на Рейгън е на някакъв вид питомен бунтовник: той поставя под въпрос не толкова самата власт, колкото се позовава на властта на общността срещу некачественото ръководство на непопулярния президент на „Юрика“.

По думите на Лу Канън: „Никакви спомени за стипендии не се натрапваха в спомените на Роналд Рейгън за колежанските му дни“. Рейгън влиза специалност английски език, но я напуска, когато му се налага да чете Джефри Чосър. След като се занимава малко с история, той избира за своя специалност икономика и социология. Изкарва слаби оценки, които оправдава като преднамерена стратегия, за да не свърши като учител по физкултура в някое малко училище. Това, което му помага да завърши, е способността му да наизустява. Брат му смята, че Рейгън има фотографска памет. Вечерта преди тест Холандеца сяда с учебника за един час и успява да го вземе.

Освен футбола, където основно седи на резервната скамейка, страстта на Рейгън е театърът. През първата му година в колежа семейство Клийвър го завежда в Рокфорд, за да гледа „Краят на пътуването“ – антивоенна постановка, в която действието се развива в британските окопи през Първата световна война. Драмата оказва голямо влияние върху впечатлителния млад мъж и го вдъхновява да стане актьор. Тя го кара известно време да се заявява като пацифист. Той изиграва две години по-късно ролята на капитан Станхоуп в интерпретация на постановката в „Юрика“. Едно от оцелелите до ден днешен произведения от младежките години на Рейгън е разказ, озаглавен „Паднал в боя“, написан в духа на постановката. Главният герой проклина един „свят толкова подреден, че веднъж на всяко поколение трябва да бъде окъпан в кръвта на млади хора като тези“. Рейгън изразява същите чувства, когато играе с Мъгс в пиеса на драматурга Една Сейнт Винсънт Милей на име „Ария да капо“. Тяхната интерпретация на антивоенната драма, написана в стихове, печели трето място на конкурса по театрално майсторство в Северозападния университет.

Холандеца е пламенен привърженик на Франклин Рузвелт, друга алтернатива на образа на баща. Семейството на Рейгън изпада в затруднения още преди идването на Голямата депресия. През 1929 г. магазинът за обувки в Диксън, на който Джак е управител, е закрит и той става пътуващ търговец. В крайна сметка намира работа в долнопробна верига магазини в покрайнините на Спрингфийлд, на 175 мили на юг от Диксън. Там Джак си хваща любовница, което увеличава вероятността от развод с Нел. На Нел се налага да работи като шивачка и Холандеца започва да изпраща вкъщи част от парите, които изкарва от миенето на чинии. През последната година на Холандеца в колежа Джак получава по куриер писмо навръх Бъдни вечер, в което е уведомен, че е уволнен. Новият курс донася на Джак облекчение под формата на работа под патронажа на Демократическата партия за Федералната служба за подпомагане при извънредни ситуации. Той е назначен да раздава ранна версия на купони за храна.

Рейгън се гордее и с това, че родителите му заклеймяват расизма. Джак не позволява на момчетата си да гледат киноепоса на Д. У. Грифит „Раждането на една нация“. „Става дума за ку-клукс-клан срещу цветнокожите хора“, са били думите на баща му по спомените на Рейгън. „Проклет да съм, ако някой от това семейство отиде да го гледа.“ Веднъж, когато двама негови чернокожи съотборници от колежанския му футболен тим не са допуснати да се настанят в хотел, Холандеца ги подслонява в дома си. Друга история, която обича да разказва, е за служител в хотел, който се хвалел на баща му, че в хотела не се допускат евреи. Джак му отвръща, че е католик и че ако някой отхвърля евреи, католиците няма да останат по-назад и в крайна сметка остава да спи в колата си. Единственият път, когато Холандеца удря с юмрук някого, е през 1943 г., когато пиян мъж отправя антисемитска реплика. Единственият път, в който напуска разгневен сцената, е на конгрес на чернокожи републиканци през 1966 г., когато усеща, че противников кандидат го обвинява в расизъм.

Рейгън се сгодява за Маргарет Клийвър, когато завършват колежа през 1932 г. Но Мъгс, която в академично отношение е сред най-успешните студенти в своята специалност, иска повече приключения в живота си. Колкото и да си пада по Холандеца, си мисли, че той не се интересува от широкия свят. В неговата жизнерадост съзира липса на амбиция. След завършването заминава на пътешествие в Европа и среща друг мъж във Франция. През 1934 г. тя връща на Рейгън годежния пръстен и подарената ѝ от него значка от братството, в което е членувал в колежа. Той обяснява раздялата им най-общо: „Животите ни тръгнаха по различни пътища. Установихме, че вододелът преди и след 21 е истина, че хората често са различни – пише той. – По-точно нашата любов и цялостната ни връзка не издържаха изпитанието на порастването.“

Дълги години по-късно Клийвър посочва по-конкретен проблем: „Той беше неспособен да разграничава факта от фантазията“.

2.ПОДПИШИ, ПРЕДИ ДА РАЗМИСЛЯТ

След колежа Рейгън решава да опита да направи кариера в радиото. Отива на стоп до Чикаго, където е посъветван да си пробва късмета у дома. Късметът му се усмихва на прослушване за коментатор на футболните мачове на Айовския университет по радио WOC в Девън-порт. Името на радиото е абревиатура от „Свят на хиропрактика“, тъй като то е част от местно училище по хиропрактика, чийто ексцентричен собственик има „световноизвестна колекция от гръбнаци“, плюшен санбернар под пианото и лиценз, получен през първите години от създаването на радиото. Способността на Рейгън да импровизира в комбинация с глас със силно присъствие впечатлява управителя на радиостанцията Пийт Макартър. В началото на 1933 г. Макартър го назначава за щатен радиоводещ със заплата от сто долара на месец. След като WOC се слива с WHO, по-влиятелна радиостанция, базирана в Де Мойн, Рейгън започва да печели по двеста долара на месец като водещ на спортно предаване в по-голям град. Гласът му вече се чува из целия Среден запад.

Качеството на този глас, топъл и успокояващ, дълбок, но не дрезгав, създава впечатлението, че Рейгън е роден за радиоводещ. Бидейки от централната част на страната, той не е обременен с никакъв отчетлив регионален акцент. Научава, че за да звучи спонтанен, трябва да запомня наизуст началния абзац от сценария. Но мисленето му на разказвач и гласовият му тембър са факторите, които му носят ранните успехи в кариерата. Рейгън, подобно на баща си и брат си, умее да разказва истории и знае как да пресъздаде с думи мястото на действие и героите. Той може също така да създава импресии. Имитира пародийно пред колегите си от радиото серията от радиообръщения на президента Рузвелт, известни като „Речи около камината“.

Най-важната му работа в радиото е „пресъздаването“ на над 600 мача на бейзболния отбор „Чикаго Къбс“, изиграни в рамките на четири сезона, за чийто развой получава в реално време информация по телеграф от стадиона „Ригли Фийлд“ и от терените, на които „Къбс“ играят като гости. Описва работата си като „визуализатор“, чиято цел е да онагледи нещо, което не вижда, за аудитория, която също не го вижда. Нарича го „рисуване на картина с думи“. Описва времето, израженията на лицата на играчите, реакциите на публиката. Това, че си ги измисля, не значи непременно, че казаното от него е невярно. Джийн Тесдъл, която е гадже на Рейгън в продължение на година, разказва след време на дъщеря си как Рейгън, унесен във въображението си, се е въртял в кабината си, сякаш се е намирал на игрището. Любимата му история е за случай, в който връзката се губи по време на мач между „Къбс“ и „Сейнт Луис Кардиналс“, когато топката е трябвало да хвърля Дизи Дийн. Рейгън импровизира в продължение на двадесет минути, преди връзката най-сетне да се възстанови.

Нещата за Рейгън се развиват добре, по-добре, отколкото за страната му. Той е местна знаменитост, светска личност, кара кафяв „Наш“ кабриолет и излиза с най-красивите жени. Някои води на плуване или на езда във Форт Де Мойн, където се присъединява към американския кавалерийски резерв, за да ползва конюшните. Но Рейгън далеч не е екстравагантен или плейбой. Безгрижната му скромност кара всички да го харесват. Той е добър син и брат, изпраща у дома една трета от заплатата си и помага с пари на Нийл да завърши колеж, след което му намира работа в станцията в Девънпорт.

Мечтата му е киното. Планът, който изготвя през 1936 г., е да уреди да бъде изпратен от радиото да отразява „Къбс“ на пролетния им тренировъчен лагер на остров Санта Каталина край Лос Анджелис и да използва свободното си време да почука на вратите на няколко студия. Джой Ходж, бивша служителка на радиото, която впоследствие става певица в музикална банда, урежда на Рейгън среща със своя агент Джордж Уорд. Уорд го изпробва как стои на екран в „Уорнър Брадърс“, но не успява да го убеди да изчака Джак Уорнър да даде становище. Рейгън си събира нещата и се връща в Де Мойн. Това, че го играе недостъпен, се оказва находчива стратегия. Уорд скоро му изпраща телеграма с оферта от Уорнър за договор с начална заплата двеста долара на седмица. ПОДПИШИ, ПРЕДИ ДА РАЗМИСЛЯТ, отговаря Рейгън.

„Уорнър Брадърс“, където Рейгън остава 15 години и участва в 41 филма, разчита повече на неговия глас, отколкото на тялото му. В първите две ленти, в които се появява през 1937 г. – „Любовта е във въздуха“ и „Хотел Холивуд“, той играе радиоводещ. Големият му пробив е филмът на режисьора Бъсби Бъркли „Хотел Холивуд“. В него се разказва за популярното шоу по радиото на Луела Парсънс, влиятелна фигура в развлекателната индустрия, чиято дневна хроника с клюки е публикувана във вестниците на медийната група „Хърст“. На снимачната площадка Рейгън открива, че с Парсънс го свързва нещо лично: тя също е от Диксън. Оттам насетне тя става негов застъпник в кариерното развитие.

След като приключва кратката му връзка с втората му годеница, актриса на име Айла Роудс, Рейгън започва да се среща с Джейн Уаймън, която участва с него във филма „Кръвни братя“. Парсънс става силен поддръжник на тяхната връзка. След като става известно, че са сгодени, тя кани Рейгън и Уаймън на национално промоционално турне, наречено „Холивудски звезди от 1940 г. на парад“. Проявата, която поначало трябва да даде трибуна на изгряващи холивудски звезди, е също така възхвала на влиянието на Парсънс. „О, Луела, няма ли да ме споменеш. Искам да бъда звезда в Холивуд“, пеят актьорите в ритъма на песента „О,Сузана“.

Рейгън е уравновесен и добродушен, докато Уаймън е несигурна и импулсивна. Когато среща Рейгън на 21-годишна възраст, тя вече се развежда за втори път, а ѝ предстоят още три развода. По нищо не личи да е казала на новия си съпруг за непризнатия си първи брак с Юджийн Уаймън, сключен, когато тя е била на 16, макар че сигурно е било трудно дори за нелюбопитния Рейгън да не се зачуди защо тя не използва фамилията на родителите си Мейфийлд. Парсънс и отделът за връзки с обществеността на „Уорнър Брадърс“ също така замитат под килима историята с краткия ѝ втори брак с бизнесмен на средна възраст от Ню Орлиънс. Младите звезди се женят през 1940 г. пред свещеник от църквата, към която принадлежи Рейгън, а Парсънс е домакин на приема. Дъщеря им Морийн, родена през следващата година, я нарича леля Лоли.

Друго предимство на Холивуд е връзката, която Рейгън изгражда с Лю Уосърман, който бързо се превръща в най-влиятелния агент във филмовия бизнес. Подобно на отношенията си с Луела Парсънс и Джак Уорнър, Рейгън бързо се сприятелява с Уосърман и двамата имат далеч по-близки от традиционните делови отношения. Резултатът е, че в рамките на една година, откакто идва от Айова, Рейгън, приятен актьор с неголям талант и ограничен сексапил, има вече зад гърба си трима от най-влиятелните хора в Холивуд. Както при следващите си успехи, той гледа на връзката си с този кръг от покровители просто като на някакъв късмет, вместо да я възприема като нещо, което сам е изградил. Това простодушие е един от факторите, с които спечелва симпатиите на такива могъщи благодетели.

С помощта на фирмата на Уосърман – Ем Си Ей, той бързо става популярно лице във филмите от „категория Б“ – по-слабата продукция от два филма, излъчени в киносалона един след друг на цената на един. Той играе комични роли и такива за приключенията на герои, каквито си е представял като дете, за детска аудитория. Тези ленти, създавани от друго звено на „Уорнър Брадърс“, се заснемат за няколко седмици като продукти на конвейер. „Не искаха да са добри, искаха ги за четвъртък“, обича да казва той. Рейгън, наричан „Ерол Флин на Б-тата“, е идеален конвейерен актьор, умеещ да влиза в различни роли, и е надежден. Той се появява в десет филма през 1938 г. и в още седем през 1939 година. До 1941 г. получава повече писма от фенове от която и да било звезда в Холивуд, като изключим самия Флин.

В четирите филма от поредицата „Брас Банкрофт“ Рейгън играе смел федерален агент, борещ се срещу фалшификатори, шпиони и саботьори. Ленти като „Таен агент във въздуха“ са отражение на позицията на „Уорнър Брадърс“ в подкрепа на интервенционализма. Тя става обект на разследване, което Сенатът започва няколко месеца преди Пърл Харбър, по подозрение в „подстрекателство към война“ и „военна пропаганда“. Един от обектите на разследването е филмът „Международна ескадрила“, в който Рейгъновият герой, пилот от Кралските военновъздушни сили, жертва живота си. Друга продукция от 1940 г., на име „Убиец в небето“, e последният от серията филми „Брас Банкрофт“. Там Рейгън е агент под прикритие, който опитва да спре германски шпиони, искащи да саботират изпробването на тайно американско оръжие, можещо да сваля самолети в небето в радиус от четири мили. „То не само че прави Съединените щати непобедими във война, но и по този начин гарантирано ще стане най-големият гарант за световен мир, откриван някога“, казва героят му.

Рейгън вярва в способностите си като актьор. Не желае кариерата му да бъде опетнена, както става многократно, след като той влиза в политиката. Същевременно Рейгън има реалистична представа докъде се простират възможностите му. Иска по-драматични роли в уестърни, но признава, че основният му актив е „средното равнище“. „Името ми е г-н Норма“, е цитиран да казва Рейгън в сп. „Фотоплей“. Той е въплъщение на обикновения човек, което значи, че всеки може да се отъждестви с него.

Рейгън получава първата си роля във филм от „категория А“ през 1940 г., когато изиграва футболиста Джордж Гип във филма „Кнут Рокни – истински американец“. Скромният атлетичен герой, самоуверен и деен мъж, олицетворение на американския идеал за лидерство, става другото „Аз“ на Рейгън. На смъртния си одър атлетът казва на треньора си Кнут Рокни, че когато отборът изпадне в затруднение някой ден, той трябва да мобилизира играчите си, като им каже: „Нека победим за Гипър“. Любимата реплика на Рейгън е класическа холивудска измислица, тъй като никой не е наричал така истинския Гип, и призивът на футболния герой, отправен на смъртното му легло, вероятно е измислица на Рокни. Но за Рейгън митът е изражение на една по-дълбока истина за обединението около кауза и за това да се проявява упоритост, дори когато шансовете за успех са малки. Друга реплика от филма е още по-вярна за актьора, играещ ролята: „Не обичам хората да се приближават твърде много до мен“, казва в един момент Гип на съпругата на треньора.

Следва върховият период от актьорската кариерата на Рейгън: „Пътят към Санта Фе“, в който играе заедно с Ерол Флин, и „Платена танцьорка“, където с Ан Шеридан са в главните роли. Най-добрата му роля е в „Кингс Роу“, адаптация на потресаващ бестселър за живота в малко градче в края на века. Въпреки че историята до голяма степен е преработена за екрана, правенето на филм по роман, в който се разказва за кръвосмешение, хомосексуализъм и евтаназия, е предизвикателство към етичния кодекс на американската кинематографска асоциация. Рейгън е в ролята на Дрейк Макхю, млад плейбой, чиито крака са ампутирани от садистичен лекар за наказание, че е имал романтична връзка с дъщеря му. Когато персонажът на Рейгън се събужда в непознато легло след операцията, плувнал в пот и дезориентиран, той изкрещява: „Къде е останалата част от мен?“. В книгата си от 1965 г., носеща същото заглавие, Рейгън си спомня това като рядък момент на емоционално сливане с героя, който играе. „Кингс Роу“ е номиниран за „Оскар“ и помага на Рейгън да се превърне в легитимна звезда. През 1941 г., дори преди премиерата на филма, доброто му представяне позволява на Лю Уосърман да договори седемгодишен договор за него на стойност един милион долара, което се случва за пръв път в индустрията.

Статията на Рейгън във „Фотоплей“ от 1942 г. предоставя възможност да се види как той гледа на себе си като актьор във върховия период на кариерата си.

„Още от самото начало, във филмите от „категория Б“, в които започнах, през четирите години, в които играх незначителни роли (наричаха ме „Ерол Флин за бедния човек“, бях сигурен, че това е правилното нещо за мен. Знаех, че ще стигна върха, ако продължа да работя и да уча... Благодарение на някои добри съвети от човек на име Пат О’Брайън играх в тези филми, сякаш играя в „категория А“. Виждате, че шефът гони резултати. Ако си изиграя ролята небрежно, защото се съмнявам в значимостта ѝ, никой няма да напише в субтитри обяснение, че Роналд Рейгън не е смятал ролята си за важна и затова не е дал много от себе си.“

В същата статия Рейгън посочва политиката наред със спорта и театралното изкуство като свои основни интереси. Години по-късно той казва, че по това време във вените му е текла кръв на либерал и че не е бил „остър“ към комунистите.

Като втори лейтенант от резерва в кавалерията още от времето, когато живее в Де Мойн, Рейгън получава повиквателна много преди Пърл Харбър. Джак Уорнър му издейства отлагане на военната служба в началото на 1941 г., казвайки, че Рейгън е нужен за завършването на филма „Кингс Роу“. Съвет от Уосърман и лобиране от страна на главния юрист на „Уорнър Брадърс“ помагат за получаването на още две отсрочки. Но през март 1942 г. Рейгън най-сетне постъпва на военна служба. Заради слабото си зрение той може да бъде взет само за „ограничена служба“ и с още малко ходатайства скоро започва да служи при Джак Уорнър, който става подполковник в новооснованото Първо филмово поделение към военновъздушните сили. Рейгън е разквартируван във Форт Роуч, бившите студия „Хал Роуч“ в Кълвър Сити, където той играе или озвучава филми, използвани за вербуване, обучение или за пиар. Никога не е изпращан зад граница.

До момента, в който Рейгън е освободен от военна служба през септември 1945 г., кариерата му губи инерцията си. Сред хората, които го изпреварват в кариерното развитие, е съпругата му, чиято първа сериозна роля е в „Изгубеният уикенд“, драма на режисьора Били Уайлдър, в която се разказва за алкохолизъм. Част от проблема за Рейгън е, че започва много да подбира ролите си. Иска да е част от актьорския състав на приключенски драми, в които се развива темата за твърдия индивидуализъм, или както казва в радиопредаването на Луела Парсънс: „принципите, по които се ръководи Америка; основоположническият дух, спортсменството, здравето и куражът“. Уорнър обаче не вижда в него втори Джон Уейн. Студиото предпочита Рейгън да има главни роли в романтични и комедийни филми. Заради периодичните му възражения компанията му дава роли в серия от филми, вариращи от посредствени до ужасни. „С ролите, които изпълнявах, можех да се обадя по телефона по време на снимките и нямаше да има никаква разлика“, възмущава се той в едно интервю. В друго се оплаква, че ако филмовата компания „изобщо някога склонеше да ме пусне в уестърн, винаги ми даваха роля на адвокат от Изтока“.

3.ЕДИНСТВЕНИЯТ ГЛАС НА ИСТИНСКИТЕ ЛИБЕРАЛИ

Следвоенните години са белязани от работнически брожения в цялата страна. В Холивуд битките започват още преди края на Втората световна война с ожесточени сблъсъци пред входовете на големите студия и продължават до 1949 г. Основният конфликт е между два профсъюза – Международният алианс на театралните и сценичните служители (МАТСС) и Конференцията на студийните профсъюзи (КСП). МАТСС има в историята си корупционни афери и периоди, в които попада под контрола на членската си маса, но студията се страхуват от алианса, тъй като в него членуват кинооператори и заради това той има възможността да затвори кината. По-малката КСП е управлявана от бивш боксьор на име Хърбърт Сорел, който е обвиняван, че е комунист.

В момент, когато кариерата на Рейгън започва да буксува, той е въвлечен в битката като член на управителния съвет на собствения си профсъюз, Гилдията на филмовите актьори (ГФА). Подобно на много от колегите си, Рейгън иска Американската федерация на труда (АФТ) да се намеси като арбитър в спора. Когато АФТ отказва да го направи, ГФА обявява неутралитет, но на практика заема страната на МАТСС и на студията срещу КСП. Решението на ГФА да измени на стачката на КСП през септември 1946 г., за което Рейгън се застъпва, довежда до най-ожесточените насилствени прояви, които Холивуд е виждал. Налага се актьори да влизат в студиото на „Уорнър“ през отходни канали или да лежат на пода на автобус, за да избегнат летящи камъни и бутилки. Рейгън снима сцена на плажа за романтична драма, когато е извикан да отговори на обаждане от уличен телефон. Анонимен глас го предупреждава, че ако продължи да призовава членовете на ГФА да провалят стачката, ще наеме хора да обезобразят лицето му с киселина. По съвет на началника на охраната на студиото той започва да носи огнестрелно оръжие.

След митинг на стадиона „Холивуд Лиджън“, на който Рейгън произнася убедителна реч, членовете на ГФА гласуват през декември 1946 г. против стачката на КСП в съотношение десет към едно. Въпреки че вълненията продължават и през следващата година, решението на ГФА да не участва в стачката означава поражение за КСП. Лидерските качества, с които Рейгън помага да се избегне спиране на работата и на доходите, го правят популярен сред колегите му актьори, които няколко месеца по-късно предпочитат него пред Джийн Кели и Джордж Мърфи за председателския пост в профсъюза и го преизбират пет пъти до оттеглянето му през 1953 г. Противопоставянето срещу стачката го прави също толкова непопулярен сред известните членове на Гилдията на сценаристите, които симпатизират на КСП. Позицията на Рейгън води до решително скъсване с левицата в Холивуд, която се настройва враждебно срещу него, наричайки го стачкоизменник, фашист и марионетка на студията.

Същевременно Рейгън вижда как комунисти опитват да превземат либералните организации, в които той е активен член, включително Комитета на американските ветерани, Холивудския комитет на независимите граждани за изкуства, науки и професии, известен като ХКНГИНП. Битката в ХКНГИНП е паралелна на тази в профсъюза и разделя либералните актьори от по-радикалните писатели. До средата на 1946 г., когато Рейгън се съгласява да стане член на изпълнителния съвет, поддръжниците на комунизма се опитват да превърнат комитета в параванна организация. На първата среща на съвета Рейгън, синът на Франклин Рузвелт, Джеймс, актрисата Оливия де Хавиланд и други предлагат да се напише изявление, отхвърлящо комунизма.

Рейгън скоро започва да си сътрудничи с федералните власти в усилията им да установят кои са холивудските комунисти. Брат му Нийл след време се хвали, че е шпионирал ХКНГИНП за ФБР, но Роналд никога не дава пълен отчет какво е правил. Както по-късно става ясно от досието му във ФБР, той и Уаймън издават имена на хора, които подозират, че са комунисти. Когато Комисията за разследване на антиамерикански дейности към Камарата на представителите организира през октомври 1947 г. изслушвания, свързани с киноиндустрията и предизвикали огромен медиен и обществен интерес, Рейгън пътува до Вашингтон, за да даде свидетелски показания в помощ на разследването.

Той обаче не е податлив на влияние, а действа по гъвкав и достоен за уважение начин, имайки предвид контекста на времето. Защитава Холивуд с аргумента, че антикомунистическото мнозинство е попречило комунистическата пропаганда да стигне до екраните. Рейгън призовава за запазване на демократичната процедура и се произнася срещу идеята да бъде забранена комунистическата партия, цитирайки думите на Джеферсън, че „ако американският народ знае всички факти, той никога няма да направи грешка“. Въпреки че издава имена на ФБР, той отказва да издаде публично пред парламентарната комисия дори и едно. Макар и да признава, че има малка клика в ГФА, която постоянно „следва тактики, които свързваме с комунистическата партия“, той не може да докаже, че който и да било неин член е фактически комунист. Използвайки техника, която след време става известна, той отбива нежелани въпроси с хаотична история за това как е бил подлъган да изкаже подкрепа за концерт, на който е щял да пее чернокожият радикал Пол Робсън.

Има изслушвания, на които нежелаещи да сътрудничат свидетели, известни като „Холивудската десетка“, са дадени под съд за неуважение към органите на властта и изпратени в затвор. Когато през следващите месеци се появява черният списък, Рейгън опитва да гарантира справедливо отношение към членовете на ГФА. Когато продуцентите го молят да им съдейства с техния черен списък, Рейгън пита как ще бъдат защитени невинните хора по силата на тази политика. Недоволен от получените отговори, той докладва в своята организация и критикува студията, че се месят в политическите възгледи на своите служители. Той предлага ГФА да направи официално изявление, в което да отхвърли не само комунизма, но и т.нар. от него комунистически тактики за пренебрегване на мнозинството. През 1947 г. Рейгън се присъединява към управителния съвет на организацията „Американци за демократично действие“, която той нарича „единствения глас на истинските либерали“. На следващата година той води кампания в подкрепа на Хари Труман и изнася реч, в която критикува конгресмените републиканци за орязването на средствата за социални политики и прокарването на данъчно облекчение в полза на богатите.

Но възгледите на Рейгън се променят в края на 40-те и началото на 50-те и от либерал, подкрепящ Новия курс, той става либерал антикомунист, а след това консерватор антикомунист. След като другите ръководители на профсъюза гласуват срещу предложеното от него изявление, смятайки го за твърде благосклонно към комунизма, Рейгън заема позицията на Конгреса и започва да съдейства на продуцентите. Възгледите му стават по-твърдолинейни и това е отражение на ролята му на говорител на Съвета на киноиндустрията, основан за подобряване на репутацията на Холивуд. Рейгън става председател на организацията през 1949 г. и под нейното покровителство започва да изнася публични речи в защита на честта на актьорите. Повечето, твърди той, са „трудолюбиви семейни мъже и жени, ходещи редовно на църква“. Критикува пресата в Холивуд, че набляга на клюките и скандалите. Актьорите, казва той на слушателите си, са прекрасни граждани – по-образовани от средното ниво, по-рядко разведени и неимоверно повече ангажирани в благотворителна дейност. Холивуд, казва той, играе критична роля в „голямата идеологическа борба“ между демокрацията и комунизма.

Рейгън твърди, че Холивуд е способен да се самоконтролира, вместо да му се налагат ограничения отвън. Неговата роля междувременно еволюира от защитник на Холивуд до един от неговите блюстители на реда. Скоро напълно се отказва от това да се грижи за опазването на правата на комунистите. Той вече иска комунистическата партия да бъде обявена за незаконна с мотива, че е чуждестранна конспирация. Грижата му сега е да защитава правата на несправедливо обвинените, че са комунисти. С този мотив той предлага през 1950 г. членовете на ГФА да положат „доброволна“ клетва за лоялност. Клетвата не остава твърде дълго нещо, което се прави по желание. ГФА не след дълго задължава членовете си да подпишат уверение, че никога не са били комунисти или членове на групировка, която цели да свали правителството от власт.

През 1952 г., след пет години борба с комунистите, Рейгън вече не е либерал. Той е част от кампанията „Демократи за Айзенхауер“ и е радетел за политическа хигиена. Иска Съветът на киноиндустрията да прави „чистки“ сред артистите по поръчка на студията – ход, който е блокиран от упорития председател на Гилдията на сценаристите, излагащ същите аргументи, които Рейгън използва през 1947 г. С еволюирането на възгледите си Рейгън прилага доброволното си късогледство по въпроса с вкарването в черни списъци. Оправданието му е, че всичко е открито и става на доброволен принцип. ГФА не защитава артистите, чиито политически възгледи са ги направили непопулярни сред зрителите и това е повлияло на приходите на филмите им. Ако студията не искат да наемат такива хора, това си е тяхна работа.

По този начин Рейгън помага за прилагането на черния списък, като едновременно с това твърди, че такова нещо не съществува.

Той все пак заема умерена позиция. Дори в пика на „Червената заплаха“ Рейгън не е поддръжник на маккартизма и на това да си пробива път в политиката, като изобличава комунисти или умишлено размива границите, които разделят либералите и сталинистите. Също така научава необичаен урок от този си опит: че е доста лесно да бъде победен комунизмът. „В борбата без ограничения тук, в Холивуд, надвихме комунистите, без да използваме думата или да посочваме с пръст някого“, пише той на издателя на в. „Ню Йорк Таймс“ Орвил Драйфус през 1962 г. В писмото си изразява негодувание, че вестникът го е нарекъл „оракул на десницата“.

Увяхването на кариерата му на екрана и все по-големите успехи на Джейн Уаймън допринасят за разпадането на първия брак на Рейгън. След като се уволнява от армията, строи макети на корабчета и ходи сам на езерото Ароухед, а съпругата му работи отдадено в продължение на шест месеца по снимките на „Годиначето“. Ролята в него ще ѝ донесе първата номинация за награда на Американската филмова академия. Тъй като Джейн е твърде заета да си позволи да изкара още една бременност, те решават да си осиновят през 1945 г. син на име Майкъл. Джейн отново забременява в началото на 1947 г., но насред бременността ѝ съпругът ѝ се разболява от тежка вирусна пневмония. Докато Рон се бори за живота си в една болница, Джейн се възстановява от преждевременно раждане в друга. Родената в шестия месец тяхна дъщеря умира само няколко часа по-късно.

Никой не желае да приеме нещастието. Той се отдава на работата в ГФА и в холивудската политика, а тя се потапя в друга сериозна роля, на глухоняма жена в „Джони Белинда“, за която печели „Оскар“. Когато Рейгън се връща у дома, след като дава показания пред парламентарната комисия по антидържавни дейности във Вашингтон през октомври 1947 г., Уаймън го изгонва. „Мъчително е да се будиш посред нощ, да се приготвяш за работа, а на масата ти на закуска да стои някой с вестник в ръка и да ти разсъждава на глас.“ Тя не се интересува от политика и смята, че съпругът ѝ не възприема възгледите ѝ сериозно.

Рейгън склонява на развод, но раздялата с Джейн го наранява дълбоко. Той прекарва зимата в правене на филм в Англия, която още е измъчвана от военновременните дефицити и недоимък. Намира ситуацията там за неудобна и депресираща. „Рони не е човек с житейски опит“, казва след години Нанси във връзка с развода на съпруга си с първата му жена. Той чувства, че не е направил нищо, с което да заслужи да бъде отхвърлен, и не знае как да го превъзмогне. Това, което Рейгън прави с развода си, в общи линии е да го погребе заедно с други нещастни или неловки епизоди от живота си: алкохолизма на баща си, отлагането на военната служба, ролята му на информатор на ФБР.

***

Нанси Дейвис е 28-годишна актриса, сключила неотдавна договор с „Метро Голдуин Майер“, когато се запознава с Роналд Рейгън през 1949 г. Въпреки че има известен талант, амбициите ѝ са повече в това да има спокоен семеен живот, отколкото кариера. Рейгън по това време е ерген по неволя, отседнал в хотел „Гардън ъв Аллах“, където живее и преди първия си брак. След време той казва, че през този период е харчел твърде много пари по нощни заведения и се е будел до млади актриси с амбиции да станат звезди, чиито имена понякога дори не можел да си спомни. Възможността да прави секс с много различни красиви жени го интересува само бегло, може би заради страх от интимност.

Рон и Нанси излизат на срещи в продължение на повече от година, без да имат сериозна връзка. „Отне му много време, мисля, да почувства, че може наистина да ми се довери“, казва тя. Но в края на 1950 г. двамата вече са сгодени. Тя проявява интерес към нещата, от които той се интересува, като ездата, въпреки че не ѝ доставя особено удоволствие. Също така ГФА, където тя се кандидатира за управителния съвет и в крайна сметка служи десет години в него. Нанси е бременна, когато се женят през март 1952 г. Уилям Холдън, който на теория е най-близкият приятел на Рон, а в действителност въобще не е близък, му е кум на малката церемония. Пати се ражда седем месеца по-късно, следвана от Роналд-младши през 1958 г.

Отношенията на Рейгън с Нанси са единствената дълбока връзка в живота му на възрастен човек. Той чувства зависимост от безусловната ѝ любов и единствените пъти, в които признава, че не е щастлив, са когато не са заедно. Хората се смеят на благоговението, с която тя го гледа. Дъщеря им ревнува от тази сплотеност и я описва като „умерено състояние на опиянение“. Но дори Нанси не успява да постигне пълна интимност със съпруга си, когото тя описва като емоционална тухлена стена.

„Човек може да се доближи само донякъде до Рони и след това нещо се случва“, казва тя на биографа Лу Канън. Далеч по-скептична към хората и техните мотиви, тя започва да играе централна роля на стимул, закрилник и главен пазител на имиджа на своя съпруг.

За да му достави удоволствие, Нанси започва да проявява и по-голям интерес към политиката. Нейните възгледи са подобни на тези на консервативния ѝ пастрок, който е републиканец. Същите възгледи споделя във все по-голяма степен и самият ѝ годеник. Рейгън установява още по време на войната, че има „пукнатини“ в либералните му възгледи, когато е подразнен от неефективността на военната бюрокрация. Един фактор, който още повече го отдалечава от демократите, е социалният кръг, който Нанси изгражда в Лос Анджелис. Той е изграден от заможни републиканци извън киното: Уолтър и Лий Аненбърг, Ърл и Марион Джоргенсън, Алфред и Бетси Блумингдейл.

Рейгън споделя техните възражения срещу високите данъци, което съвпада и с позициите, защитавани от него като председател на ГФА. Въпреки че никога не достига най-високата ставка, Рейгън на теория трябва да бъде облаган с 84% данък, какъвто се удържа от доходи от над 200 000 долара. В действителност звезди като него могат да създадат вместо това „временни“ корпорации, за да плащат 25% данък печалба. През 1950 г. президентът Труман предлага да се затворят тази и други вратички и да се остави в сила 20-процентовият акциз върху билетите за кино. Рейгън изразява възмущение през следващата година в реч пред благотворителната организация „Киванис Интернешънъл“, че „нито една индустрия не е обект на такива дискриминационни данъци, с каквито са облагани хората във филмовата индустрия“.

Но по-интересният поврат в мисленето на Рейгън по това време е към по-широка обществена философия, която той изразява за пръв път през 1952 г. на церемония по завършването в колежа „Уилям Удс“, девическо учебно заведение под патронажа на „Учениците на Христос“ във Фултън, Мисури – същия град, в който Чърчил увековечава термина „желязна завеса“. Озаглавена „Америка прекрасна“, това е първата изцяло документирана реч на Рейгън и първото място, където той развива идеята си за американска идентичност.

„В моите представи Америка е място, което според божествения план е предназначено за обетована земя. Тя е основана тук и цената за достъп е много проста; подборът кой да населява тази земя също е много прост. Всеки човек, където и да живее по света, всеки човек с кураж, с желание да се откъсне от корените си, да се бори за свобода, да се опита и да се осмели да живее на чуждо и непознато място и да пропътува половината свят за тази цел, е добре дошъл тук... Мисля, че Бог със своето милосърдие към тази страна винаги в божествения си план е бдял над нашата земя и я е направил обетована земя за тези хора.“

Забележете как Рейгън превръща калвинистките изрази в калифорнийски. Вместо гневния Бог, който изисква вътрешно усъвършенстване и съди поведението на избрания си народ, великодушното божество сега награждава своите любимци, като им позволява да живеят в Съединените щати. Рейгън завършва с думите „тази наша земя е последната най-добра надежда за човека на земята“. Парафразата на обръщението на Линкълн от 1862 г. пред Конгреса е линия, която той ще следва многократно в политическата си кариера. Тя въплъщава идеята на Рейгън за американската изключителност: народ, определен от своя избор да принадлежи към нация, към която Бог има специално отношение.

Откъде му хрумва идеята, че божественото има специална връзка с американския народ? Възможен източник е „За Бог и страна“ – пропаганден филм от 1943 г. за армейски свещеници. В него Рейгън играе католически духовник и бивша звезда в колежанския футбол, чиито приятели са протестантски и еврейски свещеници в армията. Той умира героично в южната част на Тихия океан, опитвайки да спаси ранен другар с индианско потекло. Би било грешка, ако отхвърлим патриотичния идеализъм на Рейгън като холивудско клише. По-точно ще бъде да кажем, че неговата версия и холивудската версия за американската история са вдъхновени от едни и същи източници като придобития от реалния живот опит, поп културата и политическата реторика.

В речта си в колежа „Уилям Удс“ Рейгън разказва няколко истории, които подчертават умението му да сътворява вдъхновяващи измислени случки. Първата е за мистериозен човек, който се изправил в Залата на независимостта по време на дебата за подписването на Декларацията за независимост на САЩ. Той призовал делегатите да я подпишат, защото техните деца и всички деца, които ще се появят на бял свят в бъдеще, ще отсъдят въз основа на това, което те са направили в този ден. „И никой не знае и до днес, въпреки че думите му са записани, кой е бил човекът, който е изрекъл тези думи, довели до подписването на декларацията“, казва Рейгън. Друга история, която той разказва след това многократно, е за американски бомбардировач Б-17, който бил ударен от германците, докато се връщал от бойна мисия. Артилеристът бил ранен и заклещен. След като пилотът дал заповед всички на борда да скочат с парашут, вторият пилот хванал за ръка раненото момче и казал: „Няма значение, моето момче, ще се приземим заедно“. „Посмъртно му е връчен медал на честта от Конгреса“, завършва Рейгън историята.

Нужно ли е да се каже, че никоя от тези истории не се е случила в действителност? Те са сантиментални измислици, които остава неясно откъде са дошли наум на Рейгън. Подобно на много други големи разказвачи, Рейгън повече се интересува от смисъла, отколкото от буквалната истина, и не се интересува особено от разликата между двете. Още в първата си документирана реч той извлича фактите от идеите си.

4.ЖИВЕЙ ПО-ДОБРЕ ЕЛЕКТРИЧЕСКИ

В началото на 50-те Холивуд е застрашен от новоизгряващия телевизионен бизнес в Ню Йорк. Една от пречките пред телевизионната индустрия на Западния бряг е правилото на ГФА, забраняващо на актьорите да имат агенти, които работят и като продуценти, тъй като това се смята за конфликт на интереси. Агентът на Рейгън, Лю Уосърман, иска да бъде телевизионен продуцент и за целта основава отделна компания на име „Ривю Продъкшънс“. Но за да наема актьори, неговата фирма Ем Си Ей се нуждае да бъде направено изключение за нея от ГФА, чийто председател Роналд Рейгън е неин собствен клиент. През 1952 г. управителният съвет на гилдията гласува да се направи изключение за „Ривю Продъкшънс“, предоставяйки на компанията неограничено право да продуцира телевизионни програми. Само шестима от членовете на съвета, включително Рейгън, участват в обсъждането, а един от останалите петима е жена му Нанси.

Рейгън обосновава решението като нещо добро за актьорите, които ГФА представлява.

Аргументът му е, че има опасност Холивуд да загуби ролята си в телевизионния бизнес за сметка на Ню Йорк. Ползата за актьорите е, че като част от сделката те ще получат допълнителни хонорари от телевизионните приходи. Но той не предлага никакъв довод за даването или подновяването на това изключително право на Ем Си Ей, където Уосърман и колегите му агресивно си защитават интересите. Редно би било Рон и Нанси да си направят отвод при обсъжданията. Вместо това и двамата гласуват за даването на огромно и нечестно преимущество на Ем Си Ей. До 1954 г., когато гилдията започва да прави изключения за други продуценти, Уосърман вече е набрал солидна преднина.

Още по-лошото е, че Рейгън прави тази услуга точно след като „Уорнър Брадърс“ се отказва от него, и то в момент, когато той страда от сериозен недостиг на средства. Той все още плаща детска издръжка на Уаймън и таксите за частното училище на Морийн и Майкъл. Има нова дъщеря и нова къща в лосанджелиския квартал „Пасифик Палисейдс“, която се нуждае от обзавеждане. На всичкото отгоре има две ипотеки и коне за хранене в ранчо от 320 акра, което неотдавна е купил в планината Санта Инес. Най-тежкото положение, в което Рейгън изпада, е, когато е понижен във водещ на развлекателно шоу в нощен клуб в Лас Вегас, на което се появява със сламена шапка и папийонка. Ненавижда тази работа.

Добре платената работа, която Ем Си Ей му намира през 1954 г., става възможна благодарение на изключението, което той урежда за „Ривю“. Става водещ на телевизионно предаване, което Ем Си Ей предлага на рекламната агенция на „Дженерал Електрик“ с начална заплата от 125 000 долара годишно. Когато Рейгън започва да работи за „Дженерал Електрик“, той е либерален антикомунист, а когато напуска през 1962 г. е толкова далеч надясно, че компанията чувства, че трябва да го отстрани като говорител. Този осемгодишен период на промени в живота му остава недостатъчно изследван. Отчасти това се дължи на факта, че той не е толкова обстойно документиран, колкото останалата част от кариерата му. Въпреки това този епизод от живота му е повратен за появата на зрелите му политически възгледи и умения. Рейгън описва работата за компанията като „следдипломна квалификация по политология“ – времето, в което се формира консервативната му идеология.

Публичният аспект на неговата длъжност е да бъде водещ и понякога да влиза в роли в половинчасовите епизоди на предаването „Театър Дженерал Електрик“, излъчвано всяка събота вечер по телевизия Си Би Ес. Тази телевизионна антология е посветена на адаптации на романи, пиеси и разкази. На екрана често се появяват звезди като Джими Стюарт, Джак Бени и Джуди Гарланд. За осем сезона тя се превръща в пример за развлекателно предаване за масовата некултивирана публика. Всяка седмица „Театър Дженерал Електрик“ представя някой криминален трилър, романтична комедия или драма: Планът на невярна съпруга да убие мъжа си се обръща срещу нея... Спорт-ният журналист Майк Томсън е в Рим да отразява боксов мач и се залюбва с привлекателната дъщеря на археолог... Актьор със залязла слава, опитващ да се завърне на големия екран, става плячка на озлобен режисьор, възнамеряващ да отмъсти на всеки, който някога го е пренебрегвал...

Програмата бързо пожънва успех и става третото по рейтинг телевизионно предаване през 1956/57 г., изоставащо само от „Шоуто на Ед Съливан“ и „Аз обичам Луси“. Двете също са излъчвани по Си Би Ес. Съдържанието е контролирано от „Дженерал Електрик“, която иска да избегне полемики и да гарантира, че то не влиза в разрез с нейното мото: „Прогресът е най-важният ни продукт“. Често компанията вмъква корпоративно послание, например в епизода, посветен на биографията на Томас Едисън, който е излъчен в деня, когато „Дженерал Електрик“ чества „диамантения юбилей на електрическата крушка“. Рейгън завършва всеки епизод с думите: „До другата седмица. Лека нощ с „Дженерал Електрик“, където усъвършенстването на продуктите върви ръка за ръка с развитието на човешките ценности, което обогатява живота на всички нас. Ето защо в „Дженерал Електрик“ прогресът е най-важният продукт“.

Семейството на Рейгън е привлечено в кампания за разпространяване на мотото „Живей по-добре електрически“ в новата си модернистична къща, която е напълно оборудвана като демонстрация на продуктите на „Дженерал Електрик“. Тя има сгъваем покрив на атриума, отопляем басейн с лампички под водата, интеркоми във всяка стая и сложна система от осветителни тела, която може да прави редица цветни ефекти. Снабдена е също така с електрическо барбекю, хладилно помещение за вина, три телевизора, три хладилника, два фризера, две фурни и съдомиялна с вградена мелачка за хранителни отпадъци. Компанията се налага да монтира тежащо 3000 фунта разпределително табло за поддържане на електрическия ток. В серия от триминутни реклами Рейгънови обясняват на тригодишната Пати за своите „електрически слуги“ като прахосмукачката и гофретника, които „улесняват работата на мама“. Татко казва на зрителите, че „когато живеете по-добре електрически, вие водите по-пълноценен и по-удовлетворяващ живот“. Рейгън рекламира съвсем чистосърдечно тези продукти, тъй като смята учените за магьосници, които могат да решат всеки проблем от рак до замърсяване.

Участието в телевизионната програма е комбинирано с ролята му на посланик на добра воля на „Дженерал Електрик“. Рейгън прекарва по дванайсет седмици годишно, обикаляйки заводите на компанията в страната. След Втората световна война президентът на „Дженерал Електрик“ Ралф Кординър делегира управлението на разнородните си бизнеси, вариращи от домашни потреби до двигатели на самолети, на 120 началници на отдели. Това, че има виден говорител, който обикаля тези децентрализирани операции, помага за разпространението на политиките на компанията в провинциите и спомага за установяването на единна култура.

Рейгън прекарва общо, по негови изчисления, две пълни години в пътуване, през които посещава всички 139 обекта и говори пред повечето от 250-те хиляди служители на „Дженерал Електрик“. По време на тези обиколки той изнася по може би 14 речи на ден, започвайки от някоя фабрика и завършвайки работния ден с късна вечерна реч в местна търговска камара или клон на „Ротари клуб“. За него това е суха тренировка за влизане в политиката. Научава се как да комуникира с публика на живо, а не просто да играе роля пред камерата и микрофона. Научава се да изпробва кои вицове се приемат добре и да подобрява начина, по който ги разказва. Научава се как да пази гласа си и как да съхранява енергията си, когато пътува седмици наред без почивка. Научава се как да се изразява не като откъснат от реалността идол в сутрешно шоу по телевизията, а като човек от народа. Възгледите му също търпят развитие. Тъй като изпитва страх от летене, договорът му предвижда пътуване с влак. Той пътува в компанията на Ърл Дънкъл, пиара на „Дженерал електрик“, отговорен за ораторската програма. Дънкъл, който се описва като твърдолинеен консерватор, си спомня след време как е прекарвал дълги часове в спорене с Рейгън за Труман и Новия курс. Дългите часове пътуване с влак дават на Рейгън и време да чете, да размишлява и да пише. Сред четивата му е книгата „Свидетел“ на Уитакър Чеймбърс, за която се твърди, че буквално е наизустил; „Пътят към робството“ на Фридрих Хайек и „Икономиката в един урок“, класическо произведение, защитаващо свободния пазар, на Хенри Хазлит.

Върху него оказва косвено въздействие и Лемюъл Булуеър, главният преговарящ на компанията по трудовите въпроси. Той е вторият по значимост човек след Кординър. Булуеър е известен със стратегията си за колективно преговаряне, съгласно която компанията изслушва исканията на профсъюзите, прави обстойни проучвания и изготвя т.нар. от нея „справедливо, категорично предложение“. Булуеър иска ръководството да заобиколи лидерите на профсъюзите и да разговаря директно с работниците, призовавайки ги да станат „говорители“ на „Дженерал Електрик“.

Въпреки че комуникацията му с Булуеър не е документирана, Рейгън прекарва всяка година седмици наред в разговори с мениджъри на средно равнище, управители на фабрики и работници, споделящи негативното отношение на Булуеър срещу регулациите. С времето Рейгън започва да отправя в речите си същото послание, което идва и от централата на компанията – за неефикасното, нерационално и натрапчиво федерално правителство. След няколко години Рейгън заявява открито безпокойството си за „бизнес климата“ – термин, който Булуеър въвежда – и разказва истории за „правителствена намеса и хаос“. Сега, когато вече не може да укрива доходите си чрез схемата с „временните корпорации“, високите пределни данъчни ставки стават негова постоянна грижа.

По време на пътуванията си с Дънкъл през 1955 и 1956 г. Рейгън стига до извода, че вече не е демократ, че „пропастта е станала прекалено широка, за да може да се построи мост над нея“. През 1957 г. той се връща в колежа „Юрика“, за да изнесе реч в деня на дипломирането. Тя звучи като обръщението, което прави пет години по-рано във Фултън: американците са народ с възложена им от Бога мисия. Но сега визията му е не толкова за богоизбраността, колкото за технологичния прогрес и за консуматорството. Пропит с идеите на Хайек, Хазлит и Булуеър, той се вълнува не толкова от „външен враг“, колкото от загубата на свобода заради „небрежност и апатия“.

„Просто има нещо присъщо за правителството, което го кара да продължава да расте, когато не е контролирано... Помнете, че всяка услуга, която прави правителството, всяко предложение за финансирана от правителството сигурност се прави цената на загуба на лична свобода... В бъдеще, когато някой ви каже да оставите правителството да го направи, анализирайте много внимателно и преценете дали предлаганата услуга си заслужава личната свобода, от която трябва да се откажете в замяна на тази услуга.“

Америка, твърди той, е стигнала твърде далеч по пътя към робството на Хайек. Тя върви към социализъм, без никога да го е избирала, а просто като трупа една федерална програма върху друга. Но опасността не е просто от бюрократично натрупване, а от поставянето на ограничения върху това какво ще бъде позволено на отделните хора да постигнат. Хората, опитващи да изградят основа за стандарта на живот в Америка, в действителност строят таван, „над който никой не бива да бъде допуснат да се изкачи“. Рейгъновата „Америка прекрасна“ от 1952 г. става през 1957 г. „Правителство противно“.

Тук, трябва да се отбележи, че Рейгън скъсва категорично с либерализма на Новия курс и за пръв път разгръща философската си алтернатива. Рузвелт, произхождащ от американската горна класа, смята нерегулираната власт на бизнеса за заплаха за народа, а правителството за герой, който носи спасение. Рейгън, идващ от долните слоеве на американската средна класа, вижда тези роли обърнати. Данъчното облагане и регулацията са злодеите, корпорациите и пазарът са неговите герои. Години преди вътрешнополитическата програма на президента Линдън Джонсън за борба с бедността „Велико общество“ и приетия по негово време Закон за гражданските права Рейгън заклеймява постоянното увеличаване на федералната власт не просто като разточително, но и като основна заплаха за индивидуалната свобода.

В обръщението си „Бизнес, избори и бюрокрация“, направено през 1959 г. на среща на ръководството на „Дженерал Електрик“ в нюйоркския хотел „Уолдорф-Астория“, Рейгън стига още по-далеч, като твърди, че заплахата от комунизма и разрастването на правителството са взаимно свързани. Това е най-ранната запазена до днес версия на това, което става известно като „Речта“ или „Време за избор“ – политическото верую на Рейгън, изразено през 1964 г. под формата на реч в подкрепа на кандидата на Републиканската партия за президент Бари Голдуотър. Навремето, казва Рейгън, основният контакт на американците с федералното правителство е бил през пощенската служба, но „днес почти няма момент от ежедневието ни, в което да не усещаме обезсърчаващата ръка на правителствените регулации и намеса“. Той нарича това преминаване на властта от отделните хора към бюрократични институции „същината на тоталитаризма“. Това е същото нещо, което планират комунистите. Рейгън цитира Карл Маркс, който казва, че най-добрият начин за налагане на социализъм е „да се обложи средната класа с такива данъци, че да престане да съществува“. Цитира и забележка на Никита Хрушчов, че „вашата страна става толкова социалистическа, че след петнайсет години причините за конфликт между двете ни страни ще изчезнат“. И двата цитата са недокументирани.

Още по времето, когато Рейгън подкрепя Ричард Никсън за президент през 1960 г., „бях завършил процеса по вътрешната си трансформация“, пише той след време. Консервативната ценностна система, която си създава през предходното десетилетие, не е тази на Булуеър или на Хайек, нито на консервативния интелектуалец Уилям Ф. Бъкли, макар и всички те да му повлияват. Тя си е негова собствена с някои открояващи се особености. Една от тях, която по това време никой не забелязва, е вярването на Рейгън, че ядрените оръжия един ден ще бъдат използвани, ако не бъдат премахнати. Тази идея вероятно му хрумва заради неговия приятел, адвокат Лорънс Бейлинсън, който твърди, че хората трябва да се подготвят да оцелеят при ядрена война. Но оптимистичната версия на Рейгън предвижда победа без конфронтация.

***

Рейгън в крайна сметка сменя партиите през 1962 година. Неговото платено телевизионно обръщение в подкрепа за Никсън на изборната надпревара за губернатор на Калифорния е още една версия на „Речта“. В него той говори за това как либералите по невнимание носят социализъм в Америка. „Ако някой подпали къщата, няма голямо значение дали го прави умишлено, или е просто глупак, играещ си с кибрит“, казва той.

Любимият пример на Рейгън за пускащ дълбоки корени социализъм е Управлението на долината на река Тенеси – създадена по времето на Новия курс агенция за планиране, която контролира производството на енергия и водните ресурси в голяма част от Юга. Тя обаче е един от най-големите клиенти на „Дженерал Електрик“ и купува годишно турбини на стойност 50 милиона долара. В автобиографията си от 1965 г. Рейгън пише, че когато разбира, че критиките му пораждат смут в централата, той се обажда на Кординър, за да обсъдят въпроса. Кординър му казва, че като служител на „Дженерал Електрик“ е свободен да говори каквото мисли. В замяна Рейгън предлага да започне да дава друга правителствена структура като лош пример в речите си – има толкова много за избиране. Кординър отговаря, че това ще му улесни живота.

Рейгън не споменава, че по това време ведомството съди „Дженерал Електрик“ за картелно ценообразуване, в което е замесен Кординър. През 50-те години шефовете на „Дженерал Електрик“, „Уестингхаус“ и други компании се срещат тайно и се договарят да завишават цените на офертите, които дават на големите си клиенти. В края на 1960 г., след серия от изслушвания в Сената, около които се вдига голям шум, министерството на правосъдието предявява обвинения и няколко началници на „Дженерал Електрик“ отиват в затвора. Компанията плаща освен това десетки милиони долари глоби и обезщетения по граждански дела. Пазарната ѝ капитализация спада с 40 процента. Истината е, че историята на „Дженерал Електрик“ и Управлението на долината на река Тенеси през 60-те не е за корпорация, бояща се да критикува правителството, а е за компания, хваната, че се опитва да мами правителството. Но Рейгън по това време вече е развил навик да си затваря очите за корпоративните злоупотреби, паралелно с неспособност да съзре нищо добро в правителството.

През март 1962 г. вицепрезидентът на „Дженерал Електрик“ Джей Станфорд Смит информира агента на Рейгън, че компанията прекратява договора му и сваля от ефир предаването му. Той сравнява това решение с практиката на „Кадилак“ да изкарва нови модели автомобили, „за да задържи клиентския интерес“. Това, че „Театър Дженерал Електрик“ губи рейтинг за сметка на предаването „Бонанза“, излъчвано в същия времеви диапазон по Ен Би Си, в комбинация с увеличаващите се разходи за програмата, не е извинение, което Рейгън може да приеме. Той пише на приятели, че хора от правителството са оказали натиск върху „Дженерал Електрик“ да го уволни, след като са се опитали да го накарат да спре да говори за политика и просто да продава тостери, което той отказал да направи.

Но нито Управлението на долината на река Тенеси, нито рейтингите са цялостната причина компанията да се откаже от Рейгън. Въпреки че скандалът с картелното ценообразуване все още продъл-жава, Рейгън става централна фигура в друго антитръстово разследване в началото на 1962 г., този път срещу Холивуд. Проблемът е изключението, което Гилдията на филмовите актьори прави за Ем Си Ей, даващо ѝ възможността да не се съобразява с правилото, забраняващо на актьорите да имат агенти, които работят и като продуценти. С нейна помощ Ем Си Ей се превръща в „октопод“ и квазимонополист, контролиращ 60 на сто от развлекателния бизнес. Имайки предвид, че Рейгън подписва в качеството си на председател на ГФА през 1952 г. документа, той се озовава в центъра на назряващия скандал. Главният прокурор на САЩ Робърт Кенеди свиква федерално съдебно жури в Лос Анджелис, за да обмисли дали да повдигне обвинения.

Рейгън е извикан да даде показания на 5 февруари 1962 г. Той се опитва да омае журито с чара си, извинява се, че не носи вратовръзка с аргумента, че тъкмо идвал от снимачната площадка. По ключовата точка с решението на ГФА да подпише документа, даващ привилегии на Ем Си Ей, Рейгън постоянно повтаря: „Не си спомням“. Не си спомня подробностите от документа, защото заминал на меден месец през 1952 г. Не си спомня да се е съгласявал мярката да бъде удължена през 1954 г., защото бил в Националния парк „Глейшър“, за да снима „Кралицата на говедата от Монтана“. Неговата мъгла услужливо прикрива несъответствието между грешната постъпка, която прави в момент на финансово затруднение, и етичния човек, който вярва, че е.

Разследването на съдебното жури не води до повдигане на обвинения. Въпреки това е заведено гражданско антитръстово дело срещу Ем Си Ей, в което ГФА (и съответно Рейгън) е назована като съзаклятник. Ем Си Ей урежда делото с министерството на правосъдието, като се съгласява да продаде агенцията си за таланти. С новите възможности, открили се пред Ем Си Ей заради получените привилегии от ГФА, агенцията по това време е незначителна част от нейния бизнес. В книгата си от 1965 г. Рейгън изразява възмущение от тази своеволна правителствена намеса. Оплаква се, че разцепването на Ем Си Ей оставя актьорите без институция, която да ги представлява, въпреки че отделилата се агенция за таланти продължава да представлява него и повечето други актьори. Каквито и да са основанията за делото, то дава липсващото обяснение за уволнението на Рейгън. „Дженерал Електрик“ със сигурност не иска говорител, замесен в антитръстов скандал и в конфликт с главния прокурор, особено когато самата компания се възстановява от подобен скандал. Рейгън сам прави връзката при даването на свидетелски показания пред съдебното жури, напомняйки на разпитващия го главен прокурор, че „Дженерал Електрик“ е уволнила служителите, с които „вие, господа, се занимавахте неотдавна“, т.е. тези, изпратени в затвора за изкуствено надуване на цените.

Късогледството на Рейгън се простира вече за всички форми на корпоративни злоупотреби. Впоследствие става трудно да се посочи пример, в който той критикува бизнеса. Вместо това вижда правителствена намеса в легитимното предприемачество. След като Робърт Кенеди прави проверка на данъчните декларации на Рейгън от 1952 до 1955 г. с надеждата да намери доказателство за хонорар от Ем Си Ей, Рейгън казва на децата си, че

Кенеди е притиснал „Дженерал Електрик“ да прекрати програмата му заради неговите политически възгледи. Твърди, че ако великият Ралф Кординър не се е оттеглил от „Дженерал Електрик“ по това време, никога е нямало да пусне Рейгън да си тръгне. Само че Кординър се пенсионира чак в края на 1963 г. Той е човекът, уволнил Роналд Рейгън.

5.НИКОГА НЕ СЪМ ИГРАЛ ГУБЕРНАТОР

Майката на Рейгън умира, както изглежда, от алцхаймер през 1962 г., на 79-годишна възраст. Връзката с майка му има централна роля през първите 50 години от живота на Рейгън, но тя остава обвита в най-голяма мистерия. Нел не разказва под никаква форма публично за отношенията си с Роналд, а от случаите, в които Роналд говори за майка си, не може да се извлече полезна информация за връзката им. Всички факти обаче сочат, че до запознанството си с Нанси – която също нарича мамче и майко – Нел е единственият човек, на когото Рейгън вярва напълно. Тази изолираност е естественият инстинкт на дете на алкохолик. Осигурил си стабилност и успех със собствени усилия, Рейгън ненавижда идеята да остави щастието му да зависи от друг. Въпреки че изоставя бащините си политики, той не вижда причина да преразглежда вярата в майка си, която му служи добре. Придържа се към религиозните ѝ вярвания, посещава нейната църква, следва практиката ѝ за даване на десятък и подкрепя старомодната ѝ антипатия към произнасянето на Божието име напразно.

Той никога няма същата близост със собствените си деца. Държи ги, подобно на приятелите си, на безопасно разстояние с нестихващата си ведрост и неизчерпаемите си истории. Двете деца от първия му брак са наранени от физическото му отсъствие; двете от втория му брак – от емоционалната му отдалеченост. След развода си с Джейн Уаймън Морийн и Майкъл се мъчат да се върнат в живота му. Родената през 1941 г. Морийн е разстроена от факта, че Нанси и първите политически съветници на баща ѝ гледат на нея като безполезно напомняне за развода му. Тя започва да се занимава с политика. След неуспешна кариера като актриса се кандидатира за сенатор от Калифорния през 1982 г. и губи първичните избори. Между втория и третия си брак се премества в Белия дом, където не се свени да казва на хората какво да правят. Умира от рак на кожата през 2001 г., когато е на 60.

Рейгън контактува много по-малко с осиновеното си дете Майкъл, родено през 1945 година. Като тийнейджър му е разрешено да прекарва уикендите в къщата в „Пасифик Палисейдс“, но Нанси го кара да се чувства нежелан и го кара да спи на разтегателен диван. На завършването му в училището пансион в Аризона ораторът на церемонията го заговаря.

„Името ми е Роналд Рейгън – каза татко. – А твоето?“ Свалих си абсолвентската шапка. „Помниш ли ме? – казах аз. – Аз съм синът ти Майк.“

„Ох – каза татко. – Не те познах.“

Впоследствие Майкъл възприема стратегия, подобна на по-голямата си сестра Морийн, и става пазител на пламъка на Рейгън като коментатор и радиоводещ в радиостанции с десен уклон. Той атакува по-малките си доведени брат и сестра, когато намекнат, че баща им има някакъв недостатък.

Родената през 1952 г. Пати създава най-много главоболия на родителите си. Твърди, че баща ѝ си затваря очите за това, че Нанси е пристрастена към хапчета и упражнява физическо насилие върху нея. На двадесет и няколко години Пати събира смелост да каже на баща си, че майка ѝ я бие, но той не ѝ вярва. „Защо си измисляш тези неща за майка си?“, казва той. „Не можех да намеря баща си – беше там, но само физически“, пише Пати.

Рон-младши, роден през 1958 г., прекарва най-много време с баща си. Той расте в момент, когато Рейгън до голяма степен е приключил с филмите, но още не е започнал политическата си кариера. Въпреки това Рон-младши също е белязан от отдалечеността на баща си. „Случваше се да прекарам час в топли приятелски отношения с татко, но веднага щом излезех от стаята, имах странното чувство, че съм изчезнал в периферията на сцената в съзнанието му, подобно на герой, който повече не е необходим за развитието на сюжета“, пише той в спомените си от 2011 г., озаглавени „Моят баща на 100“. Когато заявява, че не вярва в Бог и иска да напусне Йейлския университет, за да стане балетист, баща му моли Уилям Ф. Бъкли-младши да му помогне да го вкара в правия път. Нанси е по-разстроена, когато той сключва брак с шест години по-възрастна жена.

У дома, в оборудваната от „Дженерал Електрик“ къща, децата виждат колко страстно баща им желае да се занимава с политика и колко силно иска да си придаде вид, че това не го вълнува. Той прекарва по-голямата част от 1964 г. в писане на мемоари с помощта на анонимен професионален писател, за да обясни политическата си трансформация в консерватор. Публикуваната през април 1965 г. книга „Къде е останалата част от мен?“ така и не става бестселър. След като Рейгън обявява кандидатурата си за губернатор на Калифорния по-късно същата година, политическите му съветници решават, че книгата е безполезна отчасти защото в нея говори твърде открито за развода си. Те раздават няколко екземпляра на репортери и ги призовават да цитират от нея колкото може повече, но всъщност правят така, че никой да не го направи. Въпреки това тя остава резюме с улики, по които можем да съдим за отличителните черти на характера му. Добре пресметнатият начин, по който Рейгън представя себе си на 53-годишна възраст, представлява фасада от човещина, морални уроци и истории с щастлив край. Не може да бъде открит друг „Аз“ освен вече изградения образ. Фактите в книгата са ненадеждни. Въпреки това Рейгън в нито един момент не изглежда да подвежда читателя нарочно. Основната му лъжа е самозаблудата, че въпреки очевидната си неспособност да установява връзки с хората никога не е нещастен.

Рейгън се запознава със сенатор Бари Голдуотър по време на ваканциите, прекарани при своите тъстове. Пастрокът на Нанси е известен в обществото хирург от Чикаго с политически консервативни възгледи. Когато Голдуотър му отправя молба да му помогне с кандидатпрезидентската кампания през 1964 г., Рейгън първоначално се противи и вместо това ангажира рекламната агенция на брат си Нийл да го стори. Но след като Холмс Тътъл, богат автомобилен търговец от Лос Анджелис с добри връзки, предлага да финансира телевизионна реч, Рейгън склонява да даде своя принос. Тътъл е друг изключително полезен приятел, който изиграва също толкова голяма роля в началото на Рейгъновата политическа кариера, каквато Лю Уосърман изиграва за него в Холивуд. Щом речта е заснета, Рейгън оказва натиск върху Голдуотър да разреши да бъде излъчена въпреки възраженията на помощниците в кампанията му, че тя ще засили имиджа му на десен кандидат.

Двадесет и осем минутното платено политическо послание, излъчено седмица преди изборите, дава старт на политическата кариера на Рейгън. Изнесената пред публика реч „Време за избор“ е кулминация на възгледите, които се формират в продължение на десетилетие. Изборът, който той поставя, е между либертарианството – което той нарича „максимум индивидуална свобода, съчетана с ред“ – и „мравуняка на тоталитаризма“. Вместо да говори с абстрактни изрази, той осмива случаите на провал и пилеене на средства, например програмата за чуждестранна помощ с похарчените два милиона долара, които в крайна сметка отиват за яхта на етиопския диктатор Хайле Селасие. „Всъщност правителствена служба е най-близкото нещо до вечния живот, което някога ще видим на тази земя“, шегува се той. Рейгън завършва речта си, заемайки любимите си мисли на Франклин Рузвелт и Ейбрахам Линкълн: „Ние с вас имаме среща със съдбата. Или ще запазим за децата си тази последна най-добра надежда за човека на земята, или ще ги осъдим да направят последната стъпка в хиляди години мрак“.

Дейвид Бродър, колумнист от в. „Вашингтон Пост“, по-късно нарича това „най-успешния политически дебют, откакто Уилям Дженингс Брайън наелектризира конгреса на Демократическата партия с речта си „Златен кръст“. Благодарение на Рейгъновото слово са набрани милиони долари дарения за Голдуотър и името на Рейгън веднага започва да се спряга за губернаторския пост в Калифорния. След поражението на Голдуотър Тътъл организира среща на група богати бизнесмени в Палм Спрингс да помогнат на Рейгън да се пребори за поста с настоящия губернатор демократ Едмънд Дж. „Пат“ Браун, който се кандидатира за трети мандат през 1966 г. Рейгън обича да казва, че този кръг от влиятелни покровители, станали известни като „Кухненския кабинет“, са го вербували да се кандидатира. За него винаги е важно да демонстрира неохота, да отложи решението и да изглежда колебаещ се, преди да направи „саможертвата да се кандидатира за губернатор“. След като най-сетне обявява кандидатурата си, той настоява, че не е политик, а е по-скоро „граждански политик“, който иска да разчисти бъркотията, направена от професионалистите. Подобно на римския консул Цинцинат той не действа от лични амбиции, а откликва на призиви, мечтаейки за деня, в който ще се върне към честния физически труд в своето ранчо.

Тътъл наема базирания в Калифорния политически консултантски екип на Стюарт Спенсър и Бил Робъртс, които смятат, че Рейгън има слаба вероятност да победи изкаралия два мандата като кмет на Сан Франциско Джордж Кристофър в първичните избори на Републиканската партия. Но Рейгън се чувства комфортно пред журналисти още от дните си в Холивуд и знае как да се държи пред публика. Следва стриктно насоките и знае как да държи политическите машинации скрити. Умело избягва критики. Когато Кристофър атакува, Рейгън напомня за „Единадесетата Божа заповед“ на щатския председател на Републиканската партия Гейлорд Паркинсън – „Не нападай ближния републиканец“. Водейки се по тази стратегия, той успява да победи Кристофър и да се подготви за дуела с Браун, който се е забатачил в собствените си първични избори. Браун допуска всяка грешка, която следващите опоненти на Рейгън ще допуснат: говори снизходително за него, сякаш е празноглав актьор, осмива го заради липсата на управленски опит и го описва като опасен екстремист. Когато опитва да свърже Рейгън с обществото „Джон Бърч“, Рейгън елегантно се измъква: „Всички членове на обществото, които ме подкрепят, ще приемат моята философия, а не аз тяхната“.

Докато Браун представя Рейгън като крайнодесен, Рейгън се самоизтъква като центрист, обещаващ да „смачка, да смали и да окастри“ правителството, без да застрашава социалните придобивки като щедрата програма за застраховка при безработица в щата. Но през 1966 г. нещата се променят бързо и голяма част от вниманието на Рейгън се насочва към нова радикална заплаха, която по думите му е покварена версия на някогашната комунистическа заплаха в Холивуд. Той нарича движението в подкрепа на свободата на словото в университета „Бъркли“ „движение на циничното слово“ и извиква в съзнанието на аудиторията си представата за оргии със секс и наркотици, които са „толкова долни, че не мога да ви ги опиша“. В месеците преди изборите той продължава обстойно да не ги описва. В деня на вота Рейгън побеждава с един милион гласа разлика при общо 6,5 милиона подадени гласове. Запитан какво ще предприеме, когато застане на поста, той отговаря духовито: „Не зная. Никога не съм играл губернатор“.

Кампанията на Рейгън носи мотото „Съзидателно общество“, в което правителството ще подкрепя частната инициатива, вместо да я пропъжда. На практика визията му бързо отстъпва пред реалностите на управлението. Сякаш като потвърждение на критиките си, той е въвлечен веднага в бъркотията, създадена от либералната безотговорност. Контролираното от Демократическата партия щатско законодателно събрание измества началото на финансовата година, което му позволява да похарчи предвидените за 15 месеца средства за 12 месеца до юни 1967 година. Като подарък за „добре дошъл в Сакраменто“ Рейгън получава тримесечен дефицит. Първоначално той предлага да уреди проблема с 10-процентно всеобхватно намаляване на разходите. Когато това предизвиква почти повсеместна опозиция, той предлага огромно увеличаване на данъците с един милиард долара. Рейгън хитро опитва да обвърже увеличението с данъчно облекчение за по-малкото недвижимо имущество, присвоявайки си предложение на демократите, което остава в задънена улица по време на тяхното управление. Рейгън обвинява за вдигането на данъците своя предшественик и си приписва заслугите за облекчението. Създаването на този буфер още от самото начало му позволява да се противопостави на всякакви вдигания на данъците през остатъка от мандата си.

Новият губернатор избягва да влиза в конфликти и мрази да уволнява хора. Осем месеца след началото на мандата ръководството на администрацията му обвинява началника на личната му канцелария Фил Батаглия в хомосексуализъм. Рейгън, в чийто социален кръг с Нанси има прикрити гейове, предпочита да не обръща внимание на въпроса. Неговите висши сътрудници не са съгласни и от чувство на безпомощност най-накрая се обръщат към Холмс Тътъл да отстрани Батаглия от името на губернатора. „Никога не застрелваш собствения си кон. Съседът ти го прави вместо теб“, казва Рейгън на Уилям Кларк, който идва на мястото на Батаглия като началник на канцеларията. Както във всеки друг аспект на живота си, Рейгън следва тактика да се дистанцира от неприятните моменти в управлението.

Заради Рейгъновата дистанцираност е изключително важно да има силен началник на щаба. През по-голямата част от мандата си Кларк изпълнява тази роля. Лаконичен юрист и собственик на ранчо, който се сближава с Рейгън заради общата им страст към конната езда, Кларк се научава да спестява на Рейгън прекомерните политически детайли. Документите с взети решения, които му изпраща, са с големина до една страница. Майкъл Дийвър, директор на администрацията и отговорник за графика на губернатора, е пълна противоположност на Кларк. Изтънчен и обичащ клюките, с оредяваща коса и очила с рамки тип „костенурка“, след няколко питиета той често сяда да свири на пиано. Дийвър скоро става най-близкият сътрудник на Нанси. Третата ключова фигура в офиса на Рейгън е Едуин Мийз III, който става шеф на канцеларията през 1969 г., след като Рейгън прави Кларк съдия. С веселото си, небрежно поведение и помпозен външен вид на дундест герой от комикс Мийз е възприеман от пресата просто като момче за всичко. Въпреки това той играе влиятелна роля във формирането на политиките на Рейгън, макар и неорганизираността му понякога да подкопава усилията му.

Фокусът на Рейгън остава върху цялостната картина, задава общи насоки и оставя помощниците да се занимават с детайлите. Той обича обществената си роля на губернатор, изнася речи за това колко велик е щатът и колко прекомерна е бюрокрацията му. Дарбата му да говори убедително е превъзхождана единствено от вярата му, че може да убеди всеки. Сред документите на бюрото му в Президентската библиотека „Роналд Рейгън“ е превод на интервю, дадено през първия му мандат за съветския в. „Правда“. „Прие ме да разговаряме губернаторът на Калифорния Роналд Рейгън – човек, известен до голяма степен с, меко казано, крайнодесните си възгледи“, пише кореспондентът Юрий Жуков. „...Роналд Рейгън приема сътрудника на „Правда“ изключително благосклонно, сякаш му доставя удоволствие да покаже на съветски комунист колко велик и богат е щатът му.“

През 1969 г. имиджът на Рейгън на национално равнище е предопределен от решението му да изпрати Националната гвардия да сложи край на окупацията на Народния парк в град Бъркли. Протести избухват и в други кампуси и стават все по-наситени с прояви на насилие. Рейгън се фокусира върху комунистическите връзки и преформулира позицията си за холивудските радикали: толерантност за мирното инакомислие, но не и за подривните дейности. „Спазвайте правилата или беж да ви няма“, е фраза, която използва по време на кампанията си и е закачена на вратата му в Сакраменто. Но за разлика от Никсън и други негови съвременници от десницата Рейгън успява да бъде добродушен в четенето на морал. Дори като че ли му доставя удоволствие да влиза в двубой с хипитата – хора, които по думите му „се обличат като Тарзан, ходят с дълги коси и миришат на гепарди“. В Калифорнийския университет „Санта Круз“ брадат демонстрант си залепва лицето на прозореца на губернаторската лимузина и извиква: „Ние сме бъдещето!“. Рейгън надрасква отговора си на лист и го залепва за стъклото: „Ще си продам облигациите“.

С противопоставянето на студентските протести Рейгън създава впечатлението, че се готви да се кандидатира за президент през 1968 г. Той се появява често на прояви на „Голямата стара партия“ (Републиканската) и избягва въпросите на журналисти дали може да се кандидатира. Позиционирайки се вдясно от фаворита Ричард Никсън, той излага аргументи за ескалация на войната във Виетнам. Но кампанията на Рейгън през 1968 г. така и не потръгва, отчасти заради нежеланието му да изглежда амбициозен и отчасти заради оглушките, които си прави с „хомосексуалния“ скандал, след като става известна причината за отстраняването на Батаглия. Планът на Рейгън е да бъде издигнат като кандидат от делегатите от своя щат и след това да се „втурне презглава“ в изборната надпревара, ако губернаторът на Ню Йорк Нелсън Рокфелер победи Никсън на първото гласуване. Недостатъкът на този план е, че без консервативен съперник в първичните избори Никсън си осигурява достатъчно делегати, за да спечели категорично номинацията. На конгреса на Републиканската партия в Маями Рейгън се налага да приеме неизбежното и обявява, че кандидатурата му е обречена. Първата му кандидатпрезидентска кампания трае по-малко от 24 часа.

Обратно в Сакраменто, Рейгън провежда умерена политика в разрез с консервативната си реторика. В предизборната си кампания за губернатор той призовава за отмяната на щатския закон за забрана на дискриминацията при продажбата на недвижимо имущество. Рейгън изтъква аргумента, че хората трябва да са свободни да продават или да не продават имотите си на когото пожелаят. Като губернатор обаче той тихомълком изоставя този въпрос. Законопроектът за „терапевтичните“ аборти, под който той слага подписа си през 1967 г., на практика легализира абортите в Калифорния и изиграва роля това да стане и на национално равнище. Прави компромис с ръководствата на университетите по въпросите с орязването на бюджетите и с таксите за обучение, заради което щатът увеличава над два пъти разходите си за висше образование по време на неговия мандат. И въпреки реториката му срещу опазването на околната среда той добавя 145 000 акра към системата от щатски паркове, защитени реки и подписва най-стриктните регулации в страната върху емисиите на парникови газове. „Винаги когато мога да взема 70 процента от това, което искам от неприятелски настроено законодателно събрание, ще го сторя“, казва веднъж той на свой помощник. „Смятам, че ще ми се получат нещата, когато по-късно се върна да взема още малко оттук и още малко оттам.“

Този прагматизъм създава условия за неговото преизбиране през 1970 г. Рейгън отказва да води дебат с опонента си Джес Ънръу, като същевременно наводнява телевизиите с реклами за величието на Калифорния. Неговият приоритет е реформирането на социалната система, която смята за лоша за данъкоплатците и за получателите на социални помощи. Броят на регистрираните безработни в Калифорния се увеличава от 375 000 през 1963 г. над четири пъти до 1970 г. и нараства с по 40 000 на месец. Изправени пред рязко увеличаване на програма, чиито разходи се поделят с федералното правителство, други републикански губернатори подкрепят плана на Никсън за гарантиран доход, по силата на който Вашингтон ще поеме пълната отговорност за разходите за социални помощи. Рейгън смята идеята за гарантиран доход за абсурдна и отива във Вашингтон да заяви, че е против нея. Неговата опозиция помага планът на Никсън да бъде блокиран от Сената и буди у президента безпокойство, че ще бъде оспорена позицията му на кандидат на републиканците на президентските избори през 1972 г.

В Калифорния Рейгън работи с демократите за прокарването на законодателство в областта на социалните грижи, което намалява броя на хората, които покриват критериите за получаване на социални помощи, но увеличава средствата на тези, които отговарят на изискванията. То осигурява и финансиране на идеята да се изисква работа в замяна на помощи. Въпреки че приемникът на Рейгън, Джери Браун, отменя пилотната програма, щом заема поста, стоящата зад нея идея отново идва след време на дневен ред. Тезата на Рейгън, че правителството не трябва да субсидира хрантутници, става инициатива за реформа на щатско ниво през следващите две десетилетия и в крайна сметка води до приемането на федерален закон през 1996 г., отменящ статута на социалните помощи като нещо, което се полага по право.

Друг приоритет на Рейгън е намаляването на данъците. Той свиква специални избори през 1793 г., за да прокара „Предложение 1“, сложнa антиданъчна поправка на щатската конституция, но ги губи. Но поражението полага основите на „Предложение 13“ – инициативата от 1978 г., която поставя драстични ограничения на имуществените данъци и която изисква супермнозинство за други данъчни увеличения. А на национално равнище полага основите за намаляването на федералния данък върху доходите, което става през 1981 г., по времето на първия президентски мандат на Рейгън.

Рейгън се оттегля от губернаторския пост през 1975 г., без да може да се похвали с някакво значително намаляване на данъците или орязване на бюджета. Докато е губернатор, най-високата ставка за личните доходи се увеличава от 7 на 11 процента, корпоративните данъци нарастват от 5,5 на 9 процента, а най-високата ставка на данъка върху наследството се покачва от 10 на 15 процента. Постъпленията в щатската хазна се увеличават от 2,9 милиарда долара през 1966 г. (последната година преди идването на власт на Рейгън) до 8,6 милиарда долара през 1974 г. (последната година, в която той е на поста). Ако се сметне и размерът на инфлацията, щатското правителство нараства двойно под неговия надзор, по-бърз темп на растеж, отколкото при предшественика му Пат Браун и при приемника му Джери Браун.

Рейгън не позволява реалността на разрастващото се правителство да попречи на вярването му, че той го е свил. Той посочва еднократното данъчно облекчение в размер на 5 милиарда долара, което дава на калифорнийските данъкоплатци, игнорирайки факта, че тези пари идват от увеличения на данъците. Но в по-широк смисъл губернатор Рейгън действително блокира похода на либерализма. През пиковите години на „Великото общество“ той отправя логична поредица от възражения: социалните програми са разточителни и струват твърде много; насърчават зависимост; намаляват свободата. Тези аргументи постепенно подкопават консенсуса около необходимостта правителството да е деен участник в обществения живот. През 1964 г., когато Рейгън изнася първата си значима реч, 22 процента от американците казват, че не вярват, че федералното правителство върши добра работа през повечето време. Към 1980 г., когато е избран за президент, този дял е 73 процента. През следващите години Рейгън става най-видното лице на това недоверие.

6.НАРЕЧЕТЕ ГО МИСТИЦИЗЪМ

Докато вторият мандат на Рейгън отива към своя край, той разширява обхвата на посланието си и се връща към любимата си тема: мястото на Америка на богоизбрана нация. В реч пред първата Конференция за консервативно политическо действие през януари 1974 г. той цитира Джон Уинтроп, който описва общността на пуританите като „град, поставен на хълм“. Същия образ използва в свое обръщение и Джон Ф. Кенеди.

„Може да го наречете мистицизъм, но аз винаги съм вярвал, че съществува някакъв божествен план, който е поставил този велик континент между два океана и е направил така, че към него да се стремят хора, обзети от трайна привързаност към свободата и притежаващи определен вид смелост.“

Правителствата може да се провалят, но американците – не, твърди той. Апетитът на Рейгън към лидерството е очевиден. Но тъй като наближава 65, изглежда, че с политическата му кариера може да е свършено. Той обещава да не се кандидатира за трети мандат като губернатор и не се интересува от влизане в Сената. Остава лоялен към Никсън по времето на скандала „Уотъргейт“, казва, че президентът трябва да се ползва с презумпцията за невинност и нарича върлите му критици „линчуваща тълпа“. Но идването на Джералд Форд на президентския пост след оставката на Никсън препречва пътя на Рейгън. Готвейки се да напусне Сакраменто, той не е сигурен дали да се оттегли в голямото ранчо, което с Нанси купуват в планината Санта Инес, северно от Санта Барбара, или да се изправи срещу Форд и да се бори за номинацията на Републиканската партия за президентските избори през 1976 г.

Когато Форд помилва Никсън през септември 1974 г., се открива неочаквана възможност. Новината заличава първоначалния скок в благоразположението към него и му коства 20 процентни пункта в рейтинга на одобрение. Безславното изтегляне на американците от Сайгон през 1975 г., разкритията за злодеянията на ЦРУ и две странни покушения срещу президента в рамките на 17 дни допринасят за повсеместното усещане за национален позор и безпорядък. „Трябва да ви кажа, че състоянието на съюза не е добро“, заявява неизлъченият чрез избори президент в първото си обръщение „За състоянието на съюза“. Еманация на неадекватността на Форд в този момент е немощният му зов срещу инфлацията под формата на значките с надпис „Бий инфлацията сега“.

Неблагополучието на Форд предизвиква недоволство сред десницата. Разтърсена от „Уотъргейт“ и оставките на вицепрезидента Спиро Агню и президента Никсън, Голямата стара партия губи 43 места в Камарата на представителите и 4 в Сената на междинните избори през 1974 г. Един от четирите губернаторски поста, които губи, е в Калифорния, където Рейгън не оставя наследник. След разгрома Националният комитет на Републиканската партия прави значки с надпис „Републиканците също са хора!“. Някои си мислят, че партията е толкова дискредитирана, че ще си промени името. Рейгън отхвърля това кършене на ръце. Тъй като вече няма нужда да прави компромиси с демократите, той прави десен завой и застава под наличните светлини на прожекторите. В друга реч пред Конференцията за консервативно политическо действие във Вашингтон той заявява, че Голямата стара партия трябва да издигне „плакат, изписан не с бели пастели, а с ярки цветове, за да заявим недвусмислено позициите си“.

Също както с „Време за избор“ преди десетилетие, това пламенно обръщение прави Рейгън герой за консерваторите, които са смутени от обявената от Форд среща на върха със съветския лидер Леонид Брежнев, от амнистията му за избягалите от военна служба по времето на конфликта във Виетнам и от увеличаването на данъци, представено като антиинфлационна мярка. От политическа гледна точка най-лошото решение на Форд е това, че вместо Рейгън предпочита Нелсън Рокфелер за вицепрезидент. Когато назрява бунт, Форд опитва да елиминира Рейгън, като му предложи да стане министър на транспорта или на търговията, или посланик в Обединеното кралство, но Рейгън отклонява всички тези предложения. През пролетта на 1975 г. мениджърът на кампанията на Форд намеква, че президентът може да не се кандидатира за изборите заедно с Рокфелер. Рейгън не се задоволява с това; той критикува „неуважителното отношение“ към вицепрезидента, който под натиска на Форд сам се оттегля.

Рейгън иска да се кандидатира за президент, но без да бъде сметнат за политик или за нарушител на Единадесетата Божа заповед. Той мотивира решението си със съмненията си дали Форд може да спечели и загрижеността си за разрастването на публичния сектор. Твърдейки, че 44 процента от националния доход отиват при правителството, той казва, че федералната бюрокрация е „станала по-досадна, по-принуждаваща, по-натрапчива и по-неефективна“. Реалната стойност е 30 процента, но идеята, че Вашингтон процъфтява за сметка на изпадналата в стагнация страна, привлича общественото внимание. „По мое мнение коренът на тези проблеми е точно тук – във Вашингтон, окръг Колумбия“, казва Рейгън в речта пред Националния пресклуб, с която обявява кандидатурата си. „Столицата на нашата страна се е превърнала в седалище на една „шуробаджанашка“ система, която функционира за свои собствени облаги – все по-нечувствителна към нуждите на американския работник, който я поддържа с данъците си.“ Рейгън твърди, че не е „член на вашингтонската върхушка“. Той е „гражданин, представляващ своите съграждани пред управленските институции“.

По време на кампанията той разказва историята на една „кралица на социалните помощи“ от Чикаго, която става емблема на проблема. „Тя има 80 имена, 30 адреса, 12 карти за социално осигуряване и получава пари като вдовица на четирима несъществуващи покойни ветерани. Взема и помощи със своите карти за социално осигуряване – казва той. – Здравно осигурена е, получава купони за храна и взима помощи с всяко едно от имената си. Необложените ѝ с данъци доходи са над 150 000 долара.“ Тази история е до голяма степен вярна, но почива на погрешно предположение. Белите от средната класа, които смятат, че федералните социални разходи означават прехвърляне на пари от техните данъци към малцинствата, си мислят, че кралицата на социалните помощи е чернокожа, както впрочем и Рейгън. Линда Тейлър, човекът, за когото се разказва в тази история, всъщност е бяла.

Рейгън изпада в беда по политически въпроси. Млад помощник получава задачата да напише политическа реч, която кандидатът изнася за пръв път пред бизнес организация в Чикаго. Като алтернатива на продължаващата 40 години тенденция за прехвърляне на данъците и властта към Вашингтон Рейгън предлага програма за „креативен федерализъм“. Федералното правителство може да спести 90 милиона долара годишно, като делегира социалните помощи, националната програма за здравно осигуряване „Медикеър“ и купоните за храна на щатите. Предизборният щаб на Форд прави свой собствен анализ и казва, че планът ще увеличи безработицата, ще задълбочи рецесията и ще доведе щатите до банкрут. В Ню Хампшър, където няма данъци върху продажбите или върху доходите, потенциалните последици от плана за 90 милиарда поставя Рейгън в отбранителна позиция. Политическата грешка е изострена от тактическа. Когато деспотичният мениджър на кампанията му Джон Сиърс го изпраща в Илинойс два дни преди вота, Рейгън не поставя под въпрос решението. В крайна сметка той губи първичните избори в Ню Хампшър с 1300 гласа, но тъй като помощниците му уверено създават големи очаквания, пресата смята загубата, макар и с такава крехка разлика, за голямо поражение.

След провала в Ню Хампшър Рейгън сменя стратегията и насочва вниманието си към външната политика. Той подхваща темата с въображаемото „ракетно изоставане“, за което Джон Ф. Кенеди разтръбява през 1960 г. Обвинява Съединените щати, че изостават във военно отношение от Съветския съюз и че Форд се отнася благосклонно с врага, вместо да му се опълчи. „Разведряването не е ли нещо, което характеризира отношенията между фермера и пуйката до Деня на благодарността?“, шегува се той. Рейгън обвинява държавния секретар Хенри Кисинджър за отказа на Форд да се срещне с живеещия в изгнание руски Нобелов лауреат Александър Солженицин и за подписването на споразуменията от Хелзинки. Подобно на много други представители на десницата той смята, че тези съглашения ратифицират съветското господство върху „държавите пленници“ от Източна Европа.

Реакцията на Форд, който изважда от речника си думата „разведряване“, е характерен признак на безсъдържателна кампания. В една празнословна реч президентът смело защитава къщната работа от предполагаемите ѝ противници. В същото време Рейгън е привлекателен аутсайдер, който изказва идеи, каквито обикновено намират място на страниците на списанията „Нешънъл Ривю“ и „Камънтери“. Останал без пари след загубите във Флорида, Масачузетс и Илинойс, той възкресява кампанията си с нова половинчасова реч, чийто запис е излъчен по 15 телевизии в Северна Каролина. Победата му в този щат го връща в надпреварата. Рейгън започва да печели – Тексас, Алабама, Джорджия, Индиана и Калифорния. Но съотношението между спечелените от двамата делегати е обезкуражаващо и на всяка спирка репортерите го питат кога ще отпадне.

Надпреварата достига фазата на битка за делегати през последните шест седмици преди конгреса на Републиканската партия в град Канзас в едноименния щат. Макар че на първичните избори малко не достига на Форд да събере вълшебния брой от 1130 делегати, за да си гарантира номинацията, той се нуждае от подкрепата само на 37 от общо 136 делегати, които не са поели ангажимент за кого ще гласуват. В момент, когато пресата е напът да обяви, че Форд печели надпреварата, Рейгън грабва вниманието, като обявява, че ще избере сенатор Ричард Швайкер от Пенсилвания за свой кандидат за вицепрезидент. Това е едновременно жест към неангажираните делегати в Пенсилвания и тактика за протакане. Междувременно съюзниците на Рейгън тормозят поддръжниците на Форд в структурите на Републиканската партия, предлагайки да бъде приет програмен документ за „морал във външната политика“, който възхвалява Солженицин и критикува Хелзинкските спогодби. Лагерът на Рейгън обаче се натъква на хитър съперник в лицето на младия началник на щаба на Форд, Дик Чейни, който неотдавна встъпва в длъжност, за да коригира грешките в изпадналата в затруднения предизборна кампания. Трикът, с който Чейни парира идеологическата атака на Рейгън, е тихо да капитулира.

Щом става ясно, че няма начин да бъде отнета номинацията от Форд, в основна тема на конгреса се превръща въпросът кой ще бъде негов кандидат за вицепрезидент. Рейгън е очевидният консенсусен избор, но го играе недостъпен и казва на Сиърс, че не желае да бъде канен. Сиърс, който не разчита добре сигналите на шефа си, предава молбата на Форд да не повдига въпроса пред Рейгън. Форд избира вместо това сенатор Робърт Доул от Канзас.

Пренебрегването на Рейгън само утвърждава статута му на фаворит в сърцата на участниците в конгреса. Във финалната нощ от проявата в Канзас Сити Форд го вика на подиума; Рейгън показва с жест, че не иска, но след това склонява да изнесе уж спонтанна реч, която обаче е подготвил предварително. Извиквайки в съзнанието си послание, което бил оставил в капсула на времето, той заявява, че се пита какво ще мислят бъдещите поколения за хората в залата. „Дали един ден ще се обърнат с признателност и ще кажат: „Благодаря ти, Боже, за тези хора през 1976 г., които попречиха да бъде загубена свободата, които направиха така, че и 100 години по-късно да сме свободни, които опазиха света ни от ядрено унищожение?“.“ За болшинството от аудиторията той все още звучи като Рейгън от „Време за избор“. Но призивът за възпрепятстване на ядрена катастрофа дава възможност да се види един Рейгън, какъвто светът все още не познава: не воинът от Студената война от 1964 г., а миротворецът от 1986 г.

7.АЗ ПЛАТИХ ЗА ТОЗИ МИКРОФОН

Това, че съвсем малко не му достига да бъде номиниран, и поражението на Форд от Джими Картър на общите избори през 1976 г. правят Рейгън фаворит да бъде избран за кандидат на Републиканската партия през 1980 г. Пред него се разкриват редица възможности. Той отказва покана да гостува във водещото вечерно предаване по телевизия Си Би Ес, по това време най-влиятелната новинарска платформа в страната, защото смята, че хората ще се уморят да го гледат. Вместо това той подновява своите радиокоментари, които започва да пише от момента, в който напуска Сакраменто, до обявяването на президентската си кандидатура през 1975 г. В комбинация с изнасянето на речи това за него е начин да печели пари и да продължи да оказва влияние в Републиканската партия в момент, когато тя не контролира нито един от клоновете на властта. По-важното е, че присъствието му в радиото гарантира, че ще остане политическа сила дори на възраст, на която мнозина го считат за твърде стар да се бори отново за президентския пост.

Коментарите на Рейгън впоследствие започват да се излъчват по 286 станции и да бъдат публикувани като статии в 226 вестника в цялата страна, достигайки обща аудитория от 20 милиона души. Рейгън разбира колко задушевно звучи невидимият човешки глас и начинът, по който той дава възможност на слушателите да използват въображението си, за да си представят картината. Неговият бъдещ държавен секретар Джордж Шулц си спомня как веднъж президентът се захванал да коригира реч за външната политика, която той написал. „Написал си я така, че да може да бъде четена. Това е съвсем уместно – му казал Рейгън. – Но аз говоря пред хора – когато те са срещу мен или от другата страна на телевизионната камера или на радиомикрофона – това е различно.“

Написаните на ръка чернови на тези коментари за радиото от 70-те разбиват стереотипа, че Рейгън е „дружелюбен глупак“. Те показват, че е разсъдлив и задълбочен, макар и с ограничена референтна рамка, опираща се основно върху консервативната преса. Също така те предоставят най-ясния отговор за това как Рейгън се превръща от крайнодесен кандидат в обединител на Републиканската партия около идеология, чиито отличителни белези продължават да съществуват и до ден днешен. Централна част от неговите коментари е възгледът му за „добронамерения, щедър дух, който е американска характерна черта още откакто има Америка“ и неговият конфликт с нарастващия държавен контрол, чието олицетворение е „пътят, по който нашите английски братовчеди вече са поели“. Размишлявайки върху президентската си кампания в първия си коментар след изборите, той излага виждането си, „че ако правителството един ден спусне кепенците; ако всички бюрократи се изнижат на пръсти от мраморните зали, ще отнеме доста време да залипсват на народа на тази страна или дори да се усети липсата им“.

Много от коментарите му засягат американската военна уязвимост и макар и добре аргументирани, те често съдържат нелепости, които той е попил от източници, представящи десни възгледи. „Явно руснаците имат лазер, способен да взривява ракетите ни във въздуха, ако някога опитаме да ги използваме“, казва Рейгън в текст от май 1977 г., вдъхновен, както изглежда, от филмите с негово участие „Брас Банкрофт“. Приписва на „Николай“ Ленин твърдението, че „няма значение дали ¾ от човечеството ще загине; важното е останалата ¼ да са комунисти“. (Когато посетих Президентската библиотека „Роналд Рейгън“ през 2015 г., този псевдоцитат бе изписан на една от стените, но този път погрешно приписан на правилната личност Владимир Илич Ленин.) Въпреки че понякога Рейгън говори небивалици за Съветския съюз, в едно нещо се оказва далновиден. Той смята, че е възможно, както пише през октомври 1975 г., руснаците „да съзрат заблудата по пътя, който следват, и да се откажат от целта си“ или „тяхната система да рухне“.

Фактът, че няколко пъти повтаря думата „рухване“ в този коментар, е сигнал, че Рейгън се откъсва от традиционното дясно мислене. Рейгън смята комунизма за „неспособна и абсурдна система“, която в крайна сметка няма да удържи, ако Съединените щати му се опълчат с все сили в морално и военно отношение. Става му хоби да разказва вицове, изразяващи недоволството на съветските граждани от своята система. Комисарят отишъл в колхоза да провери как върви събирането на реколтата. Колхозникът казал: „О, другарю комисар! Ако съберем на едно място всички картофи, ще стигнат оттук чак до Господ“. – „Другарю колхозник, това е Съветският съюз. Тук няма Господ.“ – „Ами то няма и картофи“, отвърнал селянинът. Някои журналисти, отразяващи кандидатпрезидентската кампания на Рейгън през 1980 г., предполагат, че той очаква ядрена война с СССР. Всъщност той предвижда победа за Америка без война, тъй като си спомня как надвива комунистите в Холивуд, без да си изцапа ръцете. Смята, че съветският тоталитаризъм може да бъде притиснат да капитулира по същия начин.

Най-ранното свидетелство за това виждане на Рейгън за съветското поражение е изявление, озаглавено „Дали либералите наистина са либерални?“, напечатано на личната му канцеларска хартия и носещо написана на ръка бележка с неговия почерк „Написано около 1962 година“. След като изразява недоверие, че СССР ще започне да се държи по-въздържано, ако Америка опита да изглади разногласията си с него, той обяснява алтернативния си подход. „Другият начин се опира на разбирането (подкрепено до момента от всички доказателства), че в пълномащабна надпревара нашата система ще е по-устойчива и в крайна сметка врагът ще се откаже от надпреварата, защото ще разбере, че е изгубена кауза. След това благородна нация, вярваща в мира, ще протегне приятелска ръка и ще каже, че на света има място и за двама ни.“ Рейгън използва същите думи в един от коментарите си. Какво може да накара Съветския съюз да се предаде? През 1977 г. той избира да разкаже историята на недоволен руски работник в корабостроителница, който искал да отведе семейството си на Запад за по-добър живот. „Може би трябва да разхвърляме няколко милиона обикновени каталози за пазаруване в Минск, Пинск и Москва, за да им събудим апетита“, предлага бившият говорител на фирма за електроуреди.

Оптимизмът на Рейгън за Съветския съюз може да звучи наивно и заради това той запазва за себе си някои от възгледите си, след като обявява отново кандидатурата си през ноември 1979 г. Неоконсерваторите, с които започва да се среща покрай съветника си по външната политика Ричард В. Алън, също засенчват личните му мнения. Рейгън цитира влиятелната статия на Джейн Къркпатрик „Диктатури и двойни стандарти“, която разграничава авторитарните режими от тоталитарните въз основа на концепцията, че първите, които зачитат правото на собственост, могат да еволюират в демокрации, докато вторите не могат. Но самият Рейгън вярва в нещо различно: че докато комунистическите режими действително са най-лошите, те са обречени, тъй като нарушават човешката природа.

Макар и да е съгласен, че Съединените щати не водят Студената война достатъчно енергично, той таи съмнения относно фундаменталните доктрини на страната си. Рейгън не приема сдържането, защото иска да премахне съветската доминация. Изпитва съмнения към възпирането, защото не вярва, че то ще гарантира безопасността на Америка, и защото смята, че Съветският съюз не вярва в него. Той намира и концепцията за взаимно гарантирано унищожение за морално отблъскваща и абсурдна. Сравнява я с „двама западняци в кръчма, всеки от които е опрял дулото на пистолета си в главата на другия – постоянно“. През юли 1979 г. той посещава Северноамериканското военновъздушно космическо командване (НОРАД), подземния ядрен команден център в Колорадо. Там научава с ужас, че няма начин за защита от съветските ракети освен чрез нанасяне на масиран ответен удар. Тръгва си разтревожен, че като президент има само два варианта да реагира при атака: „да натисна бутона или да не направя нищо“.

Каква би могла да бъде алтернативата? В паметна бележка след посещението помощникът му Мартин Андерсън предлага разработване на „защитна ракетна система“. Идеята допада на Рейгън, но военните му съветници искат той да запази твърда позиция срещу Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана, който Никсън подписва с Брежнев през 1972 г. Логиката на договора е, че възможността за защита на ракетните силози срещу междуконтинентални балистични ракети, която до голяма степен е била концептуална в този момент, може да доведе до нова надпревара за изграждане на ракети с множество бойни глави, способни да победят системите за противоракетна отбрана. Рейгън е против Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана, както и против нератифицирания договор САЛТ 2 (за ограничаване на стратегическото въоръжение). Според него те са отражения на логика за стабилност, в която той се съмнява, а освен това като цяло е скептичен към контрола върху въоръжаването. Често препоръчва книга, написана от приятеля му Лорънс Бейлинсън, озаглавена „Договорът капан“, в която се твърди, че държавите спазват споразуменията с други държави само докато са в тяхна изгода и че мирните договори никога не водят до мир.

***

През първите няколко месеца кампанията на Рейгън през 1980 г. е ръководена отново от Джон Сиърс, който настоява да има пълен контрол като отплата за участието си. През 1976 г. Рейгън е кандидат на десницата, но този път Сиърс иска от него да бъде обединяващ кандидат. Това значи да изтъква неуспехите на Джими Картър, вместо да се разграничава от по-умерените си съперници в първичните избори като Джордж Х. У. Буш, Хауърд Бейкър и Боб Доул. Сиърс прогонва повечето лоялисти от Сакраменто, които смята за заплаха, включително двама близки до Рейгън – Ед Мийз и Майк Дийвър. Но на предизборните партийни събрания в Айова Сиърс допуска тактическа грешка, като държи Рейгън настрана от избирателите и от дебата. След като Буш печели изненадващо в Айова, Сиърс сменя курса, качва своя кандидат на автобус, с който да обикаля Ню Хампшър, и иска дебати.

Двамата фаворити – Рейгън и Буш, се споразумяват да участват в дебат без останалите по-маргинални кандидати в съботата преди първичните избори. Когато Доул се оплаква пред Федералната избирателна комисия, че това ще е незаконен принос към двете кампании от страна на в. „Нашуа Телеграф“, който спонсорира дебата, щабът на Рейгън се съгласява да поеме разходите за проявата. Сиърс след това скроява номер на Буш, канейки четиримата изключени кандидати да дойдат на събитието. Когато всички те излизат на сцената, редакторът на вестника Джон Брийн се вбесява. Настоявайки да се спази първоначалната уговорка, той нарежда микрофонът на Рейгън да бъде спрян. „Аз платих за този микрофон, г-н Грийн“, казва сопнато Рейгън, който обърква името на модератора. Междувременно Буш се преструва, че игнорира суматохата, гледа право напред и прилича на „малко момче, което е било закарано на грешното тържество за рожден ден“, както го описва издателят на в. „Юниън Лийдър“ Уилям Лоуб. Нищо от казаното на дебата няма значение. Три дни по-късно Рейгън побеждава Буш с голяма разлика.

Но кръгът приближени на Рейгън губи доверие в авторитарния Сиърс, демонстриращ безразличие към оскъдните средства, с които разполага кампанията. В крайна сметка Нанси Рейгън е тази, която прави решителната крачка да накара съпруга си да се справи със ситуацията. В деня на изборите в Ню Хампшър, преди да бъдат обявени резултатите, Рейгън уволнява Сиърс и двама негови близки съюзници. Дийвър и Мийз са върнати в ръководния състав на предизборния щаб заедно с новия мениджър на кампанията Уилям Дж. Кейси – юрист от Уолстрийт и бивш председател на Комисията по ценните книжа и борсите. За разлика от Сиърс стратегията на старите кучета от Сакраменто е „да се остави Рейгън да бъде Рейгън“. Той, кажи-речи, си осигурява номинацията в средата на март, макар че Буш признава поражение чак в края на май.

Буш е логичният кандидат за вицепрезидент, тъй като осигурява както географски, така и идеологически баланс. Но Рон и Нанси го смятат за мрънкало и въз основа на това, което виждат на дебата в град Нашуа, си правят извода, че не може да се справи, когато е под напрежение. Рейгън иска поддържащата роля да заеме бившият президент Форд. Той лети до игрището за голф на Форд в Палм Спрингс, за да сондира мнението му. Форд не се чувства комфортно с Рейгън и го описва проницателно като „един от малкото политически лидери, които съм срещал, чиито публични речи разкриват повече от разговорите на четири очи с него“. Той казва на вероятния кандидат, че не е заинтересован. Но когато Форд изнася вълнуваща реч на конгреса в Детройт, която като че ли сигнализира интерес, Рейгън се връща при него и този път Форд не отказва.

Помощниците на Рейгън толкова се отнасят в ухажването на Форд, че в опитите си да го вкарат в „отбора мечта“ му отправят предложение за нещо като съпрезидентство. Това заинтригува Форд, но не е толкова привлекателна опция за Рейгън, колкото да споделя поста с Джордж Х. У. Буш. Рейгън оттегля предложението си към Форд и отправя такова към Буш, който на драго сърце приема. На следващата вечер изнася реч, в която приема номинацията на Републиканската партия и обещава балансиран бюджет, по-ниски данъци и даване на нов тласък на въоръжените сили. Цитира обещанието на Франклин Рузвелт от конгреса на Демократическата партия през 1932 г. да смали правителството и да го направи финансово ефективно. Само че Рейгън не признава факта, че, изправен пред несъвместимостта между целите си, президентът Рузвелт предприема масивно разрастване на федералното правителство.

Социологическите проучвания през септември показват, че Рейгън и Картър са с изравнени възможности за спечелване на вота. Но Картър е разклатен след конгреса на демократите, тъй като се сблъсква с много силен съперник на първичните избори в лицето на Тед Кенеди, точно както Форд е разклатен от Рейгън през 1976 г. Либералите са разочаровани от Картър. Мнозина центристи междувременно са привлечени от Джон Андерсън, либерален конгресмен републиканец, който се кандидатира като независим. За разлика от това в десницата се обединява енергично движение зад Рейгън. Редица идеи генерират неоконсерватори, икономисти, защитници на свободния пазар от Чикагската школа и поддръжници на теорията, че икономиката ще расте по-бързо, ако данъците са ниски и се насърчават инвестициите. Десетки консервативни издания популяризират и рекламират тези идеи. Нов тип вашингтонска институция ги превръща в политически предложения. Старият модел на вашингтонския мозъчен тръст, Брукингския институт, е неутрално либерален. Новият модел е активистки радикален. Неговото въплъщение е основаната през 1973 г. фондация „Херитидж“ с финансиране от консервативните магнати Джоузеф Корс и Ричард Мелън Скeйф.

Друг компонент на коалицията на Рейгън са новополитизираните евангелисти от Юга, които са гласували предимно за демократите на предишни избори. Номиналният им лидер е Джери Фолуел, който основава „Моралното мнозинство“ през 1979 г. Набира сила едно религиозно възраждане в отговор на културните трансформации от 60-те години. Наркотиците и сексуалната свобода, стремежът към самореализация и себеизразяване все още са до голяма степен явления сред елитите през 60-те години. През 70-те години на ХХ век тази вълна достига американците на средна възраст и тези от средната класа с бум на разводите, конфликти между родители и деца и огромно чувство за обществена суматоха. Рейгън говори с идеализирана представа за времето преди тази социална революция.

Първата голяма реч на Рейгън след конгреса, изглежда, изважда наяве най-лошия аспект на тази носталгия. Във Филаделфия, Мисисипи, където трима правозащитници са убити през 1964 г., той говори в подкрепа на „щатските права“ – термин, свързван със сегрегацията. Рейгън се гордее с липсата си на предразсъдъци и не е човекът, който избира мястото. Така че когато Картър го обвинява във фанатизъм, обвинението поражда обратен ефект и прави така, че президентът да изглежда злобен. Постоянните му опити да представи Рейгън като подстрекател към война се връщат по същия начин като бумеранг. Щетите, които нанасят на Рейгън, са по-малко от щетите, които понася имиджът на Картър на благоприличен и сдържан политик. Личните нападки освен това насърчават Рейгън да води по-добре кампанията си. В отговор той представя настоящия стопанин на Белия дом като слаб и некомпетентен.

Тази тактика проработва. Картър е хванат в капан от иранската заложническа криза, енергийната криза и задълбочаващата се рецесия. През лятото инфлацията е 14 процента, което в комбинация с 8-процентна безработица допълва „индекса на нищетата“, чиято стойност е 22. Лихвата върху 30-годишните ипотечни кредити се изкачва до над 16 процента. В момент, когато страната се нуждае от силен лидер, Картър демонстрира основно колебание. Чувства се некомфортно с церемониалните аспекти на властта, носи сам багажа си и забранява изпълнението на президентския химн Hail to the Chief. Той е микромениджър, изправя се срещу неудобните истини и неприятната действителност. В предаването „60 минути“ дава на собственото си президентство оценки B и C за външната, вътрешната и икономическата политика. В излъчено по националната телевизия обръщение през юли 1979 г., което става известно като „Речта на безпокойството“, Картър говори за страна, обхваната от криза на доверие, която „удря право в сърцето, душата и духа на нашата национална воля“, и за „нарастващото съмнение за смисъла на нашите собствени животи“.

Рейгън за разлика от него смята, че най-добрите дни на Америка предстоят. „Аз не виждам национално безпокойство. Не намирам никакъв проблем с американския народ“, казва той в навечерието на изборите. По думите му Картър трябва да бъде преизбран, „ако ви кара да се гордеете със страната си и ако буди у вас оптимизъм за бъдещето“. Увереният патриотизъм на Рейгън пренебрегва националните неуспехи за сметка на минали триумфи, бъдещи възможности и трайни добродетели. Тази комбинация от носталгия и патриотизъм е изражение на култивираното от него късогледство. За него често отдалечени по време събития изглеждат по-реални от тези, които са в непосредствена близост. Носталгичният патриотизъм на Рейгън насочва вниманието към предстоящото „подаряване“ на Панамския канал. „Ние го купихме, ние платихме за него, наш си е и ще го запазим“, обича да казва той. Панама е управлявана от дясна военна диктатура, не от лява, но въпросът изразява идеята, че Америка е изиграна като пълен наивник.

Рейгън понякога е критикуван заради неверните факти, които взима от консервативния печат или от писма от феновете си и които използва в антиправителствената си риторика. Осмиван е за твърдението си, че изригването на вулкана Сейнт Хелънс е произвело повече серен диоксид от автомобилното движение за 10 години, че агенцията за безопасност на труда е издала 144 регулации за стълбите и че министерството на здравеопазването, образованието и социалните въпроси харчи по три долара за администрацията си за всеки долар, който отпуска по ресорите си. Но поне един от гафовете му е преднамерена провокация. На една изява пред профсъюз в Охайо той говори за „Картъровата депресия“. Когато към него е отправена реплика, че страната не е в депресия, той отвръща, че ще даде определение на думата. „Рецесия е, когато съседът ти загуби работата си. Депресия е, когато ти загубиш твоята. А възстановяване е, когато Джими Картър загуби своята.“

Лигата на жените гласоподаватели кани тримата основни кандидати да участват в дебати лице в лице. Картър се съгласява да участва само ако Андерсън бъде изключен, а няколко от помощниците на Рейгън мислят, че дебат без Андерсън е твърде рискован. Но след като участва сам в дебат срещу Андерсън и се представя компетентно, Рейгън се съгласява да се изправи срещу Картър. Проявата е организирана в Кливланд седмица преди изборния ден. Очакванията от Рейгън не са високи, което значи, че той единствено трябва да създаде впечатление, че контролира дебата, за да бъде възприет за победител. Всъщност уменията на Рейгън да дебатира са значителни. Фокусира се върху това да отблъсне обвиненията на демократите, че е опасен. „Тук съм само за да ви кажа, че с цялото си сърце вярвам, че основен наш приоритет трябва да бъде световният мир“, казва той в първия си отговор, след което не спира да повтаря думата „мир“.

Докато Голдуотър критикува Новия курс, дал надежда на страната, Рейгън отправя възраженията си към по-късните програми за борба с бедността, които не помагат на бялата средна класа. Той се представя за кандидат на промяната, готов да се откаже от инициативите, които не работят. Кара Картър да заприлича на бюрократичен консерватор, опитващ се да запази федералния Левиатан дори на места като занемарения Южен Бронкс, където провалите на властите са най-очевидни. В един момент Картър изтъква с право, че в началото на политическата си кариера Рейгън е бил против „Медикеър“. В отговор Рейгън казва една от най-запомнящите се негови реплики. „Хайде, пак започна“, клати той глава. В заключителните си думи Рейгън задава въпроси:

„По-добре ли сте, отколкото бяхте преди четири години? По-лесно ли ви е да си пазарувате в магазините, отколкото преди четири години. Повече или по-малко безработица има в страната отпреди четири години? Америка също толкова уважавана в света ли е, колкото бе преди четири години? Мислите ли, че сигурността ни е на ниво, че сме толкова силни, колкото бяхме преди четири години?“.

Това е търговският нюх на баща му и дарбата му да опростява нещата. Картър прави грешка на езика, като благодари на хората в Кливланд, „че бяха толкова гостоприемни домакини през тези последни няколко часа от моя живот“.

8.СЕГАШНАТА КРИЗА

В лимузината с Картър на път за церемонията по встъпването си в длъжност Рейгън се държи така, както често прави в неловки ситуации: разказва стари истории от Холивуд. Когато пристигат в Капитолия, досегашният президент пита дискретно един от помощниците си: „Кой е Джак Уорнър?“.

Рейгън, изглежда, си мисли за ерата „Уорнър Брадърс“ (и по-конкретно 1933 г.). Подобно на стария си идол Франклин Рузвелт, той поема поста в разгара на кризи: нов вид рецесия, съветска заплаха, която според него е аналогична с фашистката, и драма със заложници, разиграваща се в Техеран, кадри от която се излъчват по телевизията на миниекран по същото време, в което той полага клетва. Отхвърляйки песимизма от годините на Картър, той казва на обикновените хора, че са „герои“ и имат „пълното право да сънуват героични сънища“. Факторът, който пречи на тези сънища, е Вашингтон.

„Ние сме нация, която има правителство, а не обратното. И това ни прави специални сред другите нации на земята. Нашето правителство няма друга власт освен тази, дадена му от народа. Време е да обърнем тенденцията с разрастването на правителството, което дава признаци, че се е разпростряло извън пределите, на които са се съгласили управляваните. Възнамерявам да намаля размерите и влиянието на федералните власти и да поискам да бъде признато разграничението между правомощията, дадени на федералното правителство, и тези, запазени за щатите и за хората.“

Или както казва той: „в настоящата криза правителството не е решението, правителството е проблемът“. Рейгън иска да завърши обръщението си с история, която прочел в писмо от привърженик. В нея се разказва за Мартин Трептоу, млад войник, убит през Първата световна война. В дневника си той написва емоционално обещание да се жертва и да се бие „сякаш цялата битка зависи само от мен“. В писмото се казва, че Трептоу е погребан в Националното гробище „Арлингтън“. Но текстописците на Белия дом научават при проверката на фактите, че Трептоу е бил погребан в Блумър, Уисконсин. Изправен пред това несъответствие, Рейгън пак отказва да скъса с образа на момчето, погребано сред „полегатите хълмове на Националното гробище „Арлингтън“ с неговите ред сред ред бели надгробни плочи“.

Стилът на тържеството по случай встъпването в длъжност бележи промяна в културата на Вашингтон. Пестеливостта е забравена. На мода идва сериалът „Династия“, чиято премиера по Ей Би Си е седмица по-рано и продължава през цялото президентство на Рейгън. Богати дарители на Републиканската партия пристигат във Вашингтон с частни самолети, знаменитости се возят с лимузини от проява на проява. Партитата струват 19,4 милиона долара. Само бялата официална рокля „Галанос“ с шити на ръка мъниста на Нанси струва 10 000 долара. През 1977 г. празненствата по встъпването в длъжност на Картър струват 3 милиона, а Розалин Картър е облечена тогава с роклята, която е носила на полагането на клетва на съпруга ѝ като губернатор на Джорджия. Нанси не след дълго поръчва нови порцеланови съдове, преобзавежда Белия дом и обогатява менютата на държавните вечери.

За поста шеф на канцеларията си Рейгън пренебрегва Ед Мийз, който е ръководител на екипа в преходния период от избирането до встъпването в длъжност на новия президент, и избира по-дисциплинирания и ефикасен Джеймс Бейкър, адвокат от Хюстън и най-добър приятел на Джордж Буш. Бейкър съветва Рейгън да посвети първите три месеца само на програмата си за икономическо възстановяване. В речта си на 18 февруари на съвместно заседание на Конгреса Рейгън представя плана си като спешен отговор на нетър-пимите нива на безработица, инфлация и национален дълг, достигнал почти един трилион долара. Или както казва той, купчина от банкноти по хиляда долара с височина 67 мили. Рейгън предлага да се намали предложеният от Картър бюджет за 1982 г. с 41,4 милиарда, което по думите му може да бъде направено, „без да се навреди на легитимните цели на правителството или на отговорността ни към всички, които се нуждаят от нашата щедрост“.

Той иска от Конгреса значително увеличаване на военните разходи, 30-процентно намаляване на ставките на данъците върху личните доходи, което да стане поетапно до три години, и намаляване на горната данъчна ставка за капиталовите печалби на 20 процента. Очебийният пропуск от тази реч и от придружаващия я документ от 281 страници е обещанието от кампанията му да постигне балансиран бюджет до 1983 г. Рейгъновите съветници признават, че това е несъвместимо с останалите му приоритети.

Рейгъномиката има четири основни компонента: намаляване на данъците, орязване на вътрешните разходи, дерегулация и използване на парична политика за борба с инфлацията. Регулаторната политика ще бъде водена основно на ниво агенции. Паричната политика е в ресора на председателя на Федералния резерв Пол Волкър, когото Рейгън е късметлия, че заварва. Задачата да помири конфликтните ангажименти, поети за данъците и разходите, се пада на бюджетния директор Дейвид Стокман, бивш конгресмен от Мичиган, който на 34 години става най-младият член на кабинета за последните 150 години. Той отраства в село в Мичиган с родители републиканци. Като ученик е с леви възгледи, но след това става либертарианец в Харвардската богословска школа. Иска да демонстрира своята почтеност, като атакува „слаби твърдения“, а не хората, които ги изказват.

Неговото презрение към анекдотичния начин на мислене, който е пълна противоположност на аналитичния му начин на мислене, никога не остава съвсем скрито. За Стокман е очевидно, че обещанията от предизборната кампания на Рейгън са неизпълними. Това не е очевидно за Рейгън, който продължава да казва на помощниците си да намерят начин да накарат нещата да сработят. Рейгън се сблъсква със същия проблем в Сакраменто през 1967 г., където в крайна сметка се съгласява да увеличи данъците, за да закърпи дупка в бюджета. Но в Белия дом той не е готов да направи това. Стокман не успява да накара Рейгън да подкрепи достатъчно големи бюджетни съкращения за покриване на намаляването на данъците или дори да признае проблема.

Един от начините за справяне с дефицита е прилагането на методите на т.нар. икономика на предлагането. Икономическият кръг на Рейгън включва хора като Артър Лафър, който вярва, че намаляването на данъците ще предизвика такъв икономически растеж, че мярката на практика ще се самоизплати. По време на кампанията за първичните избори Джордж Буш нарича с насмешка „вуду икономическа политика“ желанието на Рейгън за понижаване на данъците, опиращо се на постулатите на икономиката на предлагането. Но Рейгън само донякъде се придържа към възгледите на поддръжниците на тази икономическа теория. Изхождайки от личния си опит в Холивуд, той смята, че е логично хората да работят по-усърдно, ако правителството им удържа по-малко от доходите. Но нито той, нито Стокман търсят начин да избегнат бюджетни съкращения. Те искат да съкратят бюджета.

Някои смятат, че дефицитите на Рейгън са преднамерени. Сенатор Даниъл Патрик Мойнихан от Ню Йорк, който е бил ментор на Стокман в „Харвард“, твърди, че Рейгън опитва да „умори от глад звяра“, използвайки дефицити, за да наложи съкращения във вътрешните разходи. Рейгън казва в обръщение от Овалния кабинет през 1981 г., че „можем да се караме на децата си, докато останем без глас и без дъх. А можем и да се справим с тяхното разточителство просто като им намалим джобните“. Но Стокман винаги е отричал дефицитите да са цинична стратегия за налагане на бюджетни съкращения. Той вярва, че Рейгън просто не желае да признае съществуването на компромиси.

Директорът на Службата за управление и бюджет се чувства все по-възпрепятстван, тъй като всяка негова стъпка е гледана под лупа. Целта на Рейгън е да свие правителството до размер, който е по-малък от този преди 60-те. „Пресата си умира да ме нарочи, че опитвам да отменя Новия курс – пише той в дневника си. – Аз им напомням, че съм гласувал за Ф.Д.Р. 4 пъти. Опитвам да отменя „Великото общество“. Войната срещу бедността на Л. Б. Дж. е нещото, което доведе до сегашната бъркотия.“ При все това Рейгън отменя през първата година планирани съкращения не само в програмата за социално осигуряване, но също така в „Медикеър“ и „Медикейд“, които са програми на „Великото общество“ на Джонсън. След това той превръща тези съкращения в безсрочни обещания.

Тъй като тези социални плащания консумират около 60 процента от общите федерални разходи, единственото друго място, където може да се търсят икономии, е във военните разходи. Но министърът на отбраната Каспър Уайнбъргър го познава добре от времето, когато работи за него в Сакраменто, и разбира как функционира федералният бюджет, тъй като по времето на Никсън заема директорския пост в Службата за управление и бюджет. Уайнбъргър подлъгва президента да подкрепи 7-процентно увеличение на разходите за отбрана, изхождайки не от бюджета на Картър за 1980 г. в размер на 142 милиарда долара, а на изготвена от Конгреса прогноза, която включва близо 50-процентно увеличение до 222 милиарда долара. Това е голяма аритметична грешка в негова полза, но Уайнбъргър отказва да се откаже и от частица от тази сума. Възползвайки се от нежеланието на Рейгън да влиза в конфликти, той отказва да направи компромис със Стокман.

В края на краищата Стокман решава, че ще се справи с прекомерните разходи с т.нар. от него магическа звездичка (*), с която се отбелязва, че впоследствие ще бъдат обявени конкретни мерки за икономии. Това е евфемизъм за капитулация пред дефицитите. Въпреки че предлага значителни съкращения в редица програми, включително купоните за храна, бюджетът на Рейгън за 1982 г. предлага като цяло увеличаване на федералните разходи с 11,2 процента. И президентът, и опонентите му имат интерес от това да представят вътрешните бюджетни съкращения като много по-големи, отколкото са в действителност. Демократите конгресмени, които искат да критикуват Рейгън заради безжалостните му атаки срещу бедните, допринасят за това президентът да остане с убеждението, че действително извършва „най-големия опит за спестявания в историята на страната“.

***

На 30 март Рейгън тъкмо е приключил да хвали икономическия си план в реч по време на обяд със сдружението на дърводелците към Американската федерация на труда и Конгреса на индустриалните организации в хотел „Хилтън“ във Вашингтон. Докато влиза в лимузината си, е открита стрелба с огнестрелно оръжие. Чак след като го вкарват в колата и потеглят, агентите на Сикрет Сървис осъзнават, че той е прострелян. Улучен е в гърдите от рикоширал от вратата куршум. Отвеждат го в Университетската болница „Джордж Вашингтон“. Въпреки силната болка и трудното дишане Рейгън настоява да премине на собствен ход през главния вход на спешното отделение. Вътре колабира на пода.

Още щом се връща в съзнание, президентът започва да се шегува. „Кой ми държи ръката? Нанси знае ли за това?“, пита той медицинската сестра. „Скъпа, забравих да се наведа“, казва Рейгън на Нанси няколко минути по-късно. „Надявам се, че сте републиканец“, се обръща президентът към хирурга, който предстои да го оперира. Лекарите на Рейгън изиграват своята роля, както се очаква от тях, в заблудата, че животът на президента въобще не е бил в опасност и че той бързо е дошъл на себе си след операцията. След като се среща с представителя на Белия дом Лин Нофзигър, лекуващият лекар Денис О’Лиъри дава брифинг, в който излъгва журналистите, че „жизнените показатели на президента бяха стабилни като скала през цялата процедура“. „В нито един момент не бе в сериозна опасност за живота“, добавя той. По думите му той ще може да прекара цял ден на работа, стига да прави по една кратка дрямка. Всъщност Рейгън се разминава на косъм със смъртта, губи половината кръв от организма си. Дезориентиран и с тръба за обдишване в гърлото, той пише същата нощ: „Къде съм?“. След това вдига висока температура и развива пневмония, което също се пази в тайна от пресата. Губи 12 килограма за 12 дни в болницата.

„Защо го направи? От какво е недоволен?“, написва Рейгън в бележник същата тази първа нощ, когато все още диша с помощта на апарат и е неспособен да говори. Покушението е извършено от Джон Хинкли, колежанин от Тексас, пристигнал ден по-рано с автобус на компанията „Грейхаунд“, с пистолет 22-ри калибър, закупен за 47 долара от заложна къща в Далас. Хинкли преследва актрисата Джоди Фостър и в пристъп на умопомрачение прави опит да я впечатли, като стреля по Рейгън.

Рейгън написва и други бележки през тази първа нощ. „Ще бъда ли способен да яздя конете си отново? Ще мога ли да подкастрям храсти?“ Той ще може да язди отново, но нападението му оставя някои трайни травми. Рейгън отдавна чува зле с дясното си ухо в резултат на изстрел на халосен патрон твърде близо до ухото му по време на снимките на „Таен агент във въздуха“. Сега, както казва Нанси на дъщеря им Пати, нещата се влошават. Рон-младши забелязва, че баща му става по-бавен, говори по-малко и полага по-малко усилия да запомня кой човек кой е. На прием, устроен в чест на кметовете на големите градове малко след опита за убийство, Рейгън се ръкува с министъра си на благоустройството и градското развитие Самюъл Пиърс, който е единственият чернокож член на кабинета му, и го пита: „Как сте, г-н кмете? Как са нещата във вашия град?“.

Събитията от този ден ще оставят завинаги отпечатък върху президентството на Рейгън. Неговият прессекретар Джеймс Брейди е прострелян в главата и никога не се възстановява напълно. Началникът на канцеларията Джеймс Бейкър не желае да се позове на 25-ата поправка и да направи близкия си приятел, вицепрезидента Джордж Буш, и.д. президент, докато Рейгън е неспособен да упражнява функциите си, както би трябвало да направи. Бейкър се опасява, че десницата, която изпитва недоверие към двамата, може да възприеме предаването на властта като нещо, почти равносилно на „държавен преврат“, извършен от Буш и Бейкър. Тази грешка създава опасен властови вакуум. Тъй като заместникът на Брейди, Лари Спикс, загубва ума и дума в залата за брифинги в Белия дом, държавният секретар Александър Хейг застава зад катедрата. „От този момент аз поемам контрола тук в Белия дом до връщането на вицепрезидента“, казва той. Това прозвучава сякаш амбициозен бивш генерал обявява военен преврат. Репутацията му никога не се възстановява. Самият Рейгън има наложени сериозни ограничения от Сикрет Сървис, заради които не може да има публични изяви на открити пространства и трябва да носи, както той се изразява, „желязна тениска“. От съображения за сигурност повече не може да посещава неделните служби в църквата или поне има извинение да не го прави.

След като е изписан от болницата и се прибира у дома, Рейгън е колкото укрепнал в политическо отношение, толкова отслабен физически. Неговото поведение в екстремна ситуация променя начина, по който гледа на него обществото. В началото на април рейтингът му на одобрение се покачва до 67 процента. След речта му на съвместно заседание на двете камари на Конгреса този месец демократите наред с републиканците се изправят на крака и го аплодират. „За такова посрещане почти си заслужава да те прострелят“, шегува се Рейгън. Той оценява новите възможности, които се откриват пред него. Използва ограничената си енергия, за да събере гласове за икономическия си план. Отначало се концентрира върху това да организира редиците на либералите републиканци от североизточните щати, които биха били уязвими, ако гласуват за бюджетните му съкращения. След това ухажва демократи с покани в Белия дом и в някои случаи с обещания да не участва в кампании срещу тях, ако гласуват за неговата мярка.

Председателят на долната камара Тип О’Нийл, бостънски политик от ирландско потекло, признава новата действителност: „Президентът се превърна в герой. Не може да се спори с толкова популярен човек“. В края на юни Конгресът приема проектобюджета на Рейгън. Месец по-късно Камарата на представителите одобрява изменена версия на неговия данъчен законопроект с 48 гласа на Демократическата партия, а скоро след това Сенатът също го приема с 89 гласа „за“ и 11 „против“. Рейгън подписва данъчния законопроект, с което му придава сила на закон, на 13 август на верандата на къщата в ранчото си. Бюджетът включва съкращения във вътрешните разходи в размер 39 милиарда долара, което спира социалните помощи за 400 000 души и намалява социалните придобивки на още 279 000. Един милион губят правото си да получават купони за храна.

Имайки предвид, че тези съкращения влизат в сила след избухването на рецесията през 1982 г., когато безработицата достига най-високото си равнище след Голямата депресия, тяхното въздействие е особено тежко. Демократите критикуват президента, че е жесток и не го е грижа, Робин Худ в обърнат вариант. Любимият им пример е поставянето на кетчупа в списъка със зеленчуци – мярка, която цели да направи обедите в училище по-евтини. Приятелите от социалния кръг на Нанси и дизайнерските рокли също са честа мишена на нападки. Но повечето стрели не улучват Рейгън, защото начинът, по който го представят критиците му, не съвпада с образа, който хората си изграждат за него, когато го гледат и слушат. Той се отнася с бедните като с отделни личности, а не ги третира като категория. През управлението си прекарва много време, понякога часове наред дневно, в четене и отговаряне на писма. Смята го за задължение още от дните си в Холивуд. Когато му пишат хора, които казват, че са в нужда, отговорът често включва чек от личната му банкова сметка. Религиозно обоснованата благотворителност, каквато майка му практикува дори когато самата тя е бедна, е неговата алтернатива на публичното социално подпомагане. Мисли, че хората, нуждаещи се от помощ, ще я намерят благодарение на „щедрия дух“ на страната.

Рейгън не е противник на браншовите организации и често изтъква факта, че е бил председател на профсъюз. Но е твърдо убеден, че държавните служители нямат право да стачкуват, защото носят отговорност за обществения ред и сигурност. Не прави компромиси в тази си политика, дори когато става дума за синдикат като този на ръководителите на полети, подкрепил го през 1980 г. След като синдикатът отхвърля предложението на транспортното министерство за нов договор, председателят му свиква незаконна стачка. Рейгън казва, че авиодиспечерите нарушават клетвата, която са положили при постъпването си на работа, и им дава 48 часа да се върнат по работните си места. Когато не го правят, той уволнява 11 000 служители, което е повече от половината членове на организацията, и ги заменя с военни. Въпреки масовата отмяна на полети опълчването на президента срещу нарушаващия закона профсъюз се оказва много популярен ход.

Рейгън показва желание да се противопостави и на десницата. Когато кани на интервю щатска съдийка от Аризона на име Сандра Дей О’Конър за овакантеното място във Върховния съд след пенсионирането на Потър Стюарт, тя заявява ясно: макар и лично да е против абортите, решението на Върховния съд по делото „Роу срещу Уейд“ е придобило силата на закон. Рейгън пропуска този важен нюанс, което е поредният пример за неговата конструктивна разсеяност. Номинирането на по-консервативен съдия крие риска от отмяна на този правен прецедент и от разпалване на конфликт по въпроса за абортите, в който да бъде въвлечена цялата страна. Щом взема решението си, той не търпи възраженията на евангелисти и други консерватори, които правилно гледат на О’ Конър като на човек, който няма да гласува за отмяната на „Роу“. Отхвърля протестите на Джери Фолуел и казва на министъра да се довери на преценката му.

Бюджетът е по-сериозно предизвикателство. Стокман е пестелив с истината както вътре в Белия дом, за да успокои Рейгън, така и навън, за да не изложи на опасност данъчната реформа. Сега планът вече е закон и Стокман казва на президента, че вместо клонящ към нула дефицит през 1984 г. той ще се увеличи от 60 милиарда през 1982 г. до 112 милиарда през 1986 г. И тези числа ще се запазят само в малко вероятния случай, в който всички бюджетни съкращения бъдат извършени. Стокман настоява, че нещо трябва да отпадне, но Рейгън не избира нищо. Не желае да преразгледа увеличението на разходите за отбрана. Не е склонен да обмисли намаляване на разходите в социалното осигуряване. Не иска да забави данъчните съкращения. Единственото предложение на Рейгън е бюджетният му директор да намери повече спестявания, като се намалят пилеенето на пари, измамите и злоупотребите.

Стокман най-сетне успява да задържи вниманието на президента след публикуването в сп. „Атлантик Мънтли“ на статия от 50 страници, озаглавена „Образованието на Дейвид Стокман“. В нея журналистът Уилям Грейдър записва с диктофон как бюджетният директор разказва за фискалния план по време на честите им закуски заедно. Стокман нарича политиката, залегнала зад този план, „икономика на процеждането“ и признава, че сметките ще излязат само при оптимистичен сценарий, в който има нарастване на БВП с 5 процента на годишна основа. Вашингтон иска главата на Стокман, защото е говорил така открито с журналист. „Ако е вярно, Дейвид е фурнаджийска лопата – пише Рейгън в дневника си, – но в действителност той е бил измамен от човек, когото винаги е мислел за добър приятел.“ В типичния си стил президентът се среща с него на обяд и му прощава.

До края на първата му година на поста посланието на Стокман, че нещо трябва да се направи, започва да си проправя път в мъглата на Рейгън. „Ние, които щяхме да балансираме бюджета, сме изправени пред най-големите дефицити в историята“, отбелязва Рейгън в дневника си на 8 декември. За втория си бюджет той се съгласява да предложи „повишаване на приходите“ с 37,5 милиарда долара, но дава неясни обяснения как смята да изпълни това. „Да се нарече това данъчно увеличение според мен е неправилно“, казва той, слагайки подписа си през 1982 г. под най-голямото увеличаване на данъците в историята. „То е корекция в миналогодишното данъчно съкращение.“ Приемането на финансови и политически действителности, без да ги признава, става белег на президентството на Рейгън. В момент, когато се задълбочава дефицитът, той се съгласява на още повече увеличения на данъците: повишаване с пет цента на налога върху галон гориво, последвано от увеличаване на социалните осигуровки по препоръка на двупартийната комисия „Грийнспан“. През 1984 г. той се съгласява на още 18 милиарда данъчни увеличения за телефонните услуги, твърдия алкохол и тютюна. Още данъци нарастват по силата на закони, които Рейгън обнародва през 1985, 1986, 1987 и 1988 г.

***

Втората година на Рейгън започва с най-радикалното му предложение за преправяне на либералната държава. В обръщението си „За състоянието на съюза“ през януари 1982 г. Рейгън лансира нещо, наречено „Новият федерализъм“ – предложение да се делегира на щатите отговорността за социалните помощи и купоните за храна в замяна на това федералното правителство да поеме пълна отговорност за споделените разходи за „Медикейд“. Както подсказва грандиозната формулировка, планът е замислен да влезе в учебниците по история и да развали „Великото общество“. Въпреки това „Новият федерализъм“ привлича незначителна подкрепа сред губернаторите и сред членовете на Конгреса от двете партии и скоро идеята залязва.

Оттам годината тръгва на зле, тъй като започналата през втората половина на 1981 г. рецесия вече дава ефект. Председателят на Федералния резерв Пол Волкър, държащ на принципите си едър мъж, любител на пурите, не предлага мерки за облекчаване на финансовото положение. Той е склонен да държи лихвените проценти високи, колкото време е необходимо, за да бъде пречупен гръбнакът на инфлацията. Новинарските емисии са пълни с новини за банкови фалити и случаи на налагане на възбрана върху земеделски имоти. Равнището на детската бедност се увеличава от 16 на 20 процента. Избухва епидемия на хора, останали без дом; хранителните банки и безплатните трапезарии отчитат рекордна работа. В момент, когато рецесията се задълбочава и прогнозите за дефицит се влошават, промишленият индекс „Дау Джоунс“ се понижава с над 20 процента, до по-малко от 800 пункта през август 1982 г.

С нарастването на безработицата рейтингът на одобрение на Рейгън спада с всеки изминал месец от пика си от 68 на сто през май 1981 г. до 35 процента през януари 1983 г. За да се справи с бързо разрастващия се дефицит, той предлага нова серия от съкращения в „Медикейд“, купоните за храна и социалните помощи. Те са както напълно неадекватни с оглед на бюджетния проблем, който самият той предизвиква, така и жестоки в контекста на рецесията. Тъй като членовете на партията му гледат как да отърват собствените си политически кожи, Рейгън получава едва една четвърт от съкращенията, които иска. В месеците преди междинните избори през 1982 г. безработицата достига пик от 10,8 процента. Републиканците успяват да запазят контрола си върху Сената, но демократите добавят 27 места към мнозинството си в Камарата на представителите.

Дали Рейгън разбира какво се случва с неговия бюджет и с икономиката? Ако съдим по написаното в дневниците му, той разглежда икономическите въпроси по същия сегментиран начин, по който говори за тях. За данъците има едни възгледи, за отбраната други, за дефицитите трети. Това разделяне на групи му позволява да приеме икономическата действителност, без да трябва да търси баланс между идеологията си и практическата необходимост. Когато консервативните принципи и принципните консерватори като Стокман стават препятствие пред най-доброто постижимо решение, Рейгън не изменя философията си. Той просто я оставя временно настрани. В дневниците си той постоянно отхвърля прогнозите на Стокман като прекалено песимистични и обвинява за дефицита Конгреса, отхвърлил бюджетните му съкращения. Никога не признава, че дори предлаганите от него съкращения са крайно недостатъчни за решаване на проблема. Винаги избира увеличаване на дефицита пред увеличаване на данъците или намаляване на военните разходи, които разглежда като „небюджетен въпрос“.

Неспособността да сглоби тези парчета от пъзела е най-функционалното проявление на откъснатостта от действителността на Рейгън. Това му позволява да живее с големи дефицити и с нарастващ дълг, с които нарушава ангажиментите си, но които са правилен политически избор при тогавашните обстоятелства. Президентът гледа на себе си като на противоположност на Джон Мейнард Кейнс, изхождайки от възгледите си, че Кейнс е любимият икономист на либералите. Но в действителност дефицитните разходи и съкращаването на данъците по времето на Рейгън е кейнсианство с десен привкус: фискално стимулиране на икономиката, докато изпада в рецесия по време, когато паричната политика не може да отговори по нормален начин заради инфлацията. Да се раздадат пари на работещите хора вероятно би било по-справедливо и ефикасно. Но намаляването на данъците на най-заможните представители на средната класа и на богатите плюс насърчаването на заетостта в предприятия, обслужващи отбраната, преследва същата цел.

Кейнсианската политика на Рейгън, включваща заеми и харчене, е по-разумният избор от това, което повечето експерти около него му препоръчват. Опитът от войните показва, че страната може да издържи големи дефицити в продължение на много години. Предпочитанията на Стокман за разлика от това биха били икономически и политически катастрофални. Търсене на балансиран бюджет през 1981 и 1982 г. би задълбочило рецесията и би затруднило възстановяването на икономиката до изборите през 1984 г. При евентуална липса на строга парична политика като тази на Волкър огромното стимулиране на икономиката, което Рейгън прави през 1981 г., би увеличило инфлацията и би попречило на възстановяването, което започва през 1982 г. и което набира скорост през 1983 и 1984 г. Благодарение на Волкър инфлацията спада от 14 процента през 1980 г. до малко под 3 процента в края на 1983 г., когато Рейгън го назначава за втори четиригодишен мандат. Със спадането на инфлацията паричната политика се облекчава и работи в синхрон с дефицитните разходи на Рейгън и възвърналото се бизнес доверие, за да доведе до период на икономически растеж, продължил до 1990 г.

С възвърналия се икономически растеж се разраства и правителството. През двата мандата на Рейгън вътрешните разходи се увеличават от 303 милиарда до 565 милиарда долара. Общите федерални разходи се покачват от 671 милиарда през 1981 г. до 1,144 трилиона през 1989 г. Тъй като инфлацията е виновна за по-голямата част от това увеличение, по-добра мярка е броят на държавните служители, който се увеличава с 5 процента през управлението на Рейгън. Това, което Рейгън прави с пълно основание, е да намали данъците върху доходите. Когато поема поста, най-високата ставка е 70 процента, а когато напуска, е 28 процента. Въпреки че много други данъци като социалното осигуряване се увеличават за компенсация, намаляването на федералните приходи кара националният дълг да нарасне от 998 милиарда долара през 1981 г. до 2,857 трилиона през 1989 г. През 1983 г. дефицитът достига 208 милиарда, което се равнява на тревожните 5,9 процента от БВП.

Въпреки тези числа Рейгън вярва, точно както когато е губернатор на Калифорния, че смалява правителството. Дефицитът, смята той, е продукт на нежеланието на Конгреса да приеме мерки за орязване на разходите. В действителност Рейгън не успява да елиминира нито една голяма програма, което илюстрира колко истина има в неговата поговорка за вечния живот и правителствената служба. Това, което променя той, е отношението на нацията към правителството, поддържайки неговата непопулярност и намалявайки очакванията на хората относно това какво е способно да свърши то. Рейгън казва на гражданите, които едно поколение по-рано са се обръщали към Вашингтон с искане да намира решения, и им казва да търсят другаде: във волунтаризма, в свободния пазар, в тях самите.

9.МИСЛЯ, ЧЕ СИ НАМЕРИХ ПРИЯТЕЛ

До началото на 1982 г. Рейгън вече е оформил модела на своето президентство и създава нов модел на самата президентска длъжност. За разлика от неотдавнашните си предшественици неговият фокус е до голяма степен външен. Посвещава се на публичните, церемониални, символични аспекти на работата си и много по-малко на вътрешните, мисловни такива. До голяма степен неговото президентство протича подобно на неговата работа като губернатор – той задава насоката и взима важни решения, а оставя изпълнението на други хора. Ефективността на този управленски стил през първия му мандат опровергава представата, създадена от Джонсън, Никсън, Форд и Картър, че да бъдеш президент на САЩ е станало невъзможна работа. Той прави уверен и рязък обрат по отношение на най-голямата от всички затъващи институции и се превръща в пример за нов вид управляващ свръхчовек.

Биографът Ричард Рийвс описва Рейгън като „зависим от екипа си“, а не като „воден от екипа си“. Екипът, от който зависи през по-голямата част от първия си мандат, е тройката Джеймс Бейкър, Майкъл Дийвър и Едуин Мийз. Тримата се срещат с него всяка сутрин и в късния следобед. Бейкър има главна отговорност за действията на Белия дом, включително за процедурите по номиниране и назначаване, отношенията с Конгреса, пресата, партията, губернаторите и кметовете. Дийвър се грижи за самия президент – за графика, за семейството и за обществения му имидж. Мийз ръководи политиките и координира отношенията с кабинета.

След като създава ефикасна структура, Рейгън се отдалечава от нея. Дневниците му в Белия дом, пет изписани на ръка тома, представят без особен израз на емоции ежедневието на президента. В съкратената публикувана версия са вписани 80 подстрижки, 21 посещения при зъболекар, 34 противоалергични инжекции наред с безброй закуски, обяди, вечери, филми и часове по езда. Често описва конете с по-голямо вълнение, отколкото хората. В бележките за първия си мандат Рейгън е вписал само 10 официални срещи с Бейкър, три с Мийз и две с Дийвър. Президентът вижда себе си като главнокомандващ, а помощниците му функционират като прозрачен пласт между него и страната. Той е човекът, който избира О’Конър за Върховния съд през 1981 г., без да спомене откъде му е дошла на ума тези идея. Работата на персонала, например на сценичните механици, остава невидима. Изключения стават, когато помощниците предизвикат вътрешен конфликт, който само Рейгън може да разреши, като настояването на тройката да бъде отстранен надменният Ал Хейг или когато те самите се превръщат в новина, например в случая на продиктувания от мания за величие саботажен акт на Стокман.

За работещите с него реалността е различна. Първите мемоари, които се появяват от членове на администрацията – тези на Стокман и на Доналд Риган, първия министър на финансите и втория началник на канцеларията на президента – описват откъснат от реалността президент, ръководен от служителите си до безпрецедентна степен. Стокман разказва как Каспър Уайнбъргър представя на Рейгън пиктограма с финансирането на Пентагона: невъоръжено джудже, представляващо нивата на финансиране, които иска Картър, „очилат слабак, приличащ на Уди Алън“, олицетворяващ предложението на Стокман и въоръжена до зъби играчка „Джи Ай Джо“ за финансирането, за което Уайнбъргър настоява. „Това бе толкова пошло и унизително, беше ми трудно да повярвам, че завършил в „Харвард“ служител на кабинета може да представи това на президента на Съединените щати“, пише Стокман. Риган описва как Белият дом е подреден според съветите, които Нанси получава от модерната холивудска астроложка Джоан Куигли. Публикувана към края на втория мандат на Рейгън, когато президентът се занимава още по-малко с подробности, отколкото в началото, тази книга, изпълнена със спомени за разочарование, преувеличава ролята на личния състав, също както дневниците на Рейгън я омаловажават.

Това, че поверява функционирането на администрацията и процеса на взимане на решения на силно овластени длъжностни лица, предоставя на Рейгън огромни преимущества. От лична гледна точка това му позволява да запази вътрешното си равновесие и да продъл-жи да води живота, който иска. В дневниците той описва с наслада уикендите в Кемп Дейвид, през които плува, язди кон, разхожда се в околностите и гледа филми с Нанси. Изпитва удоволствие от гледането на филми, като изключим тези, които нарушават моралните му стандарти, например „Пет без девет“ (пушене на трева) или „Офицер и джентълмен“ („хубава история, развалена от голота, език и секс”). Двамата с Нанси водят активен социален живот със стари приятели: Коледа със семейство Уикс, Нова година с Аненбърг в имението им „Сънилендс“ край Палм Спрингс, вечери в Белия дом с увеселителни програми, изпълнявани от техни приятели като Франк Синатра, Мел Торме, Тони Бенет и Бърт Бакарак. Копнее за ранчото си, където прекарва дните си във „външно декориране“, подрязване на храсти и сечене на изсъхнали дървета. Ужасява се от понеделниците в службата и обожава възможностите да спи до късно.

На политическо равнище дистанцираният мениджърски стил на Рейгън му помага да разпръсне отговорността. Въпреки че се оплаква от изтичането на информация, Рейгън не прави почти нищо, за да попречи на служителите си да търсят внимание или да изграждат връзки с медиите. Най-високопоставените му помощници редовно разказват на репортери неща от кухнята, в които изтъкват собствените си лидерски роли. В резултат на това се създава един негласен консенсус във Вашингтон да не се търси отговорност на Рейгън за детайлите на неговите политики. Стокман става гръмоотвод на общественото недоволство заради резките бюджетни съкращения, Уайнбъргър – за прекомерните разходи за отбрана, вътрешният министър Джеймс Уат – за изсичането на дървета и така нататък. Рейгън, разбира се, носи крайната отговорност, но всеки осъзнава, че той не взима лично повечето решения.

Това усещане за отдалеченост е особено полезно в справянето с ревностните привърженици на консервативната идеология. След неуспеха на неговото предложение от 1982 г. за „Нов федерализъм“ Рейгън вече не е склонен към конфликти във вътрешната политика. Избягва да влиза в сблъсъци с демократите по спорни въпроси като обратната дискриминация, молитвите в училище и абортите. Огорчените лидери на десницата като Хауърд Филипс и Пол Уейрич обвиняват за отклонението му от правия път неговия екип и особено Бейкър. Техният боен вик става лозунгът на противниците на Джон Сиърс в предизборната кампания на Рейгън през 1980 г. „Оставете Рейгън да бъде Рейгън“ – един вид, че истинският е станал пленник на своите помощници.

Всъщност тенденцията на Рейгън към по-голяма умереност след първата му година на власт се дължи до известна степен на Бейкър, представител на ядрото в Републиканската партия, чиито умерени възгледи са по-близки до тези на вицепрезидента Буш.

Изправен пред реалния проблем да намери компромис за бюджетите с не особено отстъпчивия Конгрес под контрола на демократите, Бейкър хитро се отказва от предизвикващи разкол предложения като закриване на министерството на образованието или прокарване на поправка в конституцията за забрана на абортите. Шлифоването на по-острите ръбове на Рейгън обаче едва ли е равносилно на пренебрегване на желанията на президента. То е отражение на начина, по който Рейгън управлява Калифорния и на това в каква степен той е готов да влезе в конфликт. По въпросите на социалната политика Рейгън често предпочита да изрази критичните си възгледи и да живее със статуквото. Приемниците на Джеймс Бейкър – Дон Риган, който идва от Уолстрийт, и Хауърд Бейкър-младши, който идва от Сената, разбират тази динамика и я следват.

Делегирането на широки пълномощия открива пред Рейгън възможността, от която той се нуждае, да се концентрира върху ролята си на разказвач. Писането е дейност, която му идва отвътре, и той не е склонен да се откаже от нея, след като е избран за президент. В Белия дом той пише на ръка много от съботните си обръщения по радиото. Рейгън постоянно подобрява черновите на авторите на речите си с по-жив и разговорен език, по-голямо чувство за хумор и ги обогатява с анекдоти, придаващи им човешки облик. Никой друг не може напълно да говори със специфичния глас на Рейгън. Когато човек прочете написаното от него, сякаш чува самият Рейгън да го разказва.

Но разказвачеството за Рейгън е повече от обикновено писане, то е начин да се слее с публичната си реторика. Често Рейгън раздава в буквален и преносен смисъл ордени на герои в борбата с престъп-ността и други добри самаряни. В дневника си президентът си води записки за драматични събития, сякаш пише рекламни анонси за предаването „Театър Дженерал Електрик“: „Двамата пилоти са герои, защото са приземили успешно самолета, спасявайки живота на пътниците, въпреки че на самите тях им е парело под краката“, „Осемнайсетгодишен се е спуснал по тръба в резервоар, за да опита да спаси двама парамедици, припаднали от отровни изпарения. Наложи се да дам медал на родителите му – той е загинал при опита си да им помогне“. Президентът не може да устои на изкушението да играе deus ex machina. Малко преди Коледа през 1982 г. той прочита във вестника статия за безработен мъж, който се прибирал към дома си след интервю за работа, когато видял слепец да пада между два влака в метрото. „Младият г-н Андрюс без колебание е скочил на релсите и го е спасил – пише Рейгън. – Обадих му се по телефона. По гласа го познах, че е чернокож. Попитах го дали си е намерил работа... Обадих се в компанията – операторът каза, че и мениджърът, и майка му са на телефона. Попитах дали са прочели статията. Бяха я прочели. Андрюс има работа.“

В първата си реч „За състоянието на съюза“ Рейгън изправя залата на крака, когато посочва мъж, седящ до Нанси на балкона в голямата зала в Конгреса. Това е Лени Скътник, печатар в службата по бюджета към Конгреса, който седмица по-рано се е хвърлил в река Потомак, за да спаси един от малцината оцелели при самолетна катастрофа. „Само преди две седмици, в тази ужасна трагедия в Потомак, видяхме отново еманация на духа на американския героизъм – героизма на отдадените на каузата спасители, спасили жертви на катастрофата от ледените води“, казва Рейгън. „Видяхме и героизма на един от нашите млади правителствени служители, Лени Скътник, който, когато видял жена да изпуска спуснатото ѝ от хеликоптер въже, се е гмурнал във водата и я е издърпал на безопасно място.“ От този момент отдаването на почит към герои, присъстващи на голямото годишно президентско обръщение, се превръща в отличителен белег на речите „За състоянието на съюза“, но никой следващ президент не влага така цялото си сърце и душа в техните истории, както Рейгън.

Друга негова любима история е тази, в която разумен президент убеждава опонент да започне да гледа на нещата по неговия начин. В речника си той пише, че е получил телеграма от жена от Пеория, Илинойс, която му казала, че няма да гласува за него.

„Тя говореше за абортите и се нарече бивша републиканка, която няма да гласува за мен. Щях да ѝ пиша, но после по интуиция ѝ се обадих. Отне известно време да я убедя, че това действително съм аз. Поговорихме си хубаво и бях прав, че проблемът са ѝ абортите. Обясних ѝ че при абортите са замесени правата на двама души – на майката и на нероденото дете. Тя обеща да помисли задълбочено върху казаното. Имахме приятно посещение. Тя е 51-годишна разведена жена, работеща за по-малко от 10 000 долара на година. Има 17-годишен син, готов за колеж, и омъжена дъщеря. Мисля, че си намерих приятел.“

Начинът, по който той опитва да убеди работещата майка в Илинойс, е на практика това, което той опитва да направи с други хора, които имат погрешна представа за него: либерални журналисти, членове на Конгреса от Демократическата партия и поредица от съветски лидери. След като прочита в последните години от президентството си, че Търгуд Маршал е отправил в интервю критики към направеното от Рейгън в сферата на гражданските права, той кани съдията от Върховния съд в Белия дом: „Буквално му разказах живота и историята си и как у мен няма предразсъдъци. Имам примери за мои връзки с малцинствата от времето, когато бях ученик, спортен коментатор и губернатор. Мисля, че си намерих приятел“.

***

Недостатъците от стила на управление на Рейгън са отклоняване от целите му в случаи, в които водещите му помощници не споделят напълно ангажиментите му, потенциал за грешки в сфери, в които разбирането му е ограничено, както и злоупотреби от членове на правителството му, които не са следени изкъсо. Първият проблем се появява при оскъдните постижения на Рейгън в сферата на социалната и вътрешна политика отвъд първоначалната му икономическа програма. До междинните избори през 1982 г. много от неговите лоялисти от Сакраменто вече ги няма, а Мийз губи влияние в сравнение с Бейкър. Дийвър и съюзничката му Нанси Рейгън са фанатични по отношение на имиджа на Рейгън, не на идеологията му. Те са единодушни по въпроса къде е мястото на заклетите консерватори: в офиса за изготвяне на речи, където могат да се изразяват на воля, без това да има последици.

Смяната на служителите понижава амбициите на администрацията по начин, по който Рейгън като че ли не забелязва. За него развалянето на „Великото общество“ означава намаляване на ролята на федералното правителство и даване на възможност хората да успеят или да се провалят самостоятелно. Но след като неговото предложение за „Нов федерализъм“ изпада в задънена улица, той няма план как да направи тази промяна. Политическото бойно поле се премества в агенциите, където Рейгън не е ангажиран и където Конгресът има много по-голяма власт. Антирегулаторният курс на президента приключва по същото време. Рейгън назначава хора, които да се заемат с премахването на регулациите в областта на околната среда, на потребителските въпроси, на безопасността на храните и лекарствата. Но вместо да направи опит за мащабна отмяна на регулации, администрацията намалява бюджетите за прилагане на регулациите и затруднява процеса за одобряване на нови такива. Тези усилия намаляват наполовина Федералния регистър, в който са събрани новите регулации, но имат предимно пасивно въздействие под формата на по-слабо прилагане на регулациите.

В сфери като данъчните съкращения, разходите за отбрана и отношенията със Съветския съюз, където Рейгън изразява ясни възгледи, неговите подчинени обикновено опитват да изпълнят част от желанията му. В сфери, където рамката му е по-неприложима, той често изпада в беда. Той до голяма степен пропуска трансформацията на Китай, защото цялото му отношение по тази тема се върти около оказването на подкрепа на Тайван. Единственият му принос към среща на Съвета за национална сигурност по темата през 1983 г. е „значи имате предвид, че позицията ни ще бъде „който не играе по правилата, остава с празни ръце?“. Рейгън застава зад режима на апартейда в Южна Африка с презумпцията, че Африканският национален конгрес ще превърне страната в съветски сателит. Най-опасният израз на неговите прекалено опростенчески възгледи е в Близкия изток, където той смята, че Съветският съюз е отговорен за целия тероризъм. Той гледа на либийския лидер Муамар Кадафи, с когото влиза в схватка в продължение на осем години, като на съветска марионетка. Изпраща американски морски пехотинци в Бейрут, които се превръщат в постоянна мишена, тъй като смята Ливан за бойно поле на конфликта Изток-Запад. Като се подиграва на бюрократите, подкопава регулациите и обръща съвсем малко внимание на правителствената етика, Рейгън увеличава възможностите за злоупотреби. Най-скъпите катаклизми стават години по-късно в области, където има частичен преход от регулация към свободно предприемачество. През 1982 г. например Рейгън подписва закон, който позволява кредитните институции да поемат големи рискове с депозитите, но същевременно оставя в сила федералната гаранция за тях. Небрежната отмяна на действащи от години правила води до рухването на стотици финансови институции по времето на президентството на Джордж Х. У. Буш, което налага спасителен план в размер на 130 милиарда долара.

В области, в които Рейгън отхвърля идеята федералното правителство да има роля, поддръжници и номинирани от него хора за различни постове съзират възможности за заграбване на правомощия. Конгресът успешно защитава социалното жилищно настаняване от предложените от Рейгън съкращения. Така министерството на жилищното настаняване и градското развитие изпълнява програми, в които правителството не вярва. Самюъл Пиърс, членът на кабинета, когото Рейгън не успява да разпознае на приема за кметовете, долавя сигнала. Докато гледа сапунени сериали в офиса си и пътува по света на обществени разноски, помощниците му насочват грантове към строителни предприемачи с политически връзки, лобисти или един към друг. Пиърс, който е единственият член на кабинета, служил през всички осем години в кабинета на Рейгън, така и остава без предявени обвинения. Но седемнайсет от служителите му впоследствие са осъдени, включително изпълнителната му асистентка Дебора Гор Дийн, по обвинения в измама, вземане на подкупи и отправяне на лъжливи твърдения пред Конгреса. Приемникът на Пиърс в администрацията на Буш, Джак Кемп, организира проверка, при която са установени измами, кражби, лошо управление и търговия с влияние с 94 на сто от бюджета на министерството, което струва милиарди долари на правителството.

Сред признатите за виновни са бившият министър на вътрешните работи Джеймс Уат, който става лобист, след като е принуден да подаде оставка заради свои коментари за обратната дискриминация. Той се изказва по адрес на служителите в една от структурите в министерството си, свързана с добива на въглища, наричайки ги „един черен, една жена, двама евреи и един сакат“. Уат е олицетворение на най-лошата страна на правителството. Той комбинира в себе си в еднаква степен низост, фалшива набожност и враждебност към установената правителствена роля в неговата сфера. В министерството на вътрешните работи единствената му грижа е улесняването на разработването на държавни земи с цел печалба. „Ще добиваме повече, ще сондираме повече, ще сечем повече дървесина“, казва той. Като лобист той печели от експлоатацията на публични ресурси. Плащат му се стотици хиляди долари да помага за осигуряването на договори с министерството. Впоследствие са му повдигнати 25 обвинения за лъжесвидетелстване и възпрепятстване на правосъдието. Уат се съгласява да пледира виновен по едно-единствено обвинение и се разминава със затвора.

Става трудно да се проследят всички специални следователи и независими прокурори, чиято работа се проточва дълги години след края на управлението на Рейгън. Може би най-показателен е скандалът „Уедтек“, който обхваща всички аспекти на духа на времето. Главно действащо лице в него е Джон Мариота, когото Рейгън нарича „герой на осемдесетте“. Този прякор му подхожда повече, отколкото президентът предполага. Мариота вижда, че парите са в Пентагона, и затова превръща фабриката си за детски колички в подизпълнител в сферата на отбраната. Той вижда, че републиканците искат да обсипят с внимание предприемачите от малцинствата, които създават работни места на фона на градския упадък. Затова изтъква своето пуерториканско потекло и разположението на фабриката си в Бронкс. Също така вижда, че във Вашингтон се купува и продава влияние, затова наема бившия помощник на Рейгън, Лин Нофзигър, да лобира пред офицера за свръзка в Пентагона Елизабет Доул. Той осигурява без публичен търг договор на стойност 32 милиона долара за производство на устройства за армията. Наема и адвокат от Сан Франциско на име И. Робърт Уолак, за да вербува своя най-добър приятел от гимназията Ед Мийз да урежда договори, чиято стойност достига четвърт милиард долара. По време на втория мандат на Рейгън 20 политици са осъдени за подкупи, лъжесвидетелство и други престъпления във връзка със скандала „Уедтек“. Мийз, който по това време е главен прокурор и министър на правосъдието, избягва повдигане на обвинения, но шумът довежда до оставката му.

10. КУПЧИНАТА ПЕПЕЛ НА ИСТОРИЯТА

На първата пресконференция на Рейгън като президент Сам Доналдсън от „Ей Би Си Нюз“ го пита за дългосрочните намерения на Съветския съюз. Президентът отговаря, че страната остава отдадена на идеята да вдъхнови световна революция. „Единствената моралност, която признават, е това, което ще им помогне да продължат напред в преследването на каузата си. Това значи, че си запазват правото да извършват всякакви престъпления, да лъжат, да мамят, за да я постигнат – казва Рейгън. – Мисля, че когато си имате работа с тях... трябва да го имате предвид.“

Препратката към правото да лъжат и мамят идва от „Десетте заповеди на Николай Ленин“, които са източникът на посочения по-рано мним цитат за това как е приемливо да измрат три четвърти от човечеството. Разбира се, няма Николай Ленин, а само Владимир Илич Ленин, който подписва някои от ранните си творби с псевдонима „Н. Ленин“. Източникът на Рейгън вероятно е памфлет, даден му от приятел от Калифорния, разпространяван от обществото „Джон Бърч“ и взет от по-ранна нацистка измислица. „Никой от тези цитати не е автентичен“, казва след време Георгий Арбатов, ръководител на Съветския институт за изучаване на Съединените американски щати и Канада. „Оставаме с впечатлението, че някой го снабдява с тези фалшиви цитати, които той използва.“

Рейгън не е учен. Но неточността на фактите, които излага, показва колко семпли са разбиранията му. Съединените щати са изправени пред неумолим враг, който може да бъде преодолян само от позиция на силата. По време на кампанията си той се залавя за израза „прозорец на уязвимостта“, с който Александър Хейг и други наричат опасността Съветският съюз да спечели стратегическо преимущество, ако Съединените щати не поддържат ядрения баланс. Ястребите се боят, че съветските междуконтинентални балистични ракети теоретично биха могли да унищожат още с първия удар повечето от американските междуконтинентални балистични ракети в техните фиксирани силози. За да затворят този прозорец, те се застъпват за система от ракети MX, движещи се по подземни релси – „способен на оцеляване режим на базиране“, както се казва на предпочитания жаргон. Рейгън разбира погрешно израза, защото си мисли, че това означава, че „Съветският съюз има категорично превъзходство“.

Не личи най-близките съветници на Рейгън да разбират разликата по-добре от него. През 1981 г. Ед Мийз получава място в Съвета за национална сигурност, а Уилям Кларк едва е утвърден за помощник държавен секретар, след като признава, че на практика не разбира нищо от външни работи. Това са хората, контролиращи външната политика на Рейгън. Той обаче намира общ език с неоконсерваторите около себе си по централната точка: трябва да се избягва всякакво помиряване със Съветския съюз. Администрацията на Рейгън си поставя за цел да замени разведряването с политика на военна доминация. Свръхсекретното, но изтекло бързо в публичното пространство Ръководство за военно планиране, което президентът одобрява през март 1982 г., излага новата му военна стратегия. „Ако възпирането се провали и избухне стратегическа ядрена война със СССР, Съединените щати трябва да надделеят и да могат да принудят Съветския съюз да потърси възможно най-ранно прекратяване на военните действия при изгодни за САЩ условия“, се казва в него. Правителството възнамерява да се противопостави на Съветския съюз, като разшири тайните и антибунтовническите операции в Латинска Америка, Африка и на други места.

Десницата смята новата политика за твърда, но благоразумна. Левицата гледа на нея като на войнствена и опасна политика. Но както ястребите, така и гълъбите не разбират Рейгъновите възгледи за Съветския съюз. Те подбират негови изказвания, така че да го направят да изглежда по-конвенционален и едновременно с това не обръщат внимание на неща, които казва, ако не съвпадат с очакванията им. Голямата заблуда сред левицата е, че според нея Рейгън смята, че войната със Съветския съюз може да се спечели. Всъщност Рейгън има по-екзотичното мнение, че комбинация от натиск с военни, икономически и морални средства може да разруши съветската империя. Рейгън казва в предизборната си кампания през 1980 г., че иска да ги „принуди да седнат на масата за преговори“. „Те не могат да увеличат много военното си производство, защото вече са подложили народа си на гладна диета“, казва той през октомври 1981 г. „Ако им покажем воля и решителност да се впуснем в засилване на военните способности... те трябва да преценят дали искат да изпълним програма за разоръжаване, или искат да участват в надпревара във въоръжаването с нас.“

В мислите си Рейгън прилага по отношение на Съветския съюз тактиката, която използва в икономическата си програма, където си мисли, че може да принуди Конгреса да свие правителството, като му „отнеме издръжката“. Той се надява да спре надпреварата в ядреното въоръжаване, като я ескалира до равнище, което Съветският съюз не може да си позволи. Изтеклото в публичното пространство ръководство по отбраната изразява тази идея и призовава за разработване на нови високотехнологични оръжия. Те ще „доведат до несъразмерни разходи, ще открият нови сфери на голяма военна надпревара и ще убият ефекта от предишните съветски инвестиции“. В ръководството се казва още, че търговските политики трябва да окажат максимален натиск върху съветската икономика, която едва се държи на крака под тежестта на прекомерните военни разходи. Рейгън го казва в още по-прав текст на лидера на мнозинството в Сената Хауърд Бейкър през 1982 г.: „Искам да ги поставя на колене, за да ги накарам да се разоръжат и да ни оставят и нас да се разоръжим. Но трябва да направим това, като поддържаме напрежението. Можем да го направим. Притиснали сме ги икономически до стената. В Русия сега продават месо от плъхове по пазарите“.

Въпреки че идеята разоръжаването да бъде постигнато чрез надпревара във въоръжаването не е противоречива, желанието на Рейгън да започне да договаря ядрено примирие, преди дори да е започнал кампанията си за засилване на отбранителните способности, е такова. И ако комунистите са изначално неблагонадеждни, както ги описва „Николай Ленин“, то какъв е смисълът да се сключват договори със Съветския съюз? Начинът, по който Рейгън изразява стратегиите си – ругае срещу дефицитите, а същевременно създава такива, стреми се към ликвидиране на ядрените ракети, а в същото време увеличава броя им, – често е непоследователен. Неспособността да прави избор между противоположни алтернативи създава на моменти зигзагообразен модел на неговото президентство. Но толерантността към когнитивен дисонанс, подобно на други форми на нерационалност, може да бъде ефикасна преговорна тактика. Представителите на Съветския съюз, подобно на председателя на Камарата на представителите Тип О’Нийл, никога не са напълно сигурни с кой Рейгън преговарят. Неговата способност да живее с противоречия в крайна сметка е повече благословия, отколкото проклятие.

След падането на Берлинската стена много хора си спомнят, че са имали подобни на Рейгън възгледи за уязвимостта на Съветския съюз. Но Рейгън, както пише Робърт Гейтс в мемоара си „От сенките“ от 1996 г., „почти единствен наистина вярваше през 1981 г., че съветската система точно тогава е уязвима, а не в някакъв неясен, отдалечен в бъдещето смисъл“. Трезвият възглед на Рейгън за историческата неизбежност е, че едно негодно правителство ще се разпадне рано или късно. „Комунизмът не е нито икономическа, нито политическа система – той е вид лудост, временно отклонение, което един ден ще изчезне от земята, защото е противно на човешката природа“, пише той в непубликуваното си изявление от 1962 г. „Либералите наистина ли са либерални?“.

Очакваният от Рейгън крах на комунизма противоречи на мирогледа на неоконсерваторите, които назначава на ключови позиции, ръководещи стратегията за Студената война. Постоянната представителка на САЩ в Организацията на обединените нации Джейн Къркпатрик твърди, че Съветският съюз не може да се промени. Други нео-консерватори, станали част от правителството, споделят възгледа ѝ, че комунизмът е необратим. Рейгън не вижда смисъл да спори с тях. Не му допадат вътрешните дебати, особено ако са теоретични и нямат особено отношение към политиката. И тъй като споделя изначалното им недоверие към контрола върху оръжията, няма много значение, че целта на неоконсерваторите е промяна в съветското поведение, а неговата е падане на комунизма. В публичните си изявления Рейгън продължава да твърди, че СССР е обречен. След една от речите си след покушението срещу него, през март 1981 г., Рейгън казва на абсолвенти в Индиана, че „Западът няма да сдържа комунизма, а ще го превъзхожда... Ще го пропъди като някаква странна глава в човешката история, чиито последни страници се пишат дори в този момент“.

Първоначалните му надежди падат върху Полша, където профсъюзът „Солидарност“ се опълчва на подкрепяния от Съветския съюз режим. „Тяхната икономика е разорена – пише той в дневника си. – Ето го първото голямо скъсване на Червената дига – разочарованието на Полша от Съветския съюз.“ Първият въпрос, зададен на пресконференция през юни, е за Полша и съветското господство в Източна Европа. Рейгън отговаря: „Това не е нормален начин на живот за човешки същества... Мисля, че виждаме първите пукнатини, началото на края“. След като правителството на Полша обявява военно положение, Рейгън става още по-развълнуван и пише: „Не може да оставим тази революция срещу комунизма да се провали, без да подадем ръка. Може никога да нямаме възможност като тази до края на живота си“. Признавайки, че вариантите му са ограничени, той се съгласява САЩ да окажат тайна подкрепа на „Солидарност“ и да бъде наложена скромна програма със санкции, въздържайки се от такава, от която биха пострадали американски компании.

В началото Ричард Пайпс е сред най-влиятелните твърдолинейни съветници на Рейгън. Еврейски бежанец, избягал от Полша през 1940 г., Пайпс става един от водещите експерти по Русия в Харвардския университет, преди да се присъедини към Съвета за национална сигурност като главен специалист по Съветския съюз. Той смята, че в руския характер има вродена жестокост и тиранство и споделя възгледа на Къркпатрик, че комунизмът е неспособен на еволюция. Пайпс докладва директно на Рейгън за Съветския съюз и е автор на Директива №75, очертаваща политиката му за предизвикване на промяна в комунистическия свят. Този секретен документ, който Рейгън подписва през януари 1983 г., полага основите на опит „за сдържане и за намаляване с времето на съветския експанзионизъм посредством ефикасно конкуриране със Съветския съюз във всички международни сфери“. В него се казва ясно на Москва, че „това неприемливо поведение ще предизвика разходи, които ще натежат над всички печалби“. Съгласно тази политика преговорите за контрол на въоръженията и търговските споразумения ще бъдат разглеждани не като цели сами по себе си, а като награди за по-добро поведение. Директивата е по-неясна относно наказанията. „В дългосрочен план, ако съветското поведение се влоши, например при нахлуване в Полша, ще трябва да обмислим крайни мерки.“

Във външен план най-големият поддръжник на Рейгън е британската министър-председателка Маргарет Тачър. Той се сприятелява с нея по време на пътуване във Великобритания през 1975 г., когато тя е лидер на консервативната опозиция. Подновяват връзката си, когато тя го посещава във Вашингтон месец след встъпването му в длъжност и след това пак през лятото на 1981 г. Паралелната атака на Тачър срещу по-всеобхватната британска социална държава подсилва чувството за глобална антиетатистка вълна. Но на Рейгън му е трудно да различи демократичния социализъм в Западна Европа от комунистическата тирания на Изток, чиято смърт той провъзгласява отново в своята реч през 1982 г. пред британския парламент.

„По ироничен начин Карл Маркс бе прав. Днес сме свидетели на голяма революционна криза, криза, в която изискванията на икономическия ред са в пряк конфликт с тези на политическия строй. Но кризата става не в свободния немарксистки Запад, а в дома на марксизма-ленинизма, Съветския съюз. Съветският съюз е този, който върви срещу течението на историята, отказвайки да даде човешка свобода и достойнство на гражданите си.“

След това Рейгън коментира „упадъка на съветския експеримент“ и заявява, че „за всяка система, която няма мирни средства, с които да легитимира своите лидери, е присъща нестабилност“. След това се заиграва с известна мисъл на Троцки, докато представя своя „план и надежда“, че „походът на свободата и демокрацията... ще остави марксизма-ленинизма в пепелта на историята, както направи с други тирании, задушаващи свободата и отнемащи на народите правото на свободно изразяване“. Автор на речта е Антъни Долан, протеже на Уилям Ф. Бъкли, но този начин на изразяване е до голяма степен Рейгъновият.

Най-известният израз на този възглед е речта му „Империя на злото“, изнесена пред Националната асоциация на евангелистите в Орландо през март 1983 г. Той настройва християнски организации срещу обсъжданото в Конгреса замразяване на ядрената програма и представя Съветския съюз като „център на злото в модерния свят“. Рейгън зачерква думите „сега и завинаги“ в черновата на Долан. Вместо това той набляга върху преходността. „Вярвам, че комунизмът е още една тъжна, странна глава в човешката история, чиито последни страници се пишат дори в този момент.“

Правителството няма скрупули в методите, които използва в написването им. По време на кампанията Рейгън обещава да „развърже ЦРУ“, което се въздържа от операции под прикритие след изслушванията и разкритията през 1975 г. на комисията „Чърч“ за секретни операции и заговори за убийства. Отвързването на каишката на ЦРУ се пада на бившия мениджър на кампанията на Рейгън Уилям Кейси, застъпник на антибунтовническите операции, работил в Управлението на стратегическите служби, предшественик на ЦРУ по време на Втората световна война. Един все още забулен в тайната на класифицираната информация случай е, когато ЦРУ разработва схема за саботаж на транссибирски газопровод, като Съветският съюз бива снабден с компютърен софтуер, съдържащ вирус от типа „троянски кон“. Резултатът от този първи епизод на кибервойна, както разкрива години по-късно бившият министър на военновъздушните сили Томас Рийд, е огромна експлозия в сибирската пустош през 1982 г.

Но директната конфронтация е изключение. Ескалиращият конфликт се води основно чрез марионетни правителства и въоръжени групировки в развиващия се свят. Идеята става известна като Доктрината „Рейгън“. Терминът е използван за пръв път от колумниста Чарлз Краутхамър, с който описва политика на отслабване, а не просто на сдържане, на Съветския съюз. Според Рейгън е най-неотложно да се заемат позиции в Централна Америка, където Никарагуа пада в ръцете на комунисти и където, както твърди държавният секретар Хейг, СССР има списък със страни, които да превземе. Рейгън смята това за изключително опасен сигнал. Един от любимите му фалшиви цитати на Ленин е: „Щом получим Латинска Америка, няма да трябва да превземаме САЩ, последния бастион на капитализма, защото те ще паднат в ръцете ни като презрял плод“. Той мисли, че президентът Кенеди е сгрешил, като е изоставил нашествениците в Залива на свинете през 1961 г. Фактът, че кубински съветници помагат на новото сандинистко правителство в Никарагуа, засилва неговото терзание.

Рейгън преувеличава колко ужасен е никарагуанският режим и колко добри са десните бунтовници, контрите, които той нарича „моралния еквивалент на бащите основатели“. През 1981 г. той разрешава на Кейси да прекъсне притока на съветски оръжия към Централна Америка. По-големите му цели са да подкопае сандинистите и да подпомогне жестокия военен режим в съседен Салвадор. Много американски либерали твърдят, че политиката на Рейгън се равнява на подкрепа за отряди на смъртта и масови посегателства срещу човешките права. Докато ЦРУ обучава контрите, демократите в Конгреса настояват за уреждане на ситуацията в Никарагуа чрез преговори. Те опитват да ограничат свободата на действие на Рейгън, като приемат поправката „Боланд“ (кръстена на Едуард П. Боланд, председател на комисията по разузнаването към Камарата на представителите), която забранява оказването на помощ на контрите в опита им да свалят правителството в Никарагуа.

Други бойни полета в непрекия конфликт със Съветския съюз са Афганистан и Ангола. Рейгън смята, че отговорът на президента Картър на съветското нашествие в Афганистан през 1979 г., който включва зърнено ембарго и бойкот на Олимпийските игри през 1980 г., е твърде слаб. Той разрешава на ЦРУ да снабди муджахидините – бойци, въстанали срещу съветската окупация – с преносими зенитно-ракетни комплекси „Стингър“, които могат да свалят самолети и хеликоптери или да ги принудят да летят прекалено високо, така че да не могат да са ефективни. Тайните подривни дейности в Афганистан скоро започват да струват триста милиона долара годишно. В Ангола, където кубински и съветски съветници подпомагат марксисткото правителство в жестока постколониална гражданска война, ЦРУ доставя оръжия и друга помощ на Националния съюз за пълна независимост на Ангола. Водачът на групировката Жонаш Савимби често гостува във Фондация „Херитидж“ и в Белия дом. Допълнителни средства отиват за камбоджанците, борещи се срещу комунистическото правителство във Виетнам.

Рейгън координира с Ватикана политика за дестабилизиране на комунистическия режим в Полша. Папа Йоан Павел II е поляк и е вероятно единственият друг световен лидер, който споделя интуицията на Рейгън за уязвимостта на комунизма. Пътуването му през 1979 г. до родната му страна, по време на което милиони поляци скандират „Искаме Бог! Искаме Бог!“, помага за разпалването на движението „Солидарност“. При първата си среща с папата във Ватикана през юни 1982 г. Рейгън изразява виждането си, че религията може да се окаже ахилесовата пета на Съветския съюз. Също като Рейгън папа Йоан Павел II оцелява при опит за убийство през 1981 г. Двамата с Рейгън вярват, че Бог ги е опазил живи със специална цел. Той обаче няма власт да задържи буден уморения от пътуването през няколко часови пояса президент. Рейгън заспива, докато папата говори, а този момент е уловен от камерата на Ен Би Си и излъчен във вечерната емисия новини.

Особеното мнение на Рейгън, че Съветският съюз е слаб и уязвим, го отвежда в две противоположни посоки. По-видимата е конфронтационна. По-невидимата е помирителна. Той изпитва истински ужас от ядрени оръжия и казва искрено, че е против нератифицирания договор САЛТ II, защото не е стигнал достатъчно далеч. Когато Каспър Уайнбъргър опитва да го убеди да пренебрегне ограниченията в договора за базираните на подводници ракети, Рейгън заема страната на държавния секретар Джордж Шулц (заменил на поста Александър Хейг през 1982 г.) и издава указ, че САЩ ще се придържат към разпоредбите на САЛТ II, въпреки че знае, че СССР ги нарушава. Той действително иска по-добри отношения за намаляване на риска от Армагедон, библейско предсказание, което Рейгън взима на сериозно. Ято ястреби замъгляват миролюбивата му страна. Но той си я запазва до края.

11. УМИРАТ МИ ЕДИН СЛЕД ДРУГ ПРЕД ОЧИТЕ

Когато Рейгън встъпва в длъжност, отношенията със Съветския съюз вече са лоши заради Афганистан. В първите дни от неговото управление съветският лидер Леонид Брежнев пише на новия президент с искане за среща на върха – жест на добра воля, засенчен донякъде от постоянното критикуване на американския милитаризъм и империализъм. Рейгън отхвърля инициативата, придържайки се към съвета на Александър Хейг, че контролът над въоръженията и търговските облаги трябва да бъдат давани като награди за добро съветско поведение и в частност за ограничаване на Фидел Кастро. Но след това Рейгън е прострелян и се събужда, обзет от идеята, че Бог го е спасил, за да предотврати ядрена война. Сега той иска отговор от Брежнев.

От болничното легло той пише отговор в помирителен тон и казва, че иска „значим и конструктивен диалог, който ще ни помогне да изпълним общото си задължение да намерим траен мир“. Като жест на добра воля Рейгън предлага нещо, което възнамерява така или иначе да направи по вътрешнополитически причини: вдигане на ембаргото върху зърното, наложено от Картър в отговор на съветското нахлуване в Афганистан. Тези послания са запечатани в един прочувствен израз на политическата му философия. „Народите по света въпреки различията и в расовия, и етнически произход имат много общо – пише Рейгън. – Те искат достойнството да имат контрол върху собствените си съдби. Искат да работят по свой собствен избор в производството или търговията и да бъдат възнаграждавани справедливо.

Искат да живеят със семействата си в мир, без да нараняват никого или да бъдат наранявани те самите. Правителствата съществуват за тяхно удобство, а не обратното.“

Неговият текст силно обезпокоява кръга му от съветници по външната политика, които се питат какво е станало с недоверието на президента към Съветския съюз. Хейг, ангажиран с политиката на обвързване на всякакви преговори за контрол върху въоръжаването със съветското поведение, опитва да го убеди да не вдига ембаргото за съветското зърно и да не изпраща писмото. Вместо него той предлага Държавният департамент да изпрати свое писмо, в което да се оплаче от усилената подготовка за военни действия на Съветския съюз. „Трябва да следвам собствените си инстинкти. И ще го направя“, казва Рейгън на Дийвър. В края на краищата Рейгън изпраща и двете: критичното писмо на Държавния департамент, придружено с написания на ръка от него текст. Дали защото намира писмото за провокативно, или защото съзнанието му е размътено заради пристрастеността му към приспивателни и от серия малки инсулти, Брежнев изпраща, по думите на Рейгън, „хладен отговор“.

И двете страни интерпретират погрешно сигналите, които си изпращат една на друга. Слушайки емоционалната реторика на Рейгън и твърденията му за съветското ядрено превъзходство, които знаят, че са неверни, съветските официални лица започват да вярват, че САЩ планират да нанесат първи удар или поне се стремят да изградят способност за нанасяне на такъв удар. През май 1981 г. КГБ уведомява агентите си на Запад, че САЩ може би се готвят за атака и искат от тях да докладват за всякакви нови тревожни сигнали. Еквивалентното неразбиране от страна на Рейгън е, че Москва смята, че може да победи при ядрена война и се опитва да получи преимущество, докато продължава да преследва стратегията си за световна революция.

В резултат от това взаимно неразбирателство няма срещи на върха по време на първия мандат на Рейгън. Това донякъде се дължи на неколкократната смяна на съветското ръководство в рамките на 28 месеца – от Леонид Брежнев, през Юрий Андропов и Константин Черненко до Михаил Горбачов. „Умират ми един след друг пред очите“, шегува се Рейгън. То е донякъде отражение и на възгледите на Хейг и Пайпс за съветските склонности и конфронтационни политики, очертани в Директива №75. Същевременно Рейгън не спира да търси начин за започване на преговори за контрол на въоръженията, каквито малцина от администрацията му искат. Той изчита части от написаното в болницата писмо до Брежнев в телевизионна реч на 18 ноември, първото му голямо обръщение по външнополитически въпроси. В нея той се застъпва за т.нар. нулев вариант за ракети със среден обсег в Европа. Американските съюзници от НАТО смятат, че съветските ракети СС-20, разположени в страните от Варшавския договор през 70-те, са нарушили баланса на силите. Техният план е да бъдат разположени нови крилати ракети и ракети „Пършинг II“, за да бъде възстановен балансът, но според Съветския съюз по-точните американски ракети накланят везните в обратната посока. Предложението на Рейгън е Вашингтон да отмени разполагането на крилатите ракети и на „Пършинг“, ако Москва премахне своите СС-20, насочени към Западна Европа.

Имайки предвид, че „нулевият вариант“ предвижда размяната на кон за кокошка – съществуващият съветски арсенал от ракети със среден обсег в замяна на съгласието на американското правителство да не разполага нови ракети, – е малко вероятно той да се осъществи. В плана не са взети предвид и независимите ядрени арсенали на Великобритания и Франция. Но въпреки че обреченото на сигурен провал предложение е отражение на цинизма от страна на съветници, които не вярват в контрола върху въоръженията, Рейгън е искрен в желанието си за широкомащабно разоръжаване. Неговите помощници умело игнорират тази страна от ценностната му система, защото я смятат за непрактична и противоречаща на призивите му за засилване на боеспособността на американската армия. Това излиза наяве отново при подготовката на първото му пътуване в Европа през лятото на 1982 г., когато Рейгън обявява, че се отказва от рамката на Преговорите за ограничаване на стратегическото въоръжение (САЛТ) в полза на Договора за намаляване и ограничаване на стратегическите настъпателни оръжия (СТАРТ). В света вече има 30 000 ядрени оръжия, казва той. Вместо просто да се намали темпът на тяхното увеличаване, той иска да намали абсолютния им брой.

След като плановете му за засилване на военните способности получават финансиране, Рейгън забравя опасенията си за прозореца на уязвимост. Въпреки че балансът на силите се променя само на теория, той вече не чувства, че САЩ са твърде слаби да преговарят със Съветския съюз. Разбирането на Рейгън за тънкостите на ядрената стратегия винаги е било смътно. Съветници виждат, че той като че ли не схваща разликата между балистични ракети със земно базиране, ракети, базирани в подводници, и тези, които се пускат или изстрелват от самолети. Не разбира например, че СССР притежава предимно ракети със земно базиране. За Рейгън ядрената бомба си е ядрена бомба. По тази причина, когато иска от помощниците си да изготвят дръзко предложение, което да бъде отправено на водените тогава в Женева преговори на средно равнище, Рейгън е в напълно зависимо положение. Последвалото предложение изразява неговите парадоксални искания и бързо бива отхвърлено. Но цялостният подход на Рейгън е последователен. Той смята военната си стратегия за път към успешни преговори, а не за алтернатива на преговори. Въпреки оруелския му лозунг „Мир чрез сила“ никога не е имало противоречие в логиката на Рейгън и се оказва, че и на практика не се появяват много противоречия. Рейгън смята, че военното превъзходство е предварително условие за разоръжаване и иска второто да следва непосредствено първото.

Много хора възприемат позицията на Рейгън просто като противопоставяне срещу оръжейния контрол, което дава началото на огромно антиядрено движение в Запада. Стотици хиляди хора излизат по улиците на Лондон и други европейски градове през 1981 г., за да протестират срещу военните приготовления на Америка. Преговорите в Женева изпадат в задънена улица и президентът е изправен пред опасността европейските съюзници да откажат планираното разполагане на американски ракети, което да доведе до разцепление в НАТО. В САЩ има многолюдни демонстрации в подкрепа на идеята за замразяване на ядрената програма, а кулминацията е митинг на 700 000 души в нюйоркския Сентръл парк през юни 1982 г. През есента на същата година движението набира инерция, а сенаторите Тед Кенеди и Марк Хатфийлд обявяват намерението си да внесат в Конгреса резолюция за замразяване на програмата за разработване на ядрени оръжия.

Рейгън гледа на искането за едностранно разоръжаване като на повторение на политиката на отстъпки пред нацистка Германия преди Втората световна война. За него то е „много опасна измама“, която бързо набира популярност. През август 1982 г. резолюцията влиза за разглеждане в долната камара на Конгреса, където е отхвърлена само с един глас разлика. Този въпрос всява разкол и в собственото му семейство, когато дъщеря му Пати се отрича от неговите политики на митинги и на концерти под надслова „Не на ядрените бомби“. Погрешното възприемане на Рейгън като подстрекател към война поражда реципрочна невярна оценка на самия Рейгън, който смята, че е на позната територия. Той си мисли, че Съветският съюз разпалва движението срещу ядрените оръжия в САЩ и цитира в подкрепа на становището си доминирана от комунисти организация на име Съвет за световен мир. Същевременно се нуждае да предложи нещо като алтернатива.

Инициативата за стратегическа отбрана (ИСО) се появява в резултат на натиска на движението за замразяване на ядрената програма, отвращението на Рейгън от ядрени оръжия и безизходицата, в която изпада ядрената стратегия. Тъй като политиките на Конгреса блокират плановете за ракетите Ем Екс, ястребите смятат, че междуконтиненталните балистични ракети остават уязвими. На научно равнище бащата на идеята е ядреният физик Едуард Телър, основател на Национална лаборатория „Лорънс Ливърмор“. Когато Телър представя на президента през септември 1982 г. идеята за базирани в Космоса системи за отбрана, използващи рентгенови лазери, Рейгън я приема за изключително логична. „Вижте, за всяко оръжие е измислено отбранително средство – сабята, след това щитът“, казва той. На политическо ниво ИСО дължи появата си на Робърт „Бъд“ Макфарлан, помощник-съветника на Рейгън по националната сигурност. Търсейки отчаяно начин да затвори „прозореца на уязвимост“, без жизнеспособен план за разполагането на Ем Екс, Макфарлан се вкопчва в идеята за система за противоракетна отбрана с космическо базиране, за която научава от Телър и други.

Като един истински умел бюрократ Макфарлан знае как да формулира предложението. На среща с Обединения комитет на началник-щабовете на въоръжените сили на САЩ на 11 февруари 1983 г. той уговаря военните лидери да докладват за обещаващ напредък в последните изследвания. „Няма ли да е по-добре да защитим американския народ, вместо да отмъщаваме за него?“, отправя въпрос към президента председателят на комитета генерал Джон Веси. След това Макфарлан се намесва: „От чутото тук за пръв път става ясно, че може би има начин, който ще ни позволи да защитим страната при нападение и постепенно да намалим зависимостта от ядрени оръжия“. Естествено, Рейгън проявява интерес. „Разбирам – казва той. – Точно на това се надявах.“

Макфарлан обаче не очаква колко бързо и изцяло ще бъде погъл-нат Рейгън от идеята. Макфарлан смята противоракетната отбрана предимно за блъф. Ако се направи така, че да звучи достатъчно впечатляващо, този изследователски опит може да бъде изтъргуван за намаляване на съветските ракети – „най-големият оперативен експеримент в историята“, както казва самият той по-късно. Рейгън не вижда ИСО като разменна монета или като оперативен експеримент, а като действителен щит. Въодушевлението му се вижда в бележката в дневника, която написва след срещата с висшите военни. Тя повтаря думите на Веси: „Ами ако кажем на света, че искаме да защитим народа си, а не да отмъщаваме за него; че ще започнем изследователска програма, за да създадем отбранително оръжие, което може да изпрати ядрените оръжия в историята?“.

От стратегическа гледна точка противоракетната отбрана решава проблема със защитата на американските междуконтинентални балистични ракети от първи удар. От политическа – тя позволява на Рейгън да отговори на движението за замразяване на ядреното въоръжаване. От морална – осигурява път за избягване на гарантирано взаимно унищожение, предлагайки му нова ядрена политика, при която няма да има нужда „да бъде застрашавано съществуването на други страни и човешки същества“. От психологическа гледна точка това е голямо улеснение, начин за измъкване от ужасната бъркотия на ядрената стратегия. Рейгън няма търпение да изненада страната с благата вест. Макфарлан и други смятат, че е твърде преждевременно настояването на президента да обяви мярката на 23 март. Ръководителите в сферата на отбраната виждат текста на президентската реч едва предната нощ. Съюзниците от НАТО и ключовите лидери на Конгреса въобще не са известени. „Позволете ми да споделя с вас визия за бъдещето, която дава надежда – казва президентът в обръщение към нацията тази вечер. – Захващаме се с програма за противодействие на страховитата съветска заплаха с отбранителни мерки.“ „Призовавам научната общност в тази страна, която ни даде ядрените оръжия, да впрегне големия си талант в каузата на човечеството и световния мир, да ни даде средствата, с които да направим тези оръжия безсилни и излезли от употреба“, казва президентът в заключителната част на речта.

Изнесена едва две седмици след като произнася думите „империя на злото“, речта, станала веднага известна като „Звездни войни“, хвърля съветското ръководство в паника. Новият съветски лидер Юрий Андропов я възприема като потвърждение, че САЩ планират пълномащабна ядрена атака и сега се готвят да се защитят от ответен удар. За Москва съобщението на Рейгън е предвестник на надпревара във въоръжаването в Космоса, каквато руснаците не могат да си позволят и в която нямат технологическите възможности да се състезават. Няма ли способността на една страна да се отбранява да развали баланса на страха? Рейгън разбира, че противоракетната отбрана има опасност да подкопае американската политика на възпиране на противника. Седмица по-късно той измисля решение: ако технологията може да бъде разработена, той ще я сподели с врага. СССР намира първоначалното му предложение за ужасяващо, а допълнението за абсурдно.

***

В Белия дом Рейгън обикновено реагира чак когато му се стовари нещо на главата. Задава малко въпроси на служителите си и рядко спори с тях. Избягва конфликти, отговаря с шега или с история, за да разсее напрежението, и сменя темата. Тази пасивност създава условия за бюрократични вътрешни противоборства. Рейгън назначава Хейг за държавен секретар по препоръка на Ричард Никсън. Но властта изостря склонността на Хейг към параноя и агресивно поведение. След дълги натяквания от негова страна му е обещано, че ще поеме пълен контрол върху външната политика. След това обявява на пресата, че Рейгън го е направил „викарий“ в международните дела. „Той дори не искаше аз като президент да се меся в определянето на външната политика – смяташе това за своя територия“, пише Рейгън в мемоарите си. Около средата на 1982 г. Дийвър казва на Рейгън, че Хейг е „тумор, който трябва да бъде отрязан“. Когато Хейг заплашва с оставката си за пореден път насред кризата, предизвикана от израелското нахлуване в Ливан, тройката убеждава Рейгън най-сетне да го предизвика да изпълни заканата си.

Първият съветник по националната сигурност на Рейгън, Ричард Алън, също отпада от кабинета. Той подава оставка заради скандал с пликче с хиляда долара в брой, което получава от японски журналисти, интервюирали Нанси Рейгън, въпреки че така и не е доказано провинение. За държавен секретар Рейгън избира Джордж Шулц, бивш министър на труда и на финансите в администрацията на Никсън с открояващ се дрезгав глас. Преди това Шулц е в академичните среди и бизнеса. Шулц е с умерени политически възгледи, труден за разгадаване и необщителен. Но и той може да бъде сприхав и подобно на Хейг често заплашва с оставка, когато усеща, че неговата почтеност е оспорвана или че привилегиите му са застрашени. На мястото на Алън Рейгън издига стария си приятел Уилям Кларк. Длъгнест собственик на ранчо с каубойска шапка и ботуши, който държи револвера си „Колт“ 45-и калибър на показно място в офиса си, „Съдията“ е по-подходяща версия на стереотипа за каубой, олицетворен от актьора Джон Уейн, който често се приписва на президента. Шулц, който не споделя враждебността на ястребите към споразуменията за контрол върху въоръженията – или неоконсервативния възглед, че Съветския съюз никога няма да се промени, – пристига с цел да подобри отношенията между суперсилите. Кларк идва да попречи на Дийвър и Нанси Рейгън да предизвикат „избухване на световен мир“. Почти веднага двамата започват игра на котка и мишка, в която Кларк блокира достъпа на Шулц до Рейгън, а Шулц търси начини да го заобиколи.

Под силното влияние на Шулц миротворческите инстинкти на Рейгън започват да се проявяват в допълнение към войнствените ангажименти, които е поел. Новият държавен секретар изготвя политически документ в помирителен дух, озаглавен „Американско-съветските отношения през 1983 г.“, изпратен два дни след приемането на „Директива 75“ и предназначен негласно като неин отговор. В него Шулц говори за „интензивен диалог с Москва“ и въпреки че съвсем разумно не използва термина, той на практика излага аргументи в полза на продължаване на разведряването. Той разбира, че Рейгън е склонен на пряк контакт със съветски представители и заобикаля Кларк, като урежда тайна среща в Белия дом между президента и дългогодишния съветски посланик Анатолий Добринин. Рейгън иска от Добринин освобождаването на седем последователи на християнска секта, потърсили убежище в посолството на САЩ в Москва и живеещи в сутерена му. Той предлага също така неофициален канал за директна комуникация с Кремъл през Шулц. „Ако сте готови да направите крачка напред, ние също сме готови“, казва той на Добринин.

От този момент нататък Рейгън като цяло предпочита миролюбивите възгледи на Шулц пред желанието за конфронтация на Кларк и Пайпс. „Някои от членовете на Съвета за национална сигурност са прекалено твърдолинейни и не мислят, че трябва да се правят каквито и да било постъпки към Съветския съюз“, пише той в дневника си през април 1983 година. „Аз самият се смятам за твърдолинеен и никога няма да умиротворявам, но искам да опитам да им покажа, че има по-добър свят, ако те покажат с дела, че искат да се разбират със свободния свят.“ Когато Пайпс напуска съвета, за да се върне в „Харвард“, Рейгън пренебрегва неговия безкомпромисен ученик Джон Ленчовски и избира Джак Матлок, кариерен дипломат и съюзник на Шулц.

През юли 1983 г. Рейгън пише ново лично писмо, този път на Юрий Андропов, бивш началник на КГБ, наследил Брежнев на ръководния пост в страната. „Ако можем да се споразумеем за взаимно и проверимо намаляване на броя на ядрените оръжия, които и двете страни имат, това не може ли да бъде първа стъпка към елиминирането на всички такива оръжия. Каква благодат ще бъде това за народите, които ние двамата представляваме“, пише той. „Ние с Вас можем да допринесем за това с преговорите ни по ограничаване на въоръженията.“ Рейгън дава черновата на Кларк, който изказва мнение, че това прави САЩ да изглеждат твърде склонни към оръжеен контрол и призовава Рейгън да премахне от текста всичко, свързано с ликвидиране на ядрените оръжия. Рейгън с неохота отстъпва и пренаписва писмото като прозаична молба за диалог, въпреки че отново подчертава желанието си да бъде заобиколена бюрокрацията в двустранната комуникация. Официални лица забелязват издаващия колебание почерк в отговора на Андропов. Решават, че може би страда от стрес. Заболяването на бъбреците, което ще го убие няколко месеца по-късно, е добре пазена тайна.

Звездата на Кларк залязва бързо. Прави грешен ход, когато изпраща на Рейгън писмо, в което твърди, че Шулц е „твърд икономист“ и не му е работа да се меси в политиката към Съветския съюз. Шулц научава за писмото и заплашва да подаде оставка. Рейгън го умолява да остане и му предлага по-голяма власт. Нанси Рейгън, разстроена от корица на сп. „Тайм“, на която Кларк е наречен „втория по важност човек в Белия дом“, застава на страната на Шулц и започва да лобира пред съпруга си да смени отново съветника си по националната сигурност.

Усилията на Шулц за затопляне на отношенията между суперсилите удрят внезапно на камък на 1 септември 1983 г., когато съветски изтребител поразява пътнически самолет на „Корейските авиолинии“, навлязъл по погрешка в съветското въздушно пространство. Загиват всички 269 души на борда, включително конгресменът и председател на обществото „Джон Бърч“ Лари Макдоналд заедно с още 60 американски граждани. Съветският съюз допълнително влошава нещата, като първо отрича, че е свалил самолета, а след това твърди, че машината е била на шпионска мисия. Това, разбира се, не е вярно, въпреки че САЩ повишават опасността от такъв избухлив отговор от страна на Москва, тъй като през предходните месеци американски изтребители отправят агресивни предизвикателства, като прелитат на границата на съветското въздушно пространство.

Рейгън устоява на призивите за значителни наказателни действия, но допълнително налива масло в огъня в телевизионна реч от Овалния кабинет няколко дни по-късно, когато нарича свалянето на самолета „клане“, „варварство“ и „престъпление срещу човечеството“. Той също така твърди, че СССР е свалил пътническия самолет нарочно. Твърдението му е отхвърлено от други в правителството му. Москва отговаря с архаична пропаганда, описвайки Рейгън като умопомрачен и сравнявайки го с Хитлер. В изявление, направено от тайната вип болница, в която е лекуван, Андропов казва, че всякакво подобряване на американско-съветските отношения ще бъде невъзможно, докато Рейгън е на поста.

Следващите международни сътресения не закъсняват. На 23 октомври камион бомба убива 241 морски пехотинци в казармите им в Бейрут, където са разположени като част от многонационална мисия за опазване на мира, след като Израел изтегля окупационните си сили. Два дни по-късно Рейгън дава зелена светлина за нахлуване в Гренада, малък карибски остров със 110 000 души население. Владетелят на страната Морис Бишоп, подкрепян от Куба революционер от „Черна сила“, е убит от членове на собственото си движение, които го смятат за недостатъчно радикален. По мнението на Рейгън той е убит, защото е искал подобри отношения със САЩ.

Телевизионните обръщения на Рейгън във връзка с тези две събития, които той до голяма степен пренаписва, показват едновременно ограничеността му като мислител и страхотната му даровитост като комуникатор. Армията отива в Гренада да спаси близо 1000 американски студенти по медицина, изпаднали в беда заради жестокия преврат. Но Рейгън описва и двете намеси като отговори на съветска агресия. „Въпреки че са през няколко океана, събитията в Ливан и Гренада са тясно свързани – казва той. – Не само че Москва подпомогна и насър-чи насилието и в двете страни, но и предоставя пряка подкрепа чрез мрежа от сурогати и терористи. Не е съвпадение, че когато бандитите опитаха да установят контрол над Гренада, имаше 30 съветски съветници и стотици кубински военни и паравоенни сили на острова.“

В действителност събитията не са свързани по никакъв начин и само Гренада има нещо общо със Студената война. „Хизбула“ и Иран са вероятните виновници за бомбеното нападение в Ливан, въпреки че не поемат отговорност за него. Истинското значение на нахлуването в Гренада е, че то е проявление на надигащия се американски национализъм и демонстрация на уверено и ефективно използване на американската армия. Рейгън гледа със сълзи на очи как американските студенти „се навеждат и целуват американската земя в момента, в който слизат от самолетите, които ги прибират у дома“. Това е дългът на някогашния спасител – да спасява хора, които не познава и които вероятно никога не са му благодарили.

Съветският съюз неправилно съзира в Гренада признак за предстояща по-голяма агресия. Скоро след малката война на карибския остров САЩ и НАТО предстои да проведат военно учение, наречено „Умел стрелец“, което е предвидено за изпробване на процесите по командване и контрол на ядрените сили. „Умел стрелец“ е ежегодно събитие, но тазгодишното издание привлича повече внимание, тъй като на него присъстват президентът, вицепрезидентът, министрите на отбраната на няколко страни от НАТО. В КГБ имат теория, че ако САЩ нанесат ядрен удар, ще използват военно учение като прикритие. Сега, на фона на засиленото напрежение – инициативата „Звездни войни“, речта „Империя на злото“, корейския самолет и Гренада, – служители от КГБ разчитат електронните сигнали като доказателство, че САЩ подготвят изненадваща атака срещу Съветския съюз.

Въпреки че учението „Умел стрелец“ завършва без инцидент, това е може би най-опасният момент в Студената война след Кубинската ракетна криза. Същия този месец преговарящите делегации на Съветския съюз се изтеглят както от преговорите СТАРТ в Женева, така и от тези във Виена за ограничаване на конвенционалните сили. В края на 1983 г., за пръв път от много години, няма активен диалог между суперсилите. Когато Рейгън научава за погрешната съветска интерпретация на „Умел стрелец“ благодарение на двоен агент на КГБ, работещ за британците, той е шокиран, че СССР смята САЩ за потенциален ядрен агресор. „У мен се зароди още по-неистово желание да се срещна на четири очи с високопоставен съветски лидер, да опитам да го убедя, че не кроим нищо на Съветския съюз и че руснаците няма защо да се боят от нас“, пише той в дневника си.

Намаляването на напрежението е политически императив и за него. Тъй като изборите през 1984 г. са след по-малко от година, Рейгън е изправен пред проблем. Неговият социолог Ричард Уъртлин му докладва, че по-голямата част от обществото не одобрява външната му политика, а значителен процент хора казват, че начинът, по който ръководи отношенията със Съветския съюз, увеличава опасността от война. В Белия дом тройката обвинява Кларк, че подкопава преговорите за разоръжаване. Възможността за Рейгън да го замени идва, когато вътрешният министър Джеймс Уат е принуден да подаде оставка заради предубедени коментари, които прави в опит да осмее обратната дискриминация. Рейгън премества Кларк в министерството на вътрешните работи, където той само може да вдигне летвата, и назначава Макфарлан за съветник по националната сигурност.

След като Кларк си тръгва от Белия дом, се усеща коренна разлика. Макфарлан не опитва да държи Шулц настрана от президента. Пътят пред държавния секретар сега е чист да поднови преговорите СТАРТ. Рейгън също е готов да сключи сделка, тъй като смята, че вече може да преговаря от позиция на силата. Президентът изпраща ново послание за мир на Бъдни вечер през 1983 г. Но току-що напуснали преговорите, руснаците не са готови да се върнат на масата.

Рейгън прави обръщение към американците през януари 1984 г., в което признава, че отношенията със СССР са лоши и обещава тържествено да се стреми към диалог. „Мечтата ми е да доживея деня, в който ядрените оръжия ще бъдат заличени от лицето на земята“, казва той. Най-прочувственият пасаж от телевизионното му обръщение е съчинена от него притча за руска двойка на име Иван и Аня, която се среща с американска двойка на име Джим и Сали. Ако се предположи, че не съществува езикова бариера, двете двойки няма да спорят за различията си – те биха станали приятели. Той завършва с призив към съветското ръководство да направи същото. „Нека да започнем сега“, казва той. Пресата не забелязва значимостта на тази иначе леко глуповата алегория, също както пренебрегва назначаването на Шулц за главен говорител на правителството за контрола на въоръженията и други миротворчески действия.

Самият Съветски съюз, чието ръководство е напълно убедено във враждебността на Рейгън, отхвърля по-топлия му тон, смятайки го за предизборна тактика. Москва си има други проблеми: Андропов умира през февруари 1984 г. и е наследен от Константин Черненко. Рейгън отново намира причина да вярва, че този лидер ще бъде различен. „Инстинктът ми подсказва, че бих искал да говоря с него за нашите проблеми като мъж с мъж и да видя дали мога да го убедя, че ще има материални ползи за Съветския съюз, ако се присъедини към семейството на нациите“, казва той в дневника си. Президентът изпраща още една написана на ръка нота, в която уверява новия съветски първенец, че САЩ нямат агресивни намерения. След като прочита набързо преведения монотонен отговор на Черненко, Рейгън отбелязва: „Мисля, че това предполага добре обмислен отговор, а не рутинни любезности, които оставят статуквото такова, каквото е“. Той добавя още една написана на ръка нота към отговора си и заявява на Черненко: „Искам да знаете, че нито аз, нито американският народ имаме каквито и да било намерения да нападаме вас или съветския народ“.

Това е мъчителна кореспонденция. Президент, търсещ си събеседник, с когото да си пише писма, опитва да установи лични отношения със серия от духове. Умиращият от емфизем Черненко не оценява инициативите на Рейгън. Твърдолинейните хора в Кремъл гледат на преговорите за контрол на въоръженията по същия начин като американските хардлайнери – те са морков, който се дава на врага като награда за добро поведение. СССР не иска среща, освен ако САЩ не изтеглят новите си ракети от Европа. Само тогава Москва ще обсъжда това, което иска – забраната за оръжия в Космоса. През май 1984 г. Съветският съюз обявява, че се изтегля от предстоящата олимпиада в Лос Анджелис в отговор на американския бойкот през 1980 г. Рейгън никак не помага за подобряването на отношенията през това лято, когато пробва дали работи микрофонът, преди да запише едно от редовните си съботни радиообръщения. „Драги сънародници – импровизира той, – за мен е удоволствие да ви кажа, че днес подписах закон, който ще забрани Русия завинаги. Започваме бомбардировки след пет минути.“

Рейгън и Шулц обаче не се отклоняват от новия си курс. Когато Шулц казва на Рейгън, че съветският външен министър Андрей Громико се интересува от среща с него, Рейгън грабва открилата се възможност въпреки репутацията на Громико като скован човек без чувство за хумор. На срещата с Громико в Овалния кабинет президентът го моли да остане след това да си кажат насаме няколко приказки. След това казва нещо, което не е в официалните опорни точки за разговорите. Той иска да бъдат напълно елиминирани ядрените оръжия.

12. В АМЕРИКА ПАК Е СУТРИН

И жената на президента, и най-добрият му приятел в кабинета искат Рейгън да не се кандидатира за преизбиране. Нанси се страхува, че ще бъде убит, и желае да се върне в Калифорния. Бил Кларк смята, че умствено не е добре. Много други хора имат сходни наблюдения. Мъглата на Рейгън се сгъстява още повече след опита за убийство. Слухът му се влошава, все по-смътно си спомня някои неща и се уморява по-лесно. Повтаря се по начин, който влудява хората.

По нищо обаче не личи Рейгън сериозно да е обмислял варианта да не се кандидатира пак за президент. До края на 1983 г. комбинацията от намаляване на данъците и дефицитни разходи дава мощен кейнсиански тласък на икономиката. БВП се повишава с 4,6 процента през тази година и с още 7,3 на сто през 1984 г. – най-големият годишен растеж за последните две десетилетия. Стимулите насърчават създаването на работни места, а това от своя страна повишава рейтинга на одобрение на Рейгън, който след нахлуването в Гренада прескача 50-те процента за пръв път от 1981 г. Според личния му социолог Ричард Уъртлин единствената голяма слабост на Рейгън е, че е избухлив и е по-вероятно да вкара страната във война, отколкото един демократ.

Рейгън обявява кандидатурата си в необичайно време – 22:55 ч. в неделя вечер, но никой не подозира, че съпругата му се е консултирала за това с оракул. „Когато за пръв път направих обръщение към вас оттук, нашите национални отбранителни способности бяха опасно слаби, бяхме унизени в Иран, а у дома се носехме без път и без посока, може би заради неспособността на Вашингтон да се довери на куража и характера на вас, народа – казва Рейгън на 28 януари 1984 г. – Но най-лошото е, че бяхме на ръба на икономически срив заради години наред разточителство на правителството и прекомерно данъчно облагане.“ Три години по-късно, казва той, икономиката пращи от здраве, Бог се е върнал в обществените училища, а Америка „е с високо вдигната глава“. Реторичният похват на Рейгън е да отдава заслуги, а не да си приписва. „Вие бяхте страхотни, докато изваждахме страната от дългата нощ на нашето национално бедствие“, заявява той.

Това поставя тона на позитивната и патриотична кампания за преизбиране на Рейгън, която показва на страната ласкателен и достоен за приветстване автопортрет. Тя е резюмирана в телевизионна реклама, построена около мотото: „В Америка пак е сутрин“. На фона на отиващи на работа хора, женещи се и издигащи знамето, гласът във видеото отбелязва понижаването на безработицата, инфлацията и лихвите върху ипотеките. „Под ръководството на президента Рейгън нашата страна е по-горда, по-силна и по-добра – се казва в клипа. – Защо въобще бихме желали да се върнем там, където бяхме преди по-малко от четири години?“ Предизборните му прояви са на живописни места, където президентът възхищава публиката с гениалния си хумор. Ликуващите множества отвръщат със скандирания „Ю Ес Ей! Ю Ес Ей! Ю Ес Ей!“.

За разлика от 1980 г. Рейгън не представя план за промяна. Въпреки че продължава да ругае федералното правителство, той не уточнява как смята да действа спрямо него. Тъй като никой не се кандидатира срещу Рейгън на първични избори, той има възможността да се позиционира по в центъра от самото начало на изборите. Въпреки шумната агитация за забрана на абортите на конгреса на Републиканската партия в Далас той се дистанцира от по-фанатичните си съюзници от религиозната десница, като отново говори за съвършената си визия за Америка като „сияещ град на хълм“. Конгресът на Демократическата партия в Сан Франциско за разлика от това притегля номинирания от партията бивш вицепрезидент Уолтър Мондейл към традиционните групи избиратели: държавни служители, учители в публични училища, афроамериканци, феминистки и профсъюзи. След като печели номинацията, Мондейл избира да атакува Рейгън основно за това, че не е започнал преговори със СССР, и заради 200-те милиарда долара бюджетен дефицит. Рейгън не прави почти нищо и по двата въпроса, отхвърля критиките и следва своя неуморен оптимистичен подход.

Възрастта на Рейгън си проличава в първите два президентски дебата, когато нарича военните униформи „гардероб“, говори колебливо и загубва мисълта си, докато отговаря на въпрос за данъците. „Сърцето ми се късаше, докато го гледах как се бърка в отговорите, рови непохватно из бележките си и нетипично за себе си не се сещаше за думи. Изглеждаше уморен и объркан“, пише след време синът му Рон-младши, който спекулира, че баща му вече е показвал признаци на болестта на Алцхаймер. Рейгън обаче се окопитва във втория дебат, фокусиран върху международните дела. Когато е попитан дали има сила за още един мандат, имайки предвид, че е най-възрастният президент, той отговаря съвсем сериозно: „Няма да повдигам възрастта като въпрос в тази кампания. Няма да се възползвам с политически цели от младостта и неопитността на моя опонент“. Мондейл също се засмива, но знае. „Това беше наистина краят на моята кампания онази вечер“, казва той след време.

Рейгън печели 49 щата и 59 процента от народния вот. Резултатът показва продължаващата тенденция традиционни избиратели на демократите да преминават в редиците на републиканците. След изборите социологът на демократите Стенли Грийнбърг разглежда електоралните тенденции в окръг Макоум, Мичиган, намиращ се точно до Детройт. Шейсет и три на сто от белите избиратели там гласуват за Джон Ф. Кенеди през 1960 г., 75 на сто за Линдън Джонсън през 1964 г. През 1984 г. 66 процента от тях избират Роналд Рейгън. Грийнбърг твърди, че белите хора от работническата класа вече не се отъждествяват с Демократическата партия, която пренасочва ресурси към афроамериканците. Този анализ обаче пропуска важен аспект като критиките на Рейгън към социалните програми. Двадесет години по-късно „Великото общество“ в много отношения поддържа култура на бедност. Мондейл не признава никакви слабости на старите либерални политики и никакви успехи на рейгъномиката и това му струва доста.

Във втората си встъпителна реч Рейгън облича визията си за американската изключителност с внушителни слова: „подновяване на обещанието, дадено на всеки гражданин в тази последна най-добра надежда за човека на земята“. Рейгън говори за „тази порода, наречена американци“, която е „специална сред всички нации на земята“. Той обещава да направи „каквото е необходимо за запазването на този последен и най-голям бастион на свободата“. Възвръща се американско самочувствие след паниката от края на 70-те и това личи по икономическите статистики и всеобщото настроение. През 1979 г. 84 процента от обществото казват пред „Галъп“, че са неудовлетворени от начина, по който се развиват нещата в Америка. През 1986 г. само 26 на сто се чувстват по този начин.

Когато Рейгън започва втория си мандат, изявите му са менажирани по-добре от всякога. Майкъл Дийвър превръща Белия дом в снимачно студио и обръща голямо внимание на фона, осветлението и ъгъла, под който се снима. Това, че президентът владее театрално изкуство, е голям актив при създаването на медийни моменти. Рейгън следва неотлъчно маркировките по сцената и се ориентира в пространството като един истински професионалист. Появява се навреме и добре подготвен, застава на правилното място и се усмихва в точния момент. Винаги е подходящо облечен за случая, независимо дали коси храсталаци в ранчото си, или работи на бюрото си.

Обществените му изяви не са отражение на ценностите на знаменитостите, а на етиката в Холивуд преди 60-те. На държавните вечери Рейгънови предпочитат развлечения, които са достъпни, духовно извисени и леко старомодни, поне за младите хора. Нийл Даймънд пее на вечеря за принц Чарлз и принцеса Даяна; Хулио Иглесиас за Франсоа Митеран; а Франк Синатра за президента на Шри Ланка. Нанси Рейгън води заснемано в Белия дом шоу на телевизия Пи Би Ес, в което участват Лайза Минели, Боби Шорт и Марвин Хамлиш.

Един от най-удивителните и запомнящи се моменти от тази епоха е събитие с участието на редица звезди в чест на Роналд „Холандеца“ Рейгън, излъчено от Си Би Ес в края на 1985 г. Програмата е олицетворение на усещането за медийна капитулация пред Рейгън след категоричната му втора победа на президентски избори. Популярността и приветливостта на президента допринасят за това организирането на официална проява в негова чест от една от трите големи американски телевизии да изглежда странно непротиворечиво решение. Заснета на сцена и организирана като кабаре, програмата смесва културите на стария Холивуд и новия Вашингтон. Сред организаторите е „Варайъти Клъб Интернешънъл“, благотворителна организация, подпомагаща предоставянето на медицински грижи за бедни деца. Неин представител съобщава тази вечер, че крило на болница в Омаха, Небраска, ще бъде кръстено на Роналд Рейгън.

Човек би се запитал защо бедните деца трябва да разчитат на благотворителност за животоспасяваща медицинска помощ, но никой не го прави. Вместо това холивудските приятели на Рейгън пеят, танцуват и разказват шеги. Водещият Франк Синатра започва шоуто с песента Have Yourself a Merry Little Christmas. Комикът Дийн Мартин пее Mr. Wonderful, правейки се на пиян или наистина в пияно състояние. Бен Верийн и детето изпълнител Еманюел Люис танцуват степ и пеят Hooray for Hollywood. Популярният дует от 50-те Стив Лорънс и Ейди Горме изпълнява песен, написана специално за повода и озаглавена „Америка отново се превръща в това, което бе“: „Обзе я чувство, което е диво, свежо и свободно/ Така че нека честваме нейния дух и преоткрита гордост/ Нека запеем песента, която гори дълбоко вътре“.

Теориите за успеха на Рейгън са широко разпространени във Вашингтон след преизбирането му. Дали не си е проправил пътя към президентството благодарение на актьорските си умения? Или пък е благословен с невероятен късмет? Народната представителка в Конгреса Пат Шрьодер от Колорадо проницателно забелязва, че това е „тефлоново президентство: нищо не залепва“. Когато Рейгън прави грешката да приеме поканата на германския канцлер Хелмут Кол да положи венец във военното гробище в Битбург (където са погребани членове на нацистката паравоенна организация Шуцщафел – SS – бел. прев.) за честването на 40-ата годишнина от капитулацията на нацистите, последвалата буря във Вашингтон е мощна, но кратка. Малцина вярват, че Рейгън го е направил с умисъл, така че когато допуска грешката, бързо му е простено. Заради все по-замъгленото му съзнание, когато нещо се обърка, хората около него са държани за отговорни.

През първата половин година от втория му мандат Рейгън има честта да работи с Пеги Нунан, най-добрата авторка на речи, която е имал. Нунан, подобно на Рейгън, идва от радиото и умее да борави с думите. Тя прилича на него по реториката, по емоционалната рамка на ума и също като него вярва в основополагащата доброта на Америка. Във възпоменателни речи като „Момчетата от Поант дю Ок“, която Рейгън изнася през 1984 г. пред група ветерани на някогашния брегови плацдарм в Нормандия навръх 40-ата годишнина от десанта, тя улавя по-добре от всеки друг това, което политологът Хю Хекло нарича „свещената визия“ на Рейгън за американския патриотизъм като гражданска религия. Когато космическата совалка „Чалънджър“ се взривява малко след изстрелването си през януари 1986 г., Нунан използва думите на поет, служил в Кралските канадски военновъздушни сили през Втората световна война, за да опише седемте загинали астронавти като храбри пионери, които „се отскубнаха от грубите окови на земята, за да докоснат лицето на Бога“.

Хенри Кисинджър казва веднъж, че Рейгън не се е интересувал от политика и се е вълнувал единствено от въпроса какво да каже публично. Речите са действително най-важният компонент в стила на управление на Рейгън, чрез тях той убеждава хората, оказва натиск върху Конгреса и уверява консервативните си съюзници, че направените от него компромиси не са засегнали основополагащите ангажименти, които е поел. Публичното говорене също така е начинът, по който той кара другите в правителството му да възприемат възгледите му. Рейгън борави изключително умело с езика. Написаните на ръка редакции на черновите на речите му свидетелстват за способността му да превръща бюрократичния език в ярък, човешки начин на говорене.

Красноречие, забавление и драматургично майсторство запълват програмния вакуум, оставен от безсъдържателната кампания за преизбирането на Рейгън. Той игнорира натиска от десницата да преследва дневен ред, концентриран върху аборта и други социални теми, също както не обръща внимание на натиска на либералите да говори за СПИН. На практика политическите му варианти стават много по-ограничени. Дефицитът, който остава на ниво от 5 процента от БВП през 1985 и 1986 г., изключва възможността за повече данъчни съкращения. Освен отделни предложения за ваучери за жилище и грантове неговото настъпление срещу социалната държава стига до етап, от който повече не може да продължи напред.

Най-силното влияние на Рейгън върху социалната политика идва косвено, чрез съдиите, които той назначава. В Белия дом Едуин Мийз разработва процедури, които да осигурят по-консервативни кандидати за федералната съдебна система. Много от имената, които правните съветници на президента предлагат, са свързани с Федералисткото общество, влиятелната консервативна правна организация, която Мийз помага да бъде основана. Антонин Скалия, когото Рейгън назначава във Върховния съд през 1986 г., е най-убедителният изразител на вярата на Федералисткото общество в тълкуването на конституцията съгласно буквалното значение на членовете ѝ и първоначалните намерения, стоящи зад написването ѝ. До момента, в който номинацията на Скалия е одобрена от Сената, редица други назначени от Рейгън съдии в съдилища от по-ниска инстанция вече са се заели да преразглеждат продължилия с десетилетия либерален завой по въпроси, вариращи от икономическата регулация до обратната дискриминация и правата на обвиняемите. Рейгън назначава общо 376 федерални съдии, което е най-големият брой съдии, назначени от който и да било президент. Това включва три назначения във Върховния съд (четири, ако броим повишението на Уилям Х. Ренкуист за председател на Върховния съд), 83 съдии в апелативни съдилища и 290 в окръжни.

Постиженията в законодателството през втория мандат на Рейгън са идеи на сенатори, които президентът си присвоява: данъчната реформа на Бил Брадли, имиграционната реформа на Алън Симпсън, реформата в социалната политика на Даниъл Патрик Мойнихан. От тях най-значима е идеята за радикално опростяване на данъчния кодекс чрез намаляване на ставките и елиминиране на вратичките и приспаданията. Най-високите федерални данъчни ставки през 1985 г. са 50 процента за физически лица и 46 процента за корпорации. Законът, който Рейгън подписва през 1986 г., намалява броя на ставките от 14 на 3, най-високите от които са 28 и 34 процента. Капиталовите печалби и дивидентите се облагат като обикновен доход, което насърчава икономическата ефективност. Данъчната реформа е също така най-важната намеса на Рейгън в полза на работещите бедни, тъй като изважда напълно шест милиона души от социалните помощи и разширява „Данъчният кредит върху изработения доход“ – преразпределителна програма, чиято цел е да изведе нископлатените работници над линията на бедността.

По въпроса с имиграцията инстинктите на Рейгън се коренят в опита му в Южна Калифорния, където движението на неквалифицирани работници през границата обслужва интересите на фермерите, потребителите и на самите мигранти. „Вярвам в идеята за амнистия за тези, които са пуснали корени и живеят тук, макар и някога да са влезли нелегално“, казва той в дебата си с Мондейл през 1984 г. През ноември 1986 г. Рейгън подписва закона „Симпсън-Мацоли“, който дава легален статут на три милиона души, живеещи в САЩ без документи, и позволява сезонно движение през границата на работници в селското стопанство. Законът също така цели да елиминира подтика към незаконна имиграция, като обявява за престъпление работодателите да наемат съзнателно работници без документи. „Легализационните клаузи в този закон ще подобрят живота на класа индивиди, които не трябва да се крият в сенките, без да имат достъп до много от ползите на едно свободно и отворено общество“, написва Рейгън в комюнике по повод обнародването на нормативния акт.

Но без програма, Рейгън се отклонява от принципите си за свободни пазари, дерегулация и самодостатъчност на индивида. Когато понижаващата се стойност на японската йена поставя под заплаха трите големи американски автомобилни компании, той се намесва в подкрепа на индустрията, като налага квоти за внос на японски коли. В Калифорния започва все повече да защитава идеята за регулации за опазване на околната среда, разширявайки резерватите за диви животни и удължавайки действието на Закона за чистата вода. След като демократите печелят мнозинство в Сената, добавяйки осем места към актива си на междинните избори през 1986 г., вътрешната политика на правителството става още по-зависима от конюнктурата. Рейгън приема либерална социална политика през 1988 г., когато подписва Закона за подкрепа на семейството, внесен от сенатор Мойнихан, с мотива, че той насърчава работата и персоналната отговорност. В действителност законът значително увеличава разходите за социални помощи в замяна на добавяне на скромни стимули за получаващите социална помощ да работят.

Липсата на по-амбициозни цели във вътрешната политика се дължи донякъде на промени в личния състав през втория мандат, които правят по-трудно функционирането на правителството. Всички трима членове на тройката напускат Белия дом през 1985 г.: Мийз става главен прокурор, Бейкър – министър на финансите, Дийвър – лобист. Доналд Риган, който си сменя поста с Бейкър, става шеф на канцеларията. Властен човек без силни връзки с президента, той бързо си навлича неодобрението на втория по важност човек в Белия дом, президентската съпруга.

13. ЗАЩО ДА ЧАКАМЕ ДО 2000 Г.?

След преизбирането си Рейгън дава интервю за „Тайм“. „Просто смятам, че не може още едно поколение да живее на този свят под заплахата от тези оръжия, знаейки, че някой луд човек може някъде да натисне бутона...“, казва той. „Надявам се и мечтая, че ще можем със Съветския съюз да започнем удостоверимо ограничаване на тези оръжия. Щом поемем по този път, те ще видят колко по-добре е и за двете ни страни, ако се отървем от тях напълно.“ В отношенията със СССР двата мандата на Рейгън изглеждат сякаш са на двама различни президенти. Той се изявява и като хардлайнер, и като миротворец, но везната се накланя от едната в другата посока и поражда усещане за непоследователност. Мъжът, който отхвърля замразяването на ядрените програми като съветска пропаганда, сега призовава не просто за ограничаване, а за елиминиране на всички ядрени оръжия. Донякъде тази еволюция напомня на неговия преход от ляво надясно, докато работи за „Дженерал Електрик“ през 50-те.

Какво обяснява тази впечатляваща трансформация от ястреб на Студената война до ядрен миротворец? Желанието му за премахване на ядрените оръжия има дълбоки корени, тръгващи от заиграването му с пацифизма в началото на 30-те. Неговата антивоенна страна е свързана с реторики и кадри, които го докосват дълбоко: постановката „Краят на пътуването“, която гледа със семейство Клийвър в Рокфорд през 1929 г., кадрите от освобождаването на концентрационния лагер „Аушвиц“, които вижда през 1945 г., и филма по телевизия Ей Би Си „На следващия ден“ през 1983 г. В съзнанието му остава трайни следи прогнозата, че поне 150 милиона американци – две трети от населението през 1980 г. – ще бъдат убити при пълномащабна ядрена война, въпреки че по някаква причина той си мисли, че съветските загуби ще бъдат доста по-малък дял. Възмутен е от съветници, които използват страховит военен жаргон, „сякаш говорят за бейзболни резултати“. В дневника си и пред свои съветници Рейгън изразява тревога, че библейското предсказание за Армагедон е съвсем близо.

С издигането на Михаил Горбачов начело на Съветския съюз през март 1985 г. надеждите на Рейгън за ядрен мир отново го обземат. Откакто изпраща писмото от болницата на Брежнев, президентът търси свой колега, върху когото да упражни умението си да убеждава. Той се самоубеждава погрешно, че апаратчиците Андропов и Черненко са реформатори. Когато Черненко умира от емфизем, Рейгън изпраща вицепрезидента Буш на погребението с писмо, в което кани Горбачов на среща на върха в САЩ. В него му обяснява, че САЩ не желаят никому да навредят.

Рейгън има двама ключови поддръжници в прехода си към миротворчество, един познат и един прикрит. Познатият е държавният секретар Джордж Шулц, който споделя както ексцентричния възглед на президента за уязвимостта на съветската система, така и мечтата му за ядрено разоръжаване. Шулц не вярва чак толкова пламенно в първото, но има по-добра идея как да се постигне второто. Шулц е този, който оставя Рейгън да бъде себе си в отношенията със СССР, като противодейства на твърдолинейните представители на правителството. Въпреки упоритите възражения и непочтеното издаване на информация от страна на Уайнбъргър и Кейси Шулц подновява преговорите за разоръжаване в Женева през януари 1985 г. и се съгласява Инициативата за стратегическа отбрана да бъде подложена на обсъж-дане на масата на преговорите. Шулц изказва пред Рейгън мнението, че новият съветски лидер представлява истинска промяна, с което оспорва възгледа на Кейси, че Горбачов е още от същото. „Писмото на Горбачов се откроява и с неполемичния си тон“, пише Шулц в паметна бележка до Рейгън, в която анализира отговора на съветския лидер на поканата във Вашингтон. „Всъщност посланието, изглежда, е, че трябва да смекчим публичната реторика и да вършим работа по спокоен начин, като избягваме „задълбочаване на различията помежду си“ и „пораждане на враждебност“.“

Рейгън знае колко зависими са му амбициите от Шулц. Винаги когато държавният му секретар заплаши с оставка, защото се чувства засегнат от някого или от нещо, или заради изтощение, Рейгън го убеждава да не го прави. При избухването на вътрешни спорове обикновено заема страната на Шулц. „Кап и Бил имат възгледи, противоречащи на тези на Джордж относно Южна Америка, Близкия изток и преговорите за въоръжаването“, пише Рейгън в дневника си след преизбирането си. „Нещата толкова са излезли от контрол, че Джордж като че ли иска да напусне. Не мога да допусна това. Джордж е този, който ми изпълнява политиката. Ще се срещна с Кап и Бил и ще им дам да се разберат. Няма да е приятно, но трябва да се направи.“ Неконфликтен както винаги, Рейгън никога не дава на Уайнбъргър и на Кейси да се разберат, така че Шулц продължава да се бори с тях, като в повечето случаи надделява.

Втората фигура в трансформацията на Рейгън е писателка на име Сузан Мейзи. Тя опознава в дълбочина съветското общество по време, когато контактите между американци и руснаци са необичайни. През 1972 г. тя публикува книга за петима поети, с които се запознава в Ленинград, един от които е бъдещият носител на Нобелова награда Йосиф Бродски. Политическите контакти, които си прави в опит да получи виза, за да се върне в Съветския съюз, я водят чак до Рейгън. Мейзи става инструктор на президента по руска култура и таен канал за комуникация със съветското ръководство. Тя научава Рейгън на руска поговорка, която той ще повтаря, докато не продъни ушите на Горбачов: „Доверяй, но проверяй!“. „Доверявай се, но проверявай.“

Причината Рейгън да я покани в Белия дом 17 пъти след първоначалното ѝ посещение е, че Мейзи засилва инстинктите му за „Иван и Аня“, въображаемата руска двойка, която споменава в речта си пред нацията през 1984 г. Ако Шулц нагажда бюрокрацията според възгледите на Рейгън, Мейзи придава човешки черти на врага и учи президента винаги да разграничава великодушните руснаци от опърпаните граждани на Съветския съюз. Рейгън се потапя в книгата ѝ „В земята на жар-птица“ и в един момент пита Пол Нице, главния преговарящ в диалога за контрол на въоръженията, какво е станало с предприемаческата енергия на магазинерите в Санкт Петербург от 1830 г. Усещането, което му предава за религиозната чувствителност на руското православие и нейното запазване в съветската епоха, му навява нов спомен. „Тя е най-добрият ученик на руския народ, когото познавам“, пише той в дневника си. „Тя е убедена, че руснаците преминават през духовно възраждане и че са напълно спрели да обръщат внимание на комунизма.“

***

Петдесет и четири годишният Горбачов е образован и е пътувал много на Запад. Разбира английски, не е напът да умре и дори показва чувство за хумор. Съпругата му Раиса често е до него, подобно на американска първа дама. В първите месеци на власт Горбачов обявява едностранно замразяване на разполагането на ракети със среден обсег в Европа и започва да говори публично за необходимостта от „перестройка“, икономическа реформа. Кисинджър, Никсън и други изказват пред Рейгън мнението, че Горбачов не е с нищо по-различен от предшествениците си. Но Маргарет Тачър е несъгласна. „Харесвам г-н Горбачов. Можем да работим заедно“, казва тя пред Би Би Си, след като го среща за пръв път. Тачър засилва оптимизма на Рейгън за съветския лидер при посещението си в Кемп Дейвид и дава по-подробна оценка. Предупреждава го обаче, че „колкото по-очарователен е противникът, толкова е по-опасен“.

Положението на Горбачов по няколко отношения прилича на това на Рейгън. Той също иска да бъде двигател на обществена и политическа промяна, да се пребори с повсеместния алкохолизъм в съветското общество и да укрепи колебливата икономика. Подобно на Рейгън, той разчита повече на собствения си опит, отколкото на бюрократичния апарат под себе си. Споделя отвращението на Рейгън от логиката на взаимно гарантираното унищожение. Почти по същото време, когато Рейгън казва на съветския външен министър Андрей Громико, че иска да елиминира ядрените оръжия, Горбачов казва същото нещо в реч в Лондон. И също както Рейгън има Шулц, който насърчава неговата еволюция, Горбачов има Едуард Шеварднадзе, когото избира да замени Громико на поста външен министър.

Основна пречка пред отношенията, които Рейгън иска да има с новия съветски лидер, е фантазията, която той храни. Преди срещата им на върха през ноември 1985 г., първата между американски и съветски лидер за последните шест години, Горбачов изпраща на Рейгън писмо с предложение за 50-процентно съкращение на междуконтиненталните балистични ракети, при условие че бъде приета пълна забрана на оръжията в Космоса. В преговорите с Макфарлан и Шулц Горбачов стига още по-далеч: ако САЩ се откажат от милитаризирането на Космоса, той е склонен да ликвидира всички ядрени сили. Шулц тогава осъзнава колко уплашени са в Москва от Инициативата за стратегическа отбрана, зависеща от технология, която те не знаят как да разработят и не могат да си позволят. Подобно на Макфарлан, той вижда противоракетната отбрана като ключова разменна монета за съветски отстъпки.

Това, което Шулц не осъзнава, е, че Рейгън не би се отказал при никакви условия. Въпреки че технологията тепърва трябва да бъде успешно изобретена, Рейгън вижда ИСО като ключов фактор за реализирането на мечтата си за елиминиране на ядрените оръжия. „Вярваме, че е важно да проучим дали е технически възможно да създадем отбранителни системи, които в крайна сметка да дадат на всички нас средства да защитим народите си по-добре, отколкото е възможно в момента; които да осигурят начин за пълно ликвидиране на ядрените оръжия – цел, за която сме единодушни“, пише той на Горбачов на 30 април 1985 г. „Трябва да Ви попитам как ще постигнем на практика тази благородна цел, ако страните нямат защита срещу несигурността и подозренията, че може би не всички ядрени оръжия са били извадени от световните арсенали? Животът не дава гаранция, че някой луд човек няма да се сдобие в бъдеще с ядрени оръжия.“

След първата им среща в Женева Рейгън предлага на Горбачов да захвърлят сценариите и да се опознаят. „Ние с вас сме родени в малки градчета, за които никой никога не е чувал и никой никога не е очаквал каквото и да било от нас“, казва той. Двамата, отбелязва Рейгън, имат властта да унищожат света или да сключат мир. Тази задача би била по-лесна, „ако имаше заплаха за този свят, идваща от други видове, от друга планета на другия край на Вселената“, казва Рейгън. Когато този му коментар става публично достояние, някои правят връзка с научнофантастичния филм „Денят, в който земята спря“. В него извън-земни заплашват да унищожат света, ако земляните не се отърват от ядрените оръжия. Двадесет години по-младият Горбачов опитва да се подмаже на Рейгън, като му разказва един от антисъветските вицове, които е научил, че президентът харесва. Горбачов изтъква, че и той е отгледан от майка, която му е чела Библията. Това и използването на изрази като „Бог да благослови“ или „ако е рекъл Господ“ кара Рейгън да си въобразява, че Горбачов може да е тайно християнин. Може ли тези изрази да означават, че е вярващ, пита той Мейзи.

Рейгън си мечтае за „писоарен момент“ – образа, който е запазил в главата си от дните в Гилдията на филмовите актьори, когато пробивите в преговорите за договори понякога са ставали при неформални разговори в мъжката тоалетна. На следобедната сесия той предлага с Горбачов да излязат на разходка навън. Двамата лидери се разхождат до къща с басейн край езерото, където ги чака запален огън. Щом влизат вътре, Рейгън изважда лист и го подава на Горбачов. Предлага 50 процента съкращаване на ядрените оръжия и ликвидиране на ракетите със среден обсег в Европа. Горбачов го разглежда и отговаря: „Приемливо е“. Но няма да е възможно, добавя той, да се пристъпи към ограничаване на нападателните оръжия без споразумение за оръжията в Космоса. Рейгън гледа на противоракетната отбрана като на ключ, а Горбачов вижда в нея катинар, който прави ядреното разоръжаване невъзможно. Президентът отговаря, че е готов да сподели технологията със Съветския съюз. Но Горбачов реагира с насмешка на тази идея, както и собственият преговарящ екип на Рейгън.

Двамата остават на противоположни мнения и на следващия ден, но между тях се създава спойка. Рейгън кани Горбачов да направи първото си посещение в САЩ на следващата година – нещо, което не е съгласувал предварително с екипа си. Горбачов бързо се съгласява и го кани на свой ред в СССР по-следващата година, и Рейгън също приема поканата. „Горбачов бе непреклонен и убеден, че комунизмът е по-висш от капитализма, но след близо пет години най-накрая се срещнах със съветски лидер, с когото исках да разговарям“, пише по-късно Рейгън. Горбачов също оценява значението на взаимното им желание да продължат да говорят, въпреки че гледа на Рейгън като на „политически динозавър“ и му е трудно да свикне с противоречащите си изявления на американеца. Последвалата кореспонденция има отчетливо по-различен тон от писмата, които Рейгън получава от предшествениците на Горбачов. „Г-н президент, бих желал да гледате на писмото ми като още един от нашите „разговори край огнището“ – пише Горбачов на 24 декември 1985 г. – Искрено бих искал не само да запазя топлота от нашите срещи в Женева, но и да постигна напредък в диалога ни. Гледам на кореспонденцията с Вас като на най-важния канал в подготовката на срещата ни във Вашингтон.“

През следващата година се случва удивителна промяна, когато Горбачов и Рейгън са пленени от идеята да се сложи край на баланса на страха. Те преследват тази идея въпреки почти повсеместната опозиция на техните собствени правителства. През януари 1986 г. Горбачов отправя към Рейгън предложение: да бъдат елиминирани всички ядрени оръжия до 2000 година. „Защо да чакаме до 2000 г.?“, пита Рейгън помощниците си в Овалния кабинет. Уайнбъргър и Кейси, които дават всичко от себе си да саботират срещата в Женева, да провалят САЛТ II и Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана, са възмутени. Малцина други в администрацията на Рейгън взимат на сериозно идеята за премахване на ядрените оръжия. Шулц обаче го прави. Той нарежда на експертната група по контрол на въоръженията към Държавния департамент да работят по въпроса „какво ще значи за нас свят без ядрени оръжия“ и как да се постигне. „Знам, че много от вас и други хора тук са против елиминирането на ядрените оръжия, но президентът на САЩ не е съгласен с вас и го заяви публично неколкократно“, казва той на колегите си. След дълго колебание Уайнбъргър и Шулц се споразумяват за предложение за елиминиране на балистичните ракети, което Рейгън изпраща на Горбачов през 1986 г.

Пагубната авария в атомната електроцентрала „Чернобил“ през април 1986 г. засилва антиядрените настроения на Горбачов и го прави доста по-склонен към споразумение. За това допринася и влошаващото се икономическо положение в Съветския съюз. През есента на 1985 г. Саудитска Арабия обявява планове да увеличи добива на петрол. До пролетта на 1986 г. световната цена на петрола спада от над 30 долара за барел до под 10 долара. Без приходите от петрол в твърда валута Съветският съюз няма как да плаща за вноса на зърно и други продукти от първа необходимост, да обслужва външния си дълг и едновременно с това да издържа въоръжените сили. „Съединените щати имат интерес да държат преговорната машина да работи на празен ход, докато надпреварата във въоръжаването претоварва икономиката ни – казва Горбачов на свой колега. – Ето защо се нуждаем от пробив; имаме нужда процесът да започне да се движи.“ През септември 1986 г. Горбачов пише на Рейгън с предложение за редица едностранни отстъпки и предлага да се срещнат преди планираната му визита в САЩ на следващата година. Шулц препоръчва на Рейгън да се срещне с Горбачов в исландската столица Рейкявик на следващия месец.

Докато отношенията им процъфтяват, Рейгън започва да усеща, че независимо от намеренията на Горбачов Съветският съюз става твърде притиснат икономически, за да може да си позволи нови чуждестранни авантюри. В резултат на това става промяна в Доктрината „Рейгън“ към по-голямо разпространяване на демокрация. По-късно същата есен, когато диктатурата на Фердинанд Маркос във Филипините пада, Рейгън се съгласява с аргументите на Шулц, че падането на авторитарен режим може да не доведе автоматично до превземане на властта от комунисти. Въпреки това той не прилага тази логика по отношение на Южна Африка, където запазва политика на „конструктивен ангажимент“ и оказва натиск на режима на апартейда за либерализиране, като едновременно с това се противопоставя на Африканския национален конгрес заради връзките му със Съветския съюз. В едно от изказванията си по радиото Рейгън прави абсурдното твърдение, че южноафриканските реформатори са елиминирали сегрегацията, точно както са направили САЩ. Когато Конгресът прокарва законопроект с всеобхватни санкции през 1986 г., той му налага вето, но Конгресът го преодолява.

Новата ера на подобряване на отношенията между суперсилите почти стига до края си през есента на 1986 г., когато агенти на ФБР арестуват в нюйоркското метро Генадий Захаров, съветски шпионин, работещ за ООН. Седмица по-късно руснаците отвръщат на удара, като арестуват в Москва Никълъс Данилоф, репортер от сп. „Ю Ес Нюз енд Уърлд Рипорт“. КГБ устройва капан на Данилоф, който е подлъган да предаде писмо от несъществуващ религиозен дисидент на американския посланик. Инцидентът отеква като свалянето на корейския самолет през 1983 г. Рейгън изразява „крайно възмущение“ от ареста на Данилоф и се зарича, че няма да разменя пленения журналист за шпионин. Той се вбесява още повече, когато Горбачов отказва да приеме личните му уверения, че Данилоф няма „никаква връзка с правителството на САЩ“. Републиканците настояват Шулц да откаже да се срещне с Шеварднадзе, който в същото време пътува за Вашингтон за преговори.

Въпреки че е рязък в думите си, Рейгън отново проявява решителния си човешки инстинкт и талант да понася противоречия. Начинът, по който реагира на тежката участ на един задържан несправедливо американец, не отговаря на публичните му изявления. Той дава съгласието си за размяна, за която Шулц и Шеварднадзе се споразумяват. В деня, в който я одобрява, Рейгън пише в дневника си: „Това не значи търговия. Техният човек e шпионин, хванат в крачка, а Данилоф е заложник“. Сделката е силно критикувана от консерваторите. Тя обаче е необходима, за да се осъществи срещата в Исландия.

Горбачов пристига в Рейкявик с намерението да предложи значителен пакет за разоръжаване при условие, че Рейгън се съгласи да забави разработването на космически оръжия. Всъщност предложението на Горбачов е същото, което Рейгън първоначално предлага в Женева: 50 процента съкращаване на междуконтиненталните балистични ракети, които са сърцевината на съветския ядрен арсенал и пълно елиминиране на ракетите със среден обсег в Европа. За да получи това, Горбачов е готов да преговаря за ограничени проучвания за базирани в космоса системи за противоракетна отбрана, стига да съответстват на Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана. САЩ се съгласяват единствено да ограничат изследванията си по Инициативата за стратегическа отбрана в лабораторни условия за 10 години и поемат ангажимент да не се изтеглят от договора пет години след това.

На вечеря със съветниците си Рейгън се връща към още по-радикалната идея, която лансира по-рано: защо не пълно елиминиране на балистичните ракети? На следващия ден в преговорите с Горбачов, изглежда, може да бъде постигнато всичко. Когато американците слагат целия си арсенал от междуконтинентални балистични ракети на масата, Горбачов се съгласява и вдига залога с предложение за елиминиране на всички стратегически оръжия, включително подводници и бомбардировачи най-късно до 10 години. Неговото предложение все още е валидно, ако американците се съгласят да се придържат десет години към неговата тясна интерпретация на Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана, но той дава знак, че е склонен да преговаря по тази точка. Наглед малкото разногласие относно това колко дълго изследванията за „Звездни войни“ ще останат ограничени в лабораториите спъва може би най-широкообхватното споразумение за контрол на въоръженията в историята. Знаейки собствената си червена линия и разбирайки каква е тази на Горбачов, Рейгън осъзнава, че няма как да продължат по-нататък. Срещата, която е толкова близо до изключително важен поврат, приключва, когато президентът става и излиза с Шулц, докато Горбачов продължава да обяснява дестабилизиращите ефекти на ИСО.

– Тази среща приключи – казва той. – Хайде, Джордж.

– Не можем ли да направим нещо по този въпрос? – казва умолително Горбачов.

– Твърде късно е – отвръща Рейгън.

14. ФАКТИТЕ МИ ГОВОРЯТ

Още от началото на първия си мандат Рейгън е загрижен заради Никарагуа. Тъй като лидерите на сандинистите минават на страната на Фидел Кастро и подкрепят леви бунтовници в съседен Салвадор, Рейгън се притеснява, че целият регион е напът да стане червен, както гласи предвещанието за „гнилия плод“. „Няма и съмнение, че цяла Централна Америка е нарочена за превземане от комунистите“, пише той в дневника си след среща на Съвета за национална сигурност през ноември, на която одобрява план за тайна операция за противодействие на кубинската намеса.

Проблемът с връщането в изходно положение на падналата плочка от доминото се възлага на Уилям Кейси от ЦРУ. Кейси прекарва Втората световна война, работейки за бащата на американското разузнаване Уайлд Бил Донован, като негов заместник за тайните разузнавателни операции в Европа. След кариера на корпоративен адвокат и на политик, ангажиран в сферата на икономиката, той се връща към първоначалната си страст при управлението на президент, който също ревностно вярва в това. След края на работата на комитета „Чърч“, разследвал злоупотреби на службите за разузнаване, ЦРУ вече няма право да убива чуждестранни лидери или да води тайни войни. Но възгледите на Кейси са, че всичко, което не е изрично забранено, е разрешено. Той смята, че дори много от забранените неща са допустими. С разрешението на Рейгън ЦРУ започва да въоръжава и обучава контрите в лагери в Хондурас.

Това създава опасност за остра конфронтация с демократите, които подкрепят идеята ситуацията в Никарагуа да бъде решена чрез преговори. В края на 1982 г. Конгресът приема поправката „Боланд“, с която забранява на ЦРУ и Пентагона да харчат пари за свалянето от власт на сандинистите. Правителството заобикаля тази забрана чрез набиране на частни средства за въоръжаване на контрите. В Съвета за национална сигурност Бъд Макфарлан и неговият заместник, подполковник Оливър Норт от морската пехота, започват да набират средства от богати дарители на Републиканската партия и от приятелски настроени чуждестранни правителства, включително от Израел, Тайван и Саудитска Арабия. Кабинетът пресича и други линии. В началото на 1984 г. военноморските сили минират пристанищата на Никарагуа. Демонстрирайки презрението си към ролята на Конгреса във външната политика, Кейси подвежда разузнавателните комисии и на двете камари за този акт на война. Когато научава истината, Даниъл Патрик Мойнихан подава в знак на протест оставка от председателския пост в комисията по разузнаването към Сената. Конгресът отвръща с втора поправка „Боланд“ с още по-затегнати мерки. Рейгън не може да разбере защо демократите се противопоставят на политиката му в Никарагуа. Мисли си, че Тип О’Нийл води лична вендета, като пречи да се състои гласуване за военна помощ за контрите.

Поправката „Боланд“ оставя Кейси и Макфарлан в недоумение. Как да подкрепят контрите, ако Конгресът е приел закон, който им забранява? Тук идва ред на Норт да появи креативност. Наглед простодушен патриот, Норт има навика да си измисля. Той разказва истории за отношенията си с Рейгън, на които никой не вярва. В комбинация с мъглата на Рейгън фантазиите на Норт по-късно правят така, че събитията от 1985 и 1986 г. да станат почти невъзможни за разплитане. Но по времето, когато тази история се разбира, Норт набира тайно големи суми и ги използва за категорично нелегалната операция за снабдяване на контрите. Липсва каквато и да била отчетност за начина на изразходване на тази черна каса. Елиът Ейбрамс, помощник държавният секретар за Латинска Америка, губи 10 милиона долара, които султанът на Бруней дарява, като размества цифрите в номера на тайна офшорна банкова сметка. Друга част от парите са откраднати. Ричард Секърд, пенсиониран генерал от военновъздушните сили, използва сметки в швейцарски банки, за да си купи самолет и порше и да плати за ограда на къщата на Норт във Вирджиния на стойност 15 000 долара.

През втория си мандат Рейгън се съсредоточава също толкова върху спасяването на седем американци, държани от „Хизбула“ като заложници в Ливан, колкото и в подкрепата за контрите. Тази грижа се появява заради вълна от терористични атаки и репресалии, които започват с отвличането на полет 847 на авиокомпания „Транс Уърлд Еърлайнс“ през юни 1985 г. Самолетът е на път от Атина за Рим, когато похитители от Ливан го принуждават да кацне в Бейрут. Там те изхвърлят тялото на убит водолаз от военноморските сили на самолетната писта и вземат за пленници останалите пътници, повечето от които американци. Похитителите искат да бъдат освободени няколкостотин затворници в израелски затвори. След дълго изпитание пътниците са освободени.

Заради тази случка Рейгън е обзет от желание да накаже спонсорите на тероризма – името, за което най-често се сеща, е това на либийския лидер Муамар Кадафи – и е вманиачен от идеята да освободи седемте американци. „Просто го влудяваше“, спомня си Шулц. „Имаше заложници в Ливан, американци бяха изтезавани и той не можеше да направи нищо по въпроса, а е техен президент.“ Парадокс в манталитета на Рейгън е това, което нарекох температурна инверсия – той се въздържа от връзки с други хора, но влага чувства в абстрактни въпроси, като ги превръща в истории за отделни хора. Както демонстрира в Гренада, Рейгън вижда закрилата на американски граждани в чужбина като първостепенно задължение. Професионалното отклонение на един бивш спасител подхранва скандала „Иран-контри“, който е воден от отчаяното му желание да спаси заложници с имена и лица за сметка на безименни бъдещи жертви. Официалната позиция на Рейгън е, че терористите трябва да бъдат гонени и наказвани, а не да се преговаря с тях. В частни разговори обаче той с готовност отваря чековата книжка, за да освободи пленени американци.

Фиксидеята на Рейгън за заложниците подготвя почвата за това, което става после. Давид Кимше, начело на министерството на външните работи на Израел, изказва предположение пред Макфарлан, че САЩ може да получат иранска помощ със заложниците, държани от техните съюзници от „Хизбула“, като предоставят резервни части за американското военно оборудване, останало от времето на шаха. Интересът на Израел е да наклони везните в иранско-иракския конфликт в ущърб на Ирак, който през 80-те години изглежда по-голямата заплаха. Каналът, който Кимше предлага, е съмнителен ирански оръжеен търговец на име Манушер Горбанифар, който твърди, че поддър-жа връзка със загадъчните ирански „умерени“ сили. Както се оказва по-късно, ЦРУ знае, че Горбанифар на практика е мошеник.

Същото лято при колоноскопия е открит полип на дебелото черво на Рейгън и лекарите му насрочват операция на следващия ден. Макфарлан настоява да отиде да види Рейгън в болницата, докато още се възстановява, за да предложи размяна на американските заложници за противотанкови ракетни системи. Макфарлан предупреждава Рейгън, че продажбата, уредена с посредничеството на израелците, вероятно ще бъде нелегална. „Искам да намеря начин да направя това“, му казва Рейгън. Впоследствие той казва на Макфарлан да осъществи сделката въпреки възраженията на Шулц и Уайнбъргър, които въпреки взаимната си антипатия са единодушни, че е много лоша идея да бъдат пренебрегнати едновременно толкова много американски политики: забраната за продажба на оръжия на Иран, неутралитетът във войната между Иран и Ирак и забраната за преговори с терористи. Кейси обаче приема с ентусиазъм този план.

Предвид откъснатостта на Рейгън, много хора по-късно предполагат, че манипулативни съветници са го вкарали в собствените си игри. Само че Рейгън е този, който кълве на стръвта със заложниците. Адмирал Джон Пойндекстър, който заменя Макфарлан на поста съветник по националната сигурност, си спомня, че президентът изрича следното: „Не мисля, че щях да си простя, ако не бяхме опитали“. След първия трансфер на противотанкови ракети през август 1985 г. е освободен един от заложниците на име Бенджамин Уиър. Това окуражава Рейгън да продължи. Той се обажда на Уиър от борда на „Еърфорс 1“, за да изрази облекчениято си и да каже, че няма да има покой, докато другите шестима не бъдат освободени. Емоционалните срещи със семействата на заложниците го мотивират още повече. „Окей, какво правим, за да си върнем заложниците?“, пита той в края на брифингите по националната сигурност.

Макфарлан приема това за сигнал да продаде по-големи и по-добри ракети земя-въздух „Хоук“ на иранците. Рейгън продължава да оказва натиск върху Макфарлан да не се предава, дори след като съветникът му по националната сигурност подава оставка от изтощение и дори след унизителна тайна мисия в Иран, където Макфарлан пътува с Норт с фалшиви самоличности и ирландски паспорти, предоставени от ЦРУ. Двамата пристигат с подаръци: палети с противотанкови ракети, кутии с шест револвера с боеприпаси .357 „Магнум“, Библия със стих, написан от президента, и шоколадова торта във формата на ключ, символизираща започване на отношения, от пекарна в Тел Авив, предлагаща кашерна храна. Те очакват да се срещнат с председателя на иранския парламент и да си тръгнат с обещание за освобождаване на останалите заложници. Вместо това Макфарлан среща само нископоставени чиновници, които се оплакват, че предишните оръжейни доставки са били с прекалено голяма надценка. Членове на Корпуса на гвардейците на ислямската революция изяждат тортата на летището.

След оставката на Макфарлан с оръжейните доставки за Иран се заема Пойндекстър. През януари 1986 г. Рейгън издава тайно разрешение за още продажби. Пойндекстър го съветва да упражни прерогатива си да не известява Конгреса. Когато вторият затворник, отец Лорънс Дженко, е освободен близо година след първия, Рейгън го разчита като „закъсняла стъпка от план, по който работим“ и изпраща още ракети като подарък от благодарност. Още двама заложници са освободени, когато представители на САЩ заплашват, че ще прекъснат потока от оръжия. След това обаче са взети още шестима заложници, което прави нетна загуба от двама души в замяна на 2008 ракети. През 1985 и 1986 г. Рейгън вече е наясно, че търгува оръжия за заложници, но като че ли не разбира колко зле върви цялата операция.

***

„Чистата идея“ на Оливър Норт, одобрена от Пойндекстър, е да се пренасочат приходите от продажбите на оръжия за Иран към контрите в допълнение към частните дарения и даренията от трети страни. По-късно той твърди, че е представил плана на президента в пет паметни бележки. Само един от тези документи, „меморандум за диверсия“ от 4 април 1986 г., остава неунищожен. Няма никакви ясни доказателства, че Рейгън ги е видял или че са съществували някакви други. Планът се оказва също толкова непотребен, колкото и нелегален. През юни 1986 г. Рейгън убеждава Конгреса да се откаже от решението си да блокира 100 милиона долара помощ за контрите, което прави абсолютно излишни тези 3,8 милиона, които Норт успява да отмъкне за тях от иранските оръжейни сделки.

Развръзката идва бързо през есента на 1986 г. Прикритата подкрепа за контрите е изобличена през октомври, когато един от пилотите, работещи за операцията на Ричард Секърд по снабдяването, е свален над Никарагуа и е заловен с черна книжка с телефонни номера. Няколко седмици по-късно ливанският вестник „Шираа“ съобщава, че САЩ са изпращали резервни части за американски оръжия на Иран. Следват разкритията за тайното пътуване на Макфарлан и за сделката „оръжия за заложници“. На 13 ноември Рейгън отрича по телевизията, че неговата администрация е пращала оръжия на Иран или че е сключвала сделки с терористи. На катастрофална пресконференция шест дни по-късно той взема думите си назад за изпращането на ракети, но продължава да настоява, че не е разменял оръжия за заложници. Той продължава да увърта това, което е направил, като става все по-непоследователен в аргументите си и обвинява пресата, че излага на опасност заложниците.

Вашингтон сега задава стария въпрос: какво е знаел президентът и кога го е научил? Главният прокурор Едуин Мийз провежда вътрешното разследване – задача, към която подхожда не като началник на органите за правоприлагане, а като довереник на Рейгън. На 23 ноември служители на министерството на правосъдието откриват „меморандума за диверсия“ на Норт и научават, че правителството на САЩ е получило само 12 от общо 30-те милиона, платени от иранците. Мийз не предприема никакви стъпки, за да гарантира неприкосновеността на доказателствата за това, което вече прилича на престъпление. Норт прекарва нощта в офиса си, унищожавайки документи със секретарката си Фоун Хол. Двамата до такава степен претоварват машините за унищожаване на документи, че те се чупят. Тогава Норт отива в ситуационната зала на Белия дом, за да използва тамошния шредер. Хол измъква тайно други уличаващи във вина документи, като ги натъпква в пазвата си и в ботушите си. Норт и Пойндекстър също опитват да изтрият хиляди електронни съобщения във вътрешната комуникационна система.

Рейгън не издава по никакъв начин да е знаел за диверсията – както публично, така и в частни разговори. „Норт не ми е казал за това. Най-лошото е, че Джон П. е научил за това и не ми е казал. Това може да доведе до оставки“, пише Рейгън в дневника си на 24 ноември. На следващия ден Рейгън обявява уволнението на Норт и оставката на Пойндекстър и твърди, че не е бил „напълно информиран за същността на една от дейностите, предприети във връзка с тази инициатива“. След това напуска залата за брифинги, а Мийз обяснява какво е имал предвид президентът. Но Рейгън не се отнася с Норт като с някого, който го е предал. Обажда се в стаята му в мотел във Виена в щата Вирджиния, за да му благодари и го нарича „герой“.

Скандалът се разраства и Рейгън назначава комисия, предвождана от сенатор Джон Тауър, да проведе разследване. Мийз назначава за независим прокурор Лорънс Уолш, нюйоркски юрист с репутация на високонравствен човек. Отделни разследвания започват в Камарата на представителите и Сената, след което се обединяват. По време на съвместните изслушвания в Конгреса, започнали през май 1987 г., Норт се представя като борбен патриот, готов да лъже, да мами и да краде за страната си. Пушещият лула Пойндекстър за разлика от него си придава вид на безличен бюрократ, спонтанно сполетян от частична загуба на паметта. „Отговорността е моя. Аз взех решението“ за диверсията – казва Пойндекстър пред

Конгреса. „Чувствах, че имам властта да го направя. Бях убеден, че президентът в крайна сметка ще реши, че идеята е добра. Но не исках да го обвързвам с решението.“ Единственият друг човек, който би могъл да знае истината, е Кейси, но и той не си признава. Ден преди това му предстои изслушване пред група сенатори, но е приет в болница. Оказва се, че има злокачествен мозъчен тумор и умира няколко месеца по-късно. Макфарлан се оказва предизвикващата най-много състрадание фигура в скандала. Неспособен да понесе напрежението на своя пост, той вярва, че е предал страната си и поглъща свръхдоза валиум, но оцелява.

Норт е подведен под отговорност за извършени 16 углавни престъпления и е осъден по три от тези обвинения, включително за взимане на незаконни парични възнаграждения и за унищожаване на документи. Въпреки значителния натиск от десницата Рейгън отказва да го помилва в края на мандата си. Присъдите на Норт по-късно са анулирани от апелативен съд с мотива, че му е бил даден имунитет от Конгреса. Пойндекстър е признат за виновен по пет обвинения за лъжесвидетелстване и за възпрепятстване на правосъдието, но присъдата му е отменена по същата причина. Макфарлан пледира виновен по четири обвинения за укриване на информация от Конгреса и е осъден на две години пробация, но е помилван от президента Джордж Х. У. Буш. През 1992 г. неумолимият Уолш със закъснение повдига две обвинения за лъжесвидетелстване на Каспар Уайнбъргър, но Буш помилва и него.

В общия доклад на двете камари се стига до заключението, че Норт и останалите са организирали таен заговор в администрацията, мислейки си, че следват желанията на Рейгън. „Когато се появява опасност да бъдат разобличени, те унищожават официални документи, лъжат официалните представители на кабинета, обществото и народните представители в Конгреса“, се казва в доклада. Без отговор остава въпросът дали президентът носи някаква вина. През януари 1987 г. Рейгън претърпява операция на простатата и отсъства от работа няколко седмици, след което се връща с още по-замъглено съзнание. В първия си разговор с комисията „Тауър“ Рейгън първо казва, че е разрешил доставки на оръжия от Израел за Иран през 1985 г. Но след като се консултира с началника на щаба си, той иска да промени показанията си и заявява, че е узнал за тези доставки чак през 1986 г. На второто си изслушване той отговаря на въпроси, прочитайки директно бележките, които са му подготвени: „Ако бъде повдигнат въпросът на срещата с Тауър, може би е хубаво да кажеш, че си бил изненадан“. След това той пише отново на Тауър, за да се коригира. „Единственият честен отговор е да заявя, че колкото и да се опитвам, не мога да си спомня изобщо дали съм одобрявал ново снабдяване на израелските запаси около август 1985 г.“, казва той.

И преди се е случвало паметта да изневерява на Рейгън, когато му е изгодно, по-конкретно при показанията му през 1962 г. пред съдебен състав за изключението, което Съюзът на филмовите актьори прави за компанията Ем Си Ей. В този случай неуслужливата му памет отново го освобождава от отговорност за нещо, което е нарушило принципите му. Само че има значителна разлика между размътеното съзнание на 51-годишния Рейгън, причинено от инстинкт за самосъхранение, и това на 76-годишна възраст, когато дори най-острите му критици не го обвиняват в преднамерена лъжа. Комисията „Тауър“ стига до заключението, че, макар и отговорен за постъпката си, той действително е бил объркан и не е разбирал какво върши.

Телевизионното обръщение на Рейгън на 4 март 1987 г., в което приема заключенията на комисията „Тауър“, идва като потвърждение на тази преценка. „Преди няколко месеца казах на американския народ, че не съм разменял оръжия за заложници. Сърцето и добронамереността ми продължават да казват, че това е вярно, но фактите и доказателствата ми казват, че не е“, заявява Рейгън. Той никога не е казвал нещо, разкриващо до такава степен психиката му. Сблъсквайки се с това провинение, той признава истината, но го прави така, сякаш е някаква външна институция, която няма властта да компрометира същността му на морален човек.

Как може Рейгън едновременно да знае и да не знае, че търгува оръжия за заложници? И каква е неговата отговорност, ако е узнал, но вече не знае, че е узнал? Предвид факта, че горе-долу по същото време започва умственият му упадък, въпросът с вината му става безнадеждна главоблъсканица. През 2015 г. учени от Аризонския щатски университет публикуват проучване в специализирано списание за болестта на Алцхаймер, сравнявайки използвания от Рейгън език в президентски пресконференции с този на Джордж Х. У. Буш. „Президентът Рейгън показва значително намаляване на броя на уникалните думи с времето и значително увеличаване с времето на паразитните думи и неспецифични съществителни“, пишат учените. „Няма толкова значителна тенденция по тези показатели при президента Буш.“ Бележките в дневниците на Рейгън, които са скучни и повтарящи се в най-добрия случай, стават болезнено механични около 1987 г. „Имам да ви кажа три неща“, шегува се той през тази година с лекаря в Белия дом д-р Лорънс Моур. „Първото е, че като че ли имам малък проблем с паметта. Не мога да си спомня останалите две.“

След речта си Рейгън заема същата позиция за „Иран-контри“, каквато заема след „Уотъргейт“ – време е страната да продължи напред. Но скандалът, който е водеща тема в продължение на няколко месеца от президентството му, нанася тежки щети. Както пише той, след като напуска поста: „За пръв път в живота ми хората не ми вярваха“. От октомври 1986 г. до март 1987 г. рейтингът на одобрение на Рейгън пада с 20 пункта до 43 процента, какъвто не е бил от най-тежкия период на рецесия през 1981/82 г. Нанси обвинява Дон Риган, който според нея не е успял да защити президента, както го прави тройката. След като казва на съпруга си, че началникът на канцеларията ѝ е затръш-нал телефона, тя получава своето. Преди Рейгън да уреди на Риган достойно оттегляне, офисът на първата дама издава, че бившият лидер на мнозинството в Сената Хауърд Бейкър ще го замени. Това е подъл начин да се отнесеш с човек след шест години вярна служба.

Отслабената позиция на президента се вижда през октомври 1987 г., когато Сенатът отхвърля номинацията на Робърт Борк да замени Люис Пауъл във Върховния съд. Същия месец се сриват фондовите борси. Индексът „Дау Джоунс“ се понижава с 22,6 процента само за ден. Периодът е изключително труден и в лично отношение за Рейгън. След като е диагностицирана с рак на гърдата, Нанси е подложена на двойна мастектомия. По време на операцията Рейгън се разплаква в чакалнята.

Рейгън, чието управление става все по-хаотично, прави втори опит с номинация за Върховния съд. Той избира Дъглас Гинсбърг, съдия от федерален апелативен съд, който скоро оттегля кандидатурата си, след като се появяват медийни информации, че е пушил марихуана като студент и като млад преподавател по право. Това може би не би имало значение, ако Нанси Рейгън не бе направила своя любима кауза кампанията „Просто кажи не“ на наркотиците, а проповядващият морал министър на образованието Уилям Бенет не бе оказал натиск върху Гинсбърг да се оттегли. След тези две несполуки Рейгън най-сетне успява да прокара номинацията на Антъни Кенеди, чиито възгледи са по-умерени от това, които биха искали последователите на консервативната доктрина. Кенеди и О’Конър по-късно признават аборта за конституционно право в делото от 1992 г. „Планирано майчинство срещу Кейси“. От трите назначения на Рейгън във Върховния съд само Антонин Скалия задоволява неизменно очакванията на консерваторите.

След „Иран-контри“ се изпарява целият остатъчен политически дневен ред на администрацията. Тъй като длъжностните лица в нея започват да се готвят за живота след Белия дом, преобладаващият манталитет в правителството е „всеки за себе си“. Тъй като Рейгън не изпитва подозрения и стои далеч от детайлите на управлението, се създава атмосфера, в която етичните граници са неясно очертани и често пъти биват пресичани. Бившият му помощник Майкъл Дийвър става високоплатен лобист и по-късно е обвинен от федерален съдебен състав, че е излъгал комисия на долната камара. Признат е за виновен по три обвинения и е осъден на пробация, общественополезен труд и солена глоба.

Друг бивш съветник на име Лин Нофзигър е преследван за подобни нарушения и през 1988 г. е осъден по три обвинения на 90 дни затвор заради лобиране пред Едуин Мийз от името на „Уедтек“ и други клиенти. Апелативен съд след това отменя присъдата на Нофзигър по технически причини.

Друг специален прокурор е назначен да разследва самия Мийз за нарушаване на правилата за конфликт на интереси по казуса „Уедтек“. Мийз помага на „Уедтек“ да сключи договори за услуги в сферата на отбраната на стойност 250 милиона долара без обществена поръчка, въз основа на измамния ѝ статут на компания, притежавана от представител на малцинствата. Вместо да повдигне обвинения на Мийз, специалният прокурор пише доклад, в който критикува етиката му. Мийз постъпва по същия начин, както Рейгън с „Иран-контри“ – твърди, че няма спомен. Той обаче е застрашен от още едно разследване, на Службата за професионална отговорност към министерството на правосъдието, и подава оставка през юли 1988 г.

Привърженик на морала в други области, Рейгън не изпраща на служителите си никакви сигнали относно почтеността при вземането на решения. Неговата враждебност към Вашингтон в комбинация с възхвалата на предприемачеството правят приемливо използването на длъжности в публичния сектор в изгода на частници. Хора, които са търпели заплати в публичния сектор, за да се борят срещу бюрокрацията, в крайна сметка започват да я манипулират в полза на платежоспособни клиенти, за да си уредят бъдещето след края на мандата си в администрацията. В същия дух нещата във Вашингтон през 80-те се въртят около преследването на богатство по начин, какъвто не е виждан през много от предишните десетилетия. От потайна работа с лоша слава лобизмът се превръща в професия, с която хората се хвалят.

Подкрепата на президента за неговите хора окуражава тези поведения. Когато се появяват негативни статии, Рейгън ги отхвърля като политически мотивирани или като изрази на манталитет на линчуваща тълпа от страна на медиите. Той никога не приема възможността, че лоялните му хора могат да направят непристойни неща или че той самият може да е допринесъл за създаването на корупционна среда. Но в комбинация с „Иран-контри“ дългата редица от загазили с правосъдието помощници създава усещането, че стоките се изнасят през вратата, докато пазачът дреме.

Често пъти съвсем буквално. През лятото Рейгън предстои да се върне във Ватикана, за да се срещне още веднъж с папата. Пет години след позорния инцидент от 1982 г. неговият екип е решен да не го оставя да заспи отново. С Нанси пристигат в Италия няколко дни по-рано. От Португалия е донесено легло, което те намират за особено комфортно. Рейгънови прекарват няколко дни в аклиматизиране с часовата зона, почиват и гледат филми. Но президентът не може да устои на мелодичния тон в гласа на папата. Виждайки какво става, фотографът на Белия дом нарочно изпуска фотоапарата си. Той се сгромолясва на мраморния под във Ватикана и разбужда президента.

15. СЪБОРЕТЕ ТАЗИ СТЕНА

Когато лимузините потеглят в Рейкявик през октомври 1986 г., и двете страни изпитват огромно разочарование. Като погледнем назад, фактът, че почти се стига до споразумение, би могъл да се разглежда като повратен момент в Студената война, но по това време усещането е за безизходица. Горбачов се връща в Политбюро и заклеймява Рейгън като класов враг и примитивен пещерен човек. Във Вашингтон Шулц обвинява Горбачов, че е позволил споразумението да се провали. Други обвиняват Шулц, че е допуснал Рейгън да предизвика раздразнение заради незначителна отсрочка в тестването на Инициативата за стратегическа отбрана.

Дали Рейгън не напуска преговорите с Горбачов, защото усеща, че е на ръба на пирова победа, че след толкова много фантазии трябва да се върне към реалността. Както почти окончателното сключване на сделката, така и последвалият ѝ провал съдържат елементи на абсурда. Рейгън подхранва две фантазии и ги поставя в челен сблъсък. Първата фантазия е унищожаването на ядрените оръжия. Втората е замяната на тези оръжия с непробиваем щит. Нито една от двете не е дори малко правдоподобна. Четири други страни имат свои собствени ядрени сили. Наивно е да се смята, че Съветският съюз ще се разоръжи, ако Китай не го направи, или Франция, Великобритания и Израел не се откажат от средствата си за ядрено възпиране. Възможно ли е такъв мащабен договор въобще да бъде проверен дали се изпълнява? Може ли да бъде приет от Сената на САЩ?

Втората фантазия е ИСО. През следващите 10 години САЩ никога не излизат извън тясната дефиниция на Договора за ограничаване на системите за противоракетна отбрана, на която Горбачов държи стриктно в Рейкявик. Въпреки щедрото финансиране проучванията постигат много малко. Министерството на отбраната никога не се сдобива с рентгенови лазери, „брилянтни камъчета“ или друга базирана в Космоса технология, която да бъде изпробвана извън лаборатория. През 1993 г. Пентагонът се отказва от опитите да се сдобие с базирана в Космоса противоракетна отбрана и отдава предпочитание на по-практичните наземни системи за прехващане, за да се справи с опасността от „луд човек“, която Рейгън често изтъква.

Може да изглежда абсурдно, че неговата технология, която така и остава неразработена, толкова тревожи Горбачов. Физиците, които го придружават в Рейкявик, му казват, че непробиваем ядрен щит технологически е нереалистично да бъде създаден. Но волята на Рейгън е могъща сила в световните дела. Техническите препятствия пред неговата „мечта“ нито го притесняват, нито го вълнуват. Рейгън кара Горбачов да вярва в неговите свръхмодерни оръжия, тъй като самият той вярва ревностно в тях. Страхът от въображаемо отбранително оръжие и твърдият отказ на Рейгън да се откаже от идеята си или да я обуздае карат Горбачов да признае, че е станало невъзможно да се води продължително военно съревнование със САЩ. Същия резултат постига и завоят в Студената война от взаимно гарантирано унищожение до взаимно фантазиране.

Кореспонденцията между Рейгън и Горбачов прекъсва за няколко месеца, през които съветският лидер се ядосва заради станалото в Рейкявик, а Белият дом е погълнат от казуса „Иран-контри“. Но през пролетта на 1987 г. двамата лидери искат сделка повече от всякога. Перестройката в Съветския съюз увеличава очакванията, но не донася голямо икономическо подобрение. Това кара Горбачов да ускори модернизацията и да търси компромис. Той освобождава няколко политически затворници и обявява изтегляне от Афганистан. Предлага и няколко едностранни отстъпки в областта на контрола на въоръженията: мораториум върху ядрените опити и нова доктрина, която се отказва от военни действия или експанзионистични амбиции. Това, което Джак Матлок нарича „прозрачност на намеренията“ на Рейгън, кара Горбачов да смята за искрено желанието на американския президент за мир. Той опитва по-усилено да приеме ангажимента на Рейгън за противоракетна отбрана и престава да настоява изследванията да бъдат ограничени само в лабораториите като условие за договор за ядрените ракети със среден обсег.

Рейгън също е склонен за сделка за контрол на въоръженията, за да възстанови имиджа си след „Иран-контри“. През април американците разкриват, че Съветският съюз е получил достъп до посолството на САЩ в Москва чрез охранител от морската пехота, чиято приятелка работи като агент на КГБ под прикритие. Уайнбъргър, който опитва да внуши на Рейгън, че СССР вече има версия на ИСО, използва инцидента като нова възможност да провали преговорите. Консерваторите искат Шулц да отмени планирана визита в Москва. Вместо това Рейгън изпраща лично писмо и казва, че макар и да се чувства ядосан за пробива в сигурността на посолството, е окуражен от други стъпки, предприети от Горбачов.

Рейгън не вижда конфликт между този тип лично помирение и публичната конфронтация. Той възприема моралния натиск като могъщ лост в преговорите. При пътуване до Берлин тази пролет Рейгън изнася реч на Бранденбургската врата, където СССР е разделил Изтока от Запада. Той признава движението към реформа и същевременно заявява: „Г-н Горбачов, отворете тази врата! Г-н Горбачов, съборете тази стена“. Думите са на Рейгън и той устоява на натиска да ги премахне от речта си. Почти до края на президентството си той остава сам в убеждението си, че Съветският съюз може да се промени.

Речта е не просто превъзходен политически театър. Тя помага на Рейгън да укрепи позициите си пред скептичната към новооткритата му страст към оръжеен контрол десница. Договорът за ликвидиране на ракетите със среден и малък обсег, сключен през септември 1987 г., изисква унищожаването на всички ракети с обсег от 300 до 3400 мили, общо 2611 на брой. Реалисти като Никсън и Кисинджър мислят, че Рейгън или си е загубил ума, или прави историческа грешка заради отчаяното си желание да изглежда миротворец в последните си години на власт. Поддръжниците на Рейгън като Джордж Уил и Чарлз Краутхамър критикуват договора като катастрофална капитулация. Уилям Ф. Бъкли го нарича „самоубийствен пакт“. Робърт Доул, лидерът на малцинството в Сената, обвинява президента, че „натъпква договора в гърлата на съюзниците ни“.

Кабинетът му не е по-ентусиазиран. От екипа му по националната сигурност отпреди скандала само Шулц остава до края на 1987 г. Франк Карлучи е заменен от Уайнбъргър. Колин Пауъл е новият съветник по националната сигурност, шести поред за седем години управление на Рейгън. Уилям Уебстър взима мястото на Кейси в ЦРУ. Тези нови играчи не подкрепят нито една от двете любими идеи на президента – премахването на ядрените оръжия и ИСО, тъй като според тях те подкопават устоите на възпирането. „Хауърд, мисля, че съм единственият останал човек в това правителство, който иска да опита да види реализирането на договор за ядрените ракети със среден обсег със Съветския съюз“, казва Рейгън на своя нов шеф на канцеларията Хауърд Бейкър.

В крайна сметка не се налага много лобиране от страна на президента. Въпреки обструкциите, направени от сенаторите Дан Кайл и Джеси Хелмс, договорът е ратифициран с 93 срещу 5 гласа. Подписването е предвидено да се състои по време на визитата на Горбачов във Вашингтон на 8 декември 1987 г. в 13:45 ч. съгласно един от хороскопите на Джоан Куигли. Публично визитата бележи трансформация в отношенията между суперсилите. Горбачов очарова Вашингтон и е приет като световна знаменитост. Зад кулисите обаче Рейгън подлудява съветския си гост с постоянното повтаряне на „Доверяй, но проверяй“. Президентът се представя изключително зле на среща с Горбачов и кабинета, на която говори почти несвързано и разказва антисъветски вицове.

На среща на следващия ден Рейгън се представя по-добре, но не схваща, че Горбачов на практика предлага да отстъпи по въпроса с разработването на противоракетна отбрана като част от по-широко споразумение. Рейгън и Шулц още искат сделка за ракетите с далечен обсег. Но на президента не му остава много време, нито разполага с достатъчна подкрепа в администрацията си, за да договори по-мащабно споразумение. През пролетта още едно публично опозоряване подкопава авторитета му, когато Доналд Риган си отмъщава с набързо написани спомени. В тях той разкрива как Нанси залага на астрология в световните дела. В отговор уменията на президента да отрича отново влизат в употреба и той до голяма степен повтаря реакцията си при скандала „Иран-контри“. Първо отхвърля думите на Риган като куп лъжи, след което е принуден да подкрепи твърденията си с доказателства.

През май 1988 г. Рейгън най-сетне успява да види Съветския съюз на последната среща на върха от президентството си в Москва. Пренебрегвайки възраженията на КГБ, той спира лимузината си, за да може да излезе и да види как московчани си правят неделна разходка по ул. „Арбат“. Възмутен е, когато руската полиция изблъсква грубо граждани, искащи да го зърнат, заедно с няколко американски репортери. При положение че контролът на въоръженията този път не е на дневен ред, Рейгън обръща внимание на активисти в сферата на човешките права и на евреи, на които е отказано да бъдат пуснати да емигрират за Израел. Почти сто души от тях са поканени на вечеря в „Спасо хаус“, резиденцията на американския посланик. Той моли Горбачов да провъзгласи свободата на вероизповедание за право и повтаря искането си за събаряне на стената. „Време е, приятелю мой, време е“, казва Рейгън, цитирайки Пушкин.

На вечеря на следващата вечер Шулц не успява да задържи президента буден, докато Горбачов говори. Въпреки това пътуването предоставя на съветския лидер лична подкрепа, която той смята за ключово важна за своето политическо оцеляване при гневна реакция от страна на старата гвардия. Рейгън омаловажава на пресконференция ролята си в съветската трансформация и казва, че Горбачов заслужава най-много признания за промените, които се извършват. Докато двамата лидери прекосяват Червения площад, репортер пита Рейгън дали още гледа на Съветския съюз като на империя на злото. „Говорех за друго време, друга ера“, отвръща Рейгън.

Тогава силите, които отприщва Горбачов, обезсмислят по-нататъшни преговори за оръжеен контрол. Той цели да модернизира Съветския съюз, не да го унищожи. Но, както Рейгън подозира от дълго време, системата е твърде изначално повредена, за да устои на ремонт. Разпадането скоро идва като логична последица. Месец след московската среща на върха Горбачов свиква конгрес на комунистическата партия, първи по рода си от края на сталинската епоха. Резултатът е създаването на система за истински избори за национален законодателен орган и нов избираем президентски пост. След конгреса той прави бърза чистка сред твърдолинейните си опоненти.

В края на 1988 г. Горбачов се връща в САЩ, за да изнесе реч в ООН. Там той обявява едностранно съкращаване на 500 000 души военен персонал и изтегляне на повечето съветски сили от Източна Германия, Чехословакия и Унгария. „Заплахата и употребата на сила повече не може и не трябва да бъде инструмент на външната политика“, заявява той. Това масово се тълкува като сигнал, че Съветският съюз няма да оказва намеса, за да запази Източна Европа под свой контрол. Речта потвърждава искреността на Горбачов и симпатията на Рейгън към него. След това американският държавен глава дава обяд в чест на Горбачов в централата на бреговата охрана на САЩ в Гавърнърс Айлънд, със Статуята на свободата за фон и приемника му, новоизбрания президент Джордж Х. У. Буш, до него. Обръщайки се към Буш, Горбачов казва: „Правя това, защото така трябваше. Не защото става революция в моята страна. Аз го започнах“.

Действително го прави и става все по-ясно, че то не може да бъде спряно. „Студената война свърши“, казва Рейгън на качване на борда на „Еърфорс 1“, с който напуска Вашингтон и се прибира у дома след встъпването в длъжност на Джордж Буш на 20 януари 1989 г. Същата година пада Берлинската стена, страните от Източна Европа свалят от власт дългогодишните диктатори и предявяват претенции за своята независимост. В края на 1991 г. Съветският съюз официално се разпада.

***

Въпреки че живее още 15 години, след като напуска поста, Рейгън не се занимава повече с обществени дейности. При езда в Мексико през юли 1989 г. е хвърлен от коня и си удря главата. Лекарите в клиника „Мейо“, които лекуват натрупването на течност в мозъка му, изразяват тревога пред семейството му, че може да страда от болестта на Алцхаймер. Нанси крие от него няколко години, докато той не започва твърде много да забравя. През ноември 1994 г. Рейгън събира сили за последен път, за да разкрие пред нацията своята участ. Той пише с разкрачен почерк, че все още се чувства добре, но осъзнава пред какви изпитания ще бъде изправена Нанси в грижата за него.

„В заключение нека благодаря на вас, американския народ, че ми оказахте голямата чест да служа като ваш президент. Когато Бог дойде да си ме прибере, когато и да е това, ще си тръгна с най-голяма любов към тази наша страна и с вечен оптимизъм за бъдещето. Сега започвам пътешествието, което ще ме отведе до залеза на живота ми. Знам, че за Америка винаги ще предстои ярка зора.“

С това той изчезва в мъглата. Нанси се грижи за страната никога да не види съпруга ѝ изоставен от силите си. Роналд Рейгън умира на 5 юни 2004 г. на 93-годишна възраст. Погребан е в комплекса на президентската му библиотека в Сими Вали в Калифорния.

Заключение

ЕТО ТАКЪВ БЕ В МОИТЕ ПРЕДСТАВИ

Последното обръщение на Рейгън към нацията през 1989 г. е завършек на неговата реч „Америка прекрасна“, изнесена във Фултън 37 години по-рано, когато за пръв път изказва визията си за американската неповторимост.

„През последните няколко дни, докато стоях на прозореца на горния етаж, си мислех малко за „сияещия град на хълма“. Изразът идва от Джон Уинтроп, който описва с него как изглежда Америка в представите му. Това, което си е представял, е важно, защото той е сред първите заселници, един от първите свободни хора. Той е пътувал насам с нещо, което в днешно време бихме нарекли малко дървено корабче, и подобно на други заселници е търсил дом, където да бъде свободен. Говорил съм за сияещия град през целия си политически живот, но не зная дали някога съм казвал какво виждах, докато го казвах. Но в моите мисли това бе величествен град с високи сгради, построен върху здрави скали насред океана, брулен от вятъра, благословен от Бога; град, който гъмжи от всякакви хора, живеещи в мир и хармония; град със свободни пристанища, където кипят търговия и творческа дейност. И въпреки че трябваше да има градски стени, стените имаха врати и те бяха отворени за всеки, който има желанието и смелостта да бъде тук. Ето такъв бе в моите представи и все още е.“

Оттогава американската политика се определя по този простодушен човек и неговата безоблачна визия. Сега ние го гледаме през наша собствена мъгла, мъгла, изтъкана от мит, който скрива истинската картина за това какво е направил и какво не е постигнал. Години след смъртта му все още ни е трудно да оставим Рейгън да бъде Рейгън.

Той хвърля много дебела сянка върху семейство Буш. Неговият приемник Джордж Х. У. Буш се сблъсква с предизвикателството да запази политическата коалиция на Рейгън и същевременно да се утвърди като независима личност. Новият президент опитва да бъде „по-мек и хрисим“ по отношение на социалната политика, да поема по-голяма лична отговорност, а в международните дела – да е по-малко праведен и не чак такъв идеалист. Това е не толкова смекчаване на рейгънизма, колкото отхвърляне на ключовите му черти. Консерваторите критикуват остро Буш, че не следва примера на Рейгън, когато се съгласява да увеличи данъците заради нарастващия дефицит, въпреки че Рейгън неколкократно прави същото, без да го признае.

Поражението на Буш през 1992 г. убеждава повечето политици от Републиканската партия, че ревностното подражаване на Рейгън е единственият път към спасението. Осем години по-късно Джордж У. Буш отхвърля умерената политика на баща си и се обявява за наследник на Рейгън. Той ръководи администрацията си като главен изпълнителен директор на компания, приема концепцията за „морална чистота“ и създава огромни дефицити, тъй като намалява данъците и харчи щедро за армията. Трудно бихме могли да си представим по-буквална възстановка. При все това много консерватори смятат, че вторият Буш не следва достатъчно стриктно Рейгъновата политика, тъй като позволява правителството да се разрасне.

До 2009 г., когато Буш напуска поста, твърдението, че Рейгън би направил нещо другояче или че не би направил нещо, се превръща в аргумент за слагане на точка при спорове в кръговете на Голямата стара партия. Изборът на Рейгън е аксиома за правилен избор. Той се превръща в обединителен образ за републиканците, какъвто е Гипър за бейзболния отбор във филма „Кнут Рокни – истински американец“. Но какво означава в днешно време да си като Рейгън? Най-простата дефиниция може да бъде намирането на начин да спечелиш избори като консерватор. За Голямата стара партия годините на Рейгън представляват успех, произтичащ от обединението около лидер и послание. Повечето републиканци продължават да изразяват възгледите на Рейгън. Като оставим настрана либералните позиции на Рейгън за имиграцията и за федералния закон за пистолетите, който той подкрепя в знак на уважение към своя прессекретар Джим Брейди, прострелян при покушението през 1981 г., почти всички видни републиканци са на неговото мнение за понижаването на данъците, смаляването на ролята на федералното правителство и изваждането на абортите извън закона. В по-широк смисъл консерваторите разбират рейгънизма като проявяване на оптимизъм, изразяване на патриотизъм и безочливо говорене за моралност. Учениците на Рейгън възхваляват „американската изключителност“ и твърдят, че либералните им опоненти не вярват в нея.

Демократите също вярват, че Рейгън е стойностен модел в много отношения. Те се стремят да подражават на лидерските му умения, да имитират позитивното му изражение и амбициозните цели в политиката. Политическите консултанти на Демократическата партия говорят същите клишета като колегите си, работещи за Републиканската партия – за необходимостта лидерите да са далновидни (въпреки че Рейгън е дълбоко носталгичен), да обединяват фракциите (въпреки че Рейгън се противопоставя на дясното крило на собствената си партия) и да изразяват ясно възгледите си (въпреки че тези на Рейгън са пълни с противоречия). През 1992 г. Бил Клинтън подражава на някои аспекти от стила на Рейгън, когато обединява партия с различни възгледи и налага високоморален език в социалната политика. На първичните избори през 2008 г. Барак Обама още по-изрично демонстрира стремежа си да бъде като Рейгън, който „промени курса на Америка по начин, по който Ричард Никсън не го направи, и по начин, по който Бил Клинтън също не го направи“. За Обама и за Буш-младши да бъдеш като Рейгън означава да си действащ последователно президент. Обама също така признава политическия императив за провъзгласяване на Америка като специална сред другите страни. През 2014 г. той заявява: „Вярвам в американската изключителност от дъното на душата си“. Речта на Обама, изнесена на церемония по дипломиране в Уест Пойнт, е вид диалог с духа на Рейгън.

Самият Рейгън никога не използва изрази като „американска изключителност“ и „морална чистота“, също както не се самоизтъква като визионер и важна личност. Той не е стеснителен и изразява тези идеи, просто бидейки себе си. Ако никой от наследниците му не създава същата връзка със страната като Рейгън, то причината може да е, че малцина политици някога са ставали въплъщение на идеализиран национален образ, в какъвто се превръща Рейгън. Непринудеността, невинността и скромността са редки качества в обществения живот и е трудно да се престориш, че ги имаш. Хората прощават на Рейгън за грешките и противоречията, защото вярват, че той е естествен и припознават себе си в неговите стремежи.

Рейгън може да претендира, че се радва на всенародната любов заради своята американска същност: типичното си американско остроумие, добродушието си и вродения си оптимизъм. Той може да претендира и за величие заради ролята си в приключването на Студената война и падането на комунизма. Да го кажем с най-прости думи, Съветският съюз не пада; той е съборен. Това, че Горбачов го събаря, е последица на натиска, който Рейгън започва да прилага четири години преди идването на власт на Горбачов. Целта на съветския лидер е да реформира и да укрепи Съветския съюз. Целта на Рейгън е да го направи безобиден. Въпреки че началото на тласъка е дадено още преди идването на власт на Рейгън, той поражда резултат, който Рейгън е сред малцината вярващи, че е възможен.

Политиката на Рейгън по отношение на Съветския съюз трудно би могла да бъде разбрана по времето, когато е на власт. Неговите цели – победа над СССР, защита от СССР и мир с СССР – съществуват съвместно, но в конфликт помежду си. Той желае да намали риска от ядрена катастрофа, но встъпва в длъжност без стратегия как да го постигне. Започва да се придържа към консервативната идеология, но когато тя не дава резултата, който иска, той сменя тактиката и започва да следва собствения си инстинкт. През първия си мандат отхвърля идеята за контрол на въоръженията и не участва в преговори. Това не довежда до желания от него по-безопасен свят, затова променя курса и неочаквано се превръща в борец за премахване на ядрените оръжия. Копнежът на Рейгън за съветски лидер, с когото може да работи, противоречи на вярването му, че на комунистите не може да се има доверие. Блянът му за разоръжаване е в разрез с подозрението му към договорите.

Като погледнем назад обаче, можем да видим по-широкия смисъл на делата на Рейгън, който не е разбран нито от поддръжниците, нито от критиците му. Рейгън първо налага военен, морален и икономически натиск върху Съветския съюз, за да го принуди да си промени поведението. Преди СССР да покаже и най-малкия признак на отстъп-чивост, той протяга маслинена клонка с другата си ръка. Когато Горбачов отвръща на тази комбинация от тактики, той приема идеята, че е възможно да има съветска трансформация. Чувствайки, че Горбачов се нуждае от помощ, за да продължи, Рейгън оказва лично подкрепа. Това са импровизации, но идеята им е да направят света по-безопасно място. Рейгън често бърка фактите, но неговите лични инстинкти обикновено засенчват тези на съвременниците му.

Крахът на Съветския съюз не би могъл да стане без Горбачов. Но вероятно събитията нямаше да се развият по същия начин без Рейгън. Ами ако Джордж Х. У. Буш бе победил Рейгън в Ню Хампшър през 1980 г. и ако впоследствие бе избран и преизбран за президент, а Рейгън му бе станал вицепрезидент? Най-вероятно Буш щеше да води външна политика, продиктувана от доктрината на реализма, да приеме статуквото в Студената война като неизменно. СССР нямаше да изпита икономически натиск от ускорена надпревара във въоръженията или от ИСО и нямаше да бъде подложен на морален натиск от праведен американски лидер. Преговорите за разоръжаване можеше да стигнат по-далеч през през първия мандат, но нямаше да бъдат изпъл-нени с амбицията за промяна на света във втория. Икономическият натиск, който помага за идването на Горбачов на власт през 1985 г. и който го принуждава да извърши перестройката, може би щеше да бъде ограничен или забавен.

Или пък нека си представим, че Рейгън бе диагностициран по-рано с болестта на Алцхаймер и това го бе принудило да подаде оставка след обърканите си свидетелски показания по казуса „Иран-контри“ през 1987 г. Силите, които повалят Съветския съюз, са твърде напреднали на този етап, за да може една промяна в ръководството на САЩ да му позволи да се възстанови. Но е трудно да си представим, че Буш би се възползвал от възможността за трансформиране на отношенията между суперсилите по начина, по който го прави Рейгън. Авторитетът на Рейгън пред консерваторите му позволява да прокара Договора за ограничаване на ракетите със среден и малък обсег и да работи за драстично разоръжаване по начин, по който Буш не би могъл. Ако само Никсън може да отиде в Китай, то само Рейгън може да сключи мир със Съветския съюз.

***

Що се отнася до вътрешните работи, постиженията на Рейгън са по-спорни. И тук той има огромна цел, която е да сложи край на ерата на разрастване на правителството, чието начало поставя Франклин Рузвелт по времето на Голямата депресия, когато Рейгън е младеж, който вярва в него. Президентите републиканци през 70-те приемат основните положения на либералния проект на XX век, като на моменти забавят разрастването на правителството, но никога не се противопоставят категорично на твърдението, че това е единственият начин за справяне с големите обществени предизвикателства. Рейгън отхвърля това теоретично, но не променя на практика тенденцията, както твърди, че е направил след приемането на бюджета през 1981 г. Нито намалява цялостната цена, нито прави значителни промени във федерализма, в подбора на получаващите социални помощи или в програмите за борба с бедността. Рейгън оставя след себе си федерално правителство, което е по-неамбициозно, но не и по-малко или с по-малка власт.

Като наследство във вътрешната политика той оставя патова ситуация около ролята на правителството, която продължава и до ден днешен. Атаките срещу федералната бюрокрация остават лайтмотив в политиката на републиканците, но дават много ограничени резултати. Документът „Договор с Америка“ подновява с още по-голяма острота щурма срещу Вашингтон. Председателят на Камарата на представителите Нют Гингрич се стреми да доведе до успешен край контрареволюцията на Рейгън, също както Труман, Кенеди и Джонсън опитват да удължат Новия курс. Гингрич също като Рейгън вярва, че по-голямата част от федералното правителство е безполезна и че няма да липсва на гласоподавателите, ако изчезне. Това предположение не му прави добра услуга. Спиранията на работата на федералното правителство заради липса на финансиране, които Гингрич предизвиква през 1995 и 1996 г., го правят силно непопулярен и помагат за преизбирането на Бил Клинтън.

Лидерите на демократите опитват да приемат рейгънизма, като признават, че правителствата са способни да надвишават правомощията си. В обръщението си пред конгреса на Демократическата партия през 1984 г. най-красноречивият защитник на традиционния либерализъм Марио Куомо признава: „Вярваме само в правителството, от което се нуждаем, но настояваме за цялото правителство, от което се нуждаем“. В обръщението си от 1996 г. „За състоянието на съюза“ Бил Клинтън заявява, че „Епохата на голямото правителство приключи“. В този контекст споразумението Клинтън-Гингрич за ограничаване на социалните помощи за безработица през 1996 г. може да се възприема като закъсняла победа за Рейгън. Въпреки това приемането на закона за достъпното здравеопазване през 2010 г., запълващ най-голямото липсващо парче от либералната социална държава, е послесмъртно поражение. След епохата на Рейгън републиканците се научават да се противопоставят на правителството по-внимателно, въпреки че демократите разбират, че се излагат на риск, когато разширяват правителството.

Рейгън променя отношението на обществото към правителството за добро или за лошо. Рейгън идва на власт след редица президенти, които се провалят изначално – Джонсън, Никсън, Форд и Картър. Много политолози започват да смятат, че функциите на президентския пост са станали невъзможни за изпълнение: изпълнителната власт е станала твърде обширна и сложна, за да може един човек да успее да се справи с нея. Популярността и постиженията на Рейгън връщат вярата, че някой може успешно да свърши тази работа. Същевременно той има лицемерно отношение към Вашингтон, защото смята, че правителството трябва да струва по-малко, а да върши повече. Американската политика продължава да следва модела на Рейгън на избягване на компромиси, както и посланието му, че по-ниските разходи и по-ефикасното управление са съвместими. Фермерите продължават да настояват за селскостопански субсидии, пенсионерите – „Медикеър“, собствениците на жилища – субсидирани ипотечни кредити, колежаните – студентски заеми. Настояваме да имаме национална сигурност, която да ни пази от тероризма, щедра социална система, добри пенсии при пенсиониране на ранна възраст, федерални магистрали и много национални паркове. Но не искаме много правителство.

Проектът за запазване на наследството на Роналд Рейгън, който работи за това да има обществен обект, кръстен на 40-ия президент, във всеки от общо 3067 окръга в страната, е въплъщение на това противоречие. Под „обществен обект“ се разбира например бюстът пред заведението за бързо хранене „Макдоналдс“ в окръг Тъскалуса, Алабама. На други места обаче сградите, кръстени на него, са емблеми на крупната роля на правителството, която той отхвърля. Никой паметник не изглежда по-иронично от кръстената на него сграда, построена през 1998 г. на бул. „Пенсилвания“ за сумата от 768 милиона долара. Тя се превръща в най-скъпото здание, построено от федералното правителство. Тук стои бюрократичното завещание на човек, който е казал, че ако всички федерални работници си отидат, няма да липсват на никого.

Рейгън има две огромни и взаимносвързани слаби места. Едното е неделимо от възможността на правителството да изиграе позитивна роля в живота на хората. Другото е свързано с възможността частните компании да имат негативна роля. Подобно на враждебността му към Вашингтон, вярата на Рейгън в свободния пазар стига твърде далеч. Религиозният волунтаризъм и личното великодушие не са заместители на „Великото общество“, колкото и дефектни да са някои от неговите програми. Дерегулацията и пробизнес политиките пораждат огромна предприемаческа енергия. Но те предоставят и възможности на безскрупулни хора да се облагодетелстват. Финансовата криза от 2008 г., предизвикана от безотговорно поемане на риск и саморегулация, е непряка последица от рейгънизма.

Страната, която Рейгън завещава, е различна от тази, на която става президент: по-уверена, но по-егоистична, по-добра в създаването на богатство, но неумееща да го преразпределя широко. В най-дълбок смисъл тя е по-недемократична. Няма смисъл да се преструваме, че бихме могли някак си да имаме позитивните аспекти от тази трансформация без негативните, растежа без алчността. Рейгън взима стремежа към самореализация и хедонизма от 70-те и ги видоизменя във финансови цели. Неговата икономически освободена Америка е място, където е по-лесно да станеш богат и където хората се вълнуват повече от това да забогатеят. Резултатът от действията му в социалната сфера е всичко друго, но не и консервативен, тъй като се ускорява отдалечаването от традиционната общност, към която той се стреми да върне Америка, и поражда нова култура на медии и знаменитости. Предвид избора си, Рейгън не иска да живее в този затворен свят на малкия град. Той иска да запази най-добрите му черти като част от националния идеал.

Подобно на героя от младите си години Франклин Рузвелт, Рейгън става президент в момент, когато бъдещето на страната изглежда неприветливо. Той опитва да възроди морала чрез редица политики и утвърждаване на националните ценности. Извежда Съединените щати до победа в глобален конфликт и ги изкарва на върха като единствена суперсила и победител в битката на идеи. Роналд Рейгън вярва, че САЩ винаги и навсякъде са двигател на доброто по света. Когато успеят да изиграят такава роля, се вижда най-добрата част от неговото наследство. Когато не покрият този стандарт, ни напомнят за най-лошата.

***

Важни дати и събития

1911 г. Роналд Уилсън Рейгън е роден на 6 февруари в Тампико, Илинойс.

1932 г. Завършва колежа „Юрика“, започва работа като спортен коментатор в радио WOC в

Девънпорт, Айова.

1937 г. Подписва договор с „Уорнър Брадърс“; участва в първите си филми.

1940 г. Жени се за колежката си Джейн Уаймън; играе в ролята на Джордж Гип в „Кнут Рокни – истински американец“.

1941 г. Ражда се дъщеря им Морийн.

1942 г. Играе най-прочутата си роля в „Кингс Роу“; постъпва в Първо филмово поделение към военновъздушните сили.

1945 г. Осиновява Майкъл.

1947 г. Избран е за председател на Гилдията на филмовите актьори; дава свидетелски показания пред комисията за антидържавни дейности към Камарата на представителите.

1949 г. Рейгън и Уаймън се развеждат.

1952 г. Жени се за Нанси Дейвис; ражда се дъщеря им Пати.

1954 г. Става водещ на шоуто „Театър Дженерал Електрик“ и работи като пътуващ говорител на „Дженерал Електрик“.

1958 г. Роден е синът му Рон-младши.

1962 г. Официално сменя партийната си регистрация и преминава от Демократическата в Републиканската партия.

1964 г. Изнася телевизионната реч „Време за избор“ в подкрепа на Бари Голдуотър.

1965 г. Издава първата си автобиография, озаглавена „Къде е останалата част от мен?“.

1966 г. Побеждава убедително действащия губернатор на Калифорния Едмънд Дж. „Пат“ Браун.

1968 г. Кандидатира се за кратко за президент на конгреса на Републиканската партия в Маями.

1969 г. Нарежда на Националната гвардия да прогони протестиращите студенти в Народния парк в град Бъркли.

1970 г. Преизбран е за губернатор на Калифорния.

1975 г. Списва вестникарска колонка и прави радиокоментари; обявява кандидатурата си за президент.

1976 г. Губи вътрешнопартийните избори от Джералд Форд.

1979 г. Обявява кандидатурата си за президент.

1980 г. Печели номинацията на Републиканската партия; избира Джордж Хърбърт Уокър Буш за свой кандидат за вицепрезидент; побеждава категорично Джими Картър на изборите.

1981 г. Полага клетва на 20 януари като 40-ия президент на САЩ.

Прострелян е от Джон Хинкли-младши на излизане от хотел във Вашингтон; възстановява се след операция.

Прокарва икономическа програма, включваща 25 процента съкращаване на данъчните ставки, увеличава разходите за отбраната и свива социалните програми.

Уволнява стачкуващите служители по контрола на въздушния трафик.

Номинира Сандра Дей О’Конър да стане първата съдийка във Върховния съд на САЩ.

1982 г. Заменя Александър Хейг с Джордж П. Шулц на поста държавен секретар.

Икономиката изпада в дълбока рецесия; Рейгън скланя за пръв път да увеличи данъците.

1983 г. Нарича СССР „империя на злото“ в реч пред Националната асоциация на евангелистите.

Представя в телевизионна реч Инициативата за стратегическа отбрана.

Общо 241 американски морски пехотинци, участващи в мироопазваща мисия в Бейрут, загиват при атентат с камион бомба.

Дава зелена светлина за нахлуване в Гренада.

1984 г. Призовава за помощ за бунтовниците контри в Никарагуа; Конгресът забранява предоставянето на военна помощ.

Побеждава с огромна преднина Уолтър Мондейл и е преизбран за президент.

1985 г. На 20 януари започва вторият му мандат.

Участва в първа среща на върха със съветския лидер Михаил Горбачов в Женева; предлага 50-процентно съкращаване на ядрените оръжия.

1986 г. Опериран е от полипи на дебелото черво.

Американската космическа совалка „Чалънджър“ се взривява при излитането.

Нарежда въздушни удари срещу Либия в отговор на бомбено нападение срещу дискотека в Западен Берлин.

Номинира Антонин Скалия за върховен съдия и издига Уилям Х. Ренкуист до председателския пост във Върховния съд.

Среща се с Горбачов на втора среща на върха в исландската столица Рейкявик, която приключва без споразумение.

Признава, че САЩ са изпратили оръжия на Иран, но отрича да е имало размяна на оръжия за заложници; Скандалът „Иран-контри“ се разраства.

Открит е рак на гърдата на Нанси Рейгън и първата дама претър-пява операция.

Подписва законодателни реформи в областта на имиграцията и данъците.

1987 г. Публикуван е докладът на комисията „Тауър“, в който Рейгън е обвинен в лошо управление.

В реч пред Бранденбургската врата в Берлин Рейгън призовава Горбачов да „събори тази стена“.

Номинацията на Робърт Борк за Върховния съд се проваля, както и тази на Дъглас Гинсбърг; Рейгън номинира Антъни Кенеди.

Подписва Договора за ограничаване на ракетите със среден и малък обсег с Горбачов във Вашингтон.

1988 г. Оливър Норт, Джон Пойндекстър и още двама души са подведени под отговорност от федерален съдебен състав.

Посещава Съветския съюз за финална среща на върха с Горбачов.

Джордж Х. У. Буш побеждава губернатора на Масачузетс Майкъл Дукакис на президентските избори.

1989 г. Буш встъпва в длъжност като 41-ия президент; Рейгън се завръща в Калифорния.

Пада Берлинската стена.

1990 г. Рейгън публикува втората си автобиография – „Един американски живот“.

1991 г. Разпада се Съветският съюз.

1994 г. Рейгън разкрива в открито писмо, че е заболял от болестта на Алцхаймер.

2004 г. Умира в Калифорния на 5 юни на 93-годишна възраст.

Content

Джейкъб Уайсбърг
Роналд Рейгън. В името на свободата

Предговор

Въведение

ОБГРАДЕН ОТ СТЕНА ОТ СВЕТЛИНА

1.ФАКТИ И ФАНТАЗИИ

2.ПОДПИШИ, ПРЕДИ ДА РАЗМИСЛЯТ

3.ЕДИНСТВЕНИЯТ ГЛАС НА ИСТИНСКИТЕ ЛИБЕРАЛИ

4.ЖИВЕЙ ПО-ДОБРЕ ЕЛЕКТРИЧЕСКИ

5.НИКОГА НЕ СЪМ ИГРАЛ ГУБЕРНАТОР

6.НАРЕЧЕТЕ ГО МИСТИЦИЗЪМ

7.АЗ ПЛАТИХ ЗА ТОЗИ МИКРОФОН

8.СЕГАШНАТА КРИЗА

9.МИСЛЯ, ЧЕ СИ НАМЕРИХ ПРИЯТЕЛ

10. КУПЧИНАТА ПЕПЕЛ НА ИСТОРИЯТА

11. УМИРАТ МИ ЕДИН СЛЕД ДРУГ ПРЕД ОЧИТЕ

12. В АМЕРИКА ПАК Е СУТРИН

13. ЗАЩО ДА ЧАКАМЕ ДО 2000 Г.?

14. ФАКТИТЕ МИ ГОВОРЯТ

15. СЪБОРЕТЕ ТАЗИ СТЕНА

Заключение

ЕТО ТАКЪВ БЕ В МОИТЕ ПРЕДСТАВИ