Фредерик Форсайт

Иконата

На Санди

Главни действащи лица

ДЖЕЙСЪН МОНК – Бивш разузнавач от ЦРУ

СЪР НАЙДЖЪЛ ЪРВИН – Бивш началник на британската Тайна разузнавателна служба

ИГОР КОМАРОВ – Лидер на ултрадесния Съюз на патриотичните сили в Русия

ПОЛКОВНИК АНАТОЛИЙ ГРИШИН – Бивш офицер от КГБ, Началник на сигурността в Съюза на патриотичните сили

ИВАН МАРКОВ – Служебен президент след юли 1999-а

УМАР ГУНАЕВ – Бивш офицер от КГБ в Оман, по-късно мафиотски бос в Москва

Действащи лица в Първа част

Руснаците

ГЕНАДИЙ ЗЮГАНОВ – Лидер на партията на обновените комунисти, Русия

ЙОСИФ ЧЕРКАСОВ – Президент на Русия до юли 1999-а

БОРИС КУЗНЕЦОВ – Пресаташе и съветник по връзките с обществеността. Съюз на патриотичните сили

ЛЕОНИД ЗАЙЦЕВ – Чистач в централата на Съюза на патриотичните сили

НИКИТА АКОПОВ – Личен секретар на Игор Комаров

НИКОЛАЙ ИЛИЧ ТУРКИН – Офицер от КГБ, вербуван от Джейсън Монк

ПОЛКОВНИК СТАНИСЛАВ АНДРОСОВ – Резидент на КГБ в Съветското посолство във Вашингтон

ОЛЕГ ГОРДИЕВСКИ – Полковник от КГБ, вербуван от СИС през 1985-а

ВАДИМ ЧЕРНОВ – Главен инспектор, отдел „Кражби“, Москва

МИХАИЛ ГОРБАЧОВ – Президент на СССР, 1985-1991 година

ГЕНЕРАЛ ВИКТОР ЧУБРИКОВ – Председател на КГБ през 1985-а

ГЕНЕРАЛ ВЛАДИМИР КРЮЧКОВ – Началник на Първо главно управление на КГБ през 1985-а

ГЕНЕРАЛ ВОТАЛИЙ БОЯРОВ – Началник на Второ главно управление на КГБ през 1985-а

ПЬОТР СОЛОМИН – Офицер от ГРУ, вербуван от Джейсън Монк

ПРОФ. ГЕОРГИЙ КУЗМИН – Патолог, Втори медицински институт, Москва

ПАВЕЛ ВОЛСКИ – Следовател в отдел „Убийства“ на Московската милиция

ЕВГЕНИЙ НОВИКОВ – Следовател в отдел „Убийства“ на Московската милиция

ПОЛК. ВЛАДИМИР МЕЧУЛАЕВ – Офицер на КГБ, ръководил Олдрич Еймс в Рим и след това

ВАЛЕРИЙ КРУГЛОВ – Съветски дипломат, вербуван от Джейсън Монк

ВАСИЛИЙ ЛОПАТИН – Следовател в отдел „Убийства“ на Московската милиция

ПРОФ. ИВАН БЛИНОВ – ядрен физик, вербуван от Джейсън Монк

Британците

СИЛИЯ СТОУН – Помощник-пресаташе в Британското посолство в Москва ХЮГО ГРЕЙ – Офицер от СИС в Британското посолство в Москва

ДЖОК МАКДОНАЛД – Резидент на СИС в Британското посолства в Москва

БРУС „ГРЕЙСИ“ ФИЙЛДС – Офицер от СИС в Британското посолство в Москва

ДЖЕФРИ МАРЧБАНКС – Началник на Руския отдел в Главната квартира на СИС в

Лондон

СЪР ХЕНРИ КУМС – Началник на СИС, Лондон

ГОСПОЖА (СЕГА ЛЕЙДИ) ТАЧЪР – Министър-председател на Великобритания през 1985-а

БРАЙЪН УЪРДИНГ – Редактор в „Дейли Телеграф“, Лондон

МАРК ДЖЕФЕРСЪН – Журналист в „Дейли Телеграф“

ЛЕЙДИ ЪРВИН САЙРЪН – Съпруга на сър Найджъл Ървин

МИЧ – Бивш войник от Специалните сили

СЪР УИЛЯМ ПАЛМЪР – Постоянен помощник-министър. Министерство на външните работи, Великобритания

Американцте

КЕРИ ДЖОРДАН – Бившзаместник-директор (операции), ЦРУ, Лангли ОЛДРИЧ ЕЙМС – Бивш офицер от ЦРУ и предател

КЕН МЪЛГРЮ – Бивш висш служител в ЦРУ и приятел на Еймс ХАРИ ГОНТ – Бивш началник на Съветския отдел, ЦРУ, Лангли СОЛ НЕЙТАНСЪН – Финансов магнат, Вашингтон

Действащи лица във Втора част

АЛЕКСЕЙ ВТОРИ – Патриарх на Москва и цяла Русия

ОТЕЦ МАКСИМ КЛИМОВСКИ – Иконом на патриарха

ДМИТРИЙ БОРОДИН – Следовател в отдел „Убийства“ на Московската милиция

БРАЙЪН ВИНСЪНТ (МАРКС) – Бивш войник от Специалните сили

ГЕН. НИКОЛАЙ НИКОЛАЕВ – Танкист – ветеран от запаса

ДОКТОР ЛАНСЕЛОТ ПРОБИН – Генеалог в Лондонския хералдически институт

ОТЕЦ ГРИГОРИЙ РУСАКОВ – Странстващ проповедник

АСЛАН, МЕХМЕД, ШАРИФ – Чеченци – гангстери и телохранители

ГЕН. ЮРИЙ ДРОЗДОВ – Бивш топразузнавач, КГБ

ЛЕОНИД БЕРНЩАЙН – Председател на Московската федерална банка

АНТОН ГУРОВ – Директор в московска частна телевизия

ГЕНЕРАЛ-МАЙОР МИША АНДРЕЕВ – Командир на Таманската дивизия

ГЕН. ВЯЧЕСЛАВ БУТОВ – Заместник-министър на отбраната, Москва

ГЕН. СЕРГЕЙ КОРИН – Командир на Президентската гвардия, Москва

ПЪРВА ЧАСТ

ПЪРВА ГЛАВА

Беше лято, когато цената на малък хляб надхвърли елин милион рубли.

Лятото на третата поредна година с ниски добиви на пшеница и втората – с хиперинфлация.

Лятото, през което в глухите улички на далечните провинциални градове първите руснаци започнаха да умират от глад.

Лятото, през което президентът колабира в лимузината си твърде далеч от болницата, за да бъде спасен, а един стар чистач открадна документ.

След това вече нищо нямаше да бъде същото.

Беше лятото на 1999 година.

***

Беше горешо в онзи следобед, потискащо горещо, и шофьорът на няколко пъти натисна клаксона, преди портиерът да изтича от кабинката си и да отвори тежките дървени врати на правителствената сграда.

Телохранителят на президента едва успя да свали прозореца и да извика на портиера да се приведе във вид, и дългият черен „Мерцедес 600“ се изниза под арката към Стария площад. Човечецът козирува криво-ляво и смутено проследи с поглед втората кола – руска чайка с още четирима телохранители, която плътно следваше лимузината. Кортежът замина.

На задната седалка на мерцедеса президентът Черкасов бе потънал в мисли. Отпред седяха шофьорът му, назначен от милицията, и личния телохранител, предоставен му от група "Алфа".

Последните постройки на безличните московски предградия отстъпиха пред просторни ливади и безкрайни гори, но настроението на президента на Русия остана все така мрачно и унило. Едва ли можеше да се очаква друго. Беше встъпил в длъжност преди три години, когато замести поболелия се Борис Елцин, и оттогава всеки ден гледаше как страната му затъва във все по-голяма нищета. Това бяха най-нещастните години от живота му.

През зимата на 1995-а, когато той бе премиерът, назначен лично от Елцин като технократ, който ще изправи икономиката на крака, руският народ гласуваше за нов парламент – Държавната дума.

Парламентарните избори бяха важни, но не и фатални. През изминалите години все повече власт бе преминала от парламента към президентството, най-вече благодарение на Борис Елцин. През зимата на 1995-а едрият сибиряк, който четири години по-рано се бе покачил на танк при опита за преврат през август 1991-ва, спечелвайки си не само в Русия, но и на Запад репутацията на велик борец за демокрация, а с нея и президентския пост, вече се бе превърнал в развалина.

След втория си сърдечен удар за три месеца, омаломощен, задъхан и подпухнал от лекарствата, той следеше парламентарните избори от една клиника на Ленинските възвишения, сега преименувани на Воробьови, на североизток от Москва, и гледаше как собствените му политически протежета изпадат на трето място в класацията. Това не беше толкова съществено, колкото би било в западните демокрации, най-вече поради факта, че благодарение на Елцин голяма част от реалната власт бе в ръцете на самия президент. Подобно на Съединените щати, Русия беше президентска република, но за разлика от Щатите, тук ограниченията, които Конгресът може да наложи на Белия дом, просто не съществуваха. Елцин можеше спокойно да управлява с декрети и го правеше.

Но ако не друго, парламентарните избори поне показваха накъде духа вятърът и даваха известна ориентация за настроенията преди далеч по-важните президентски избори, насрочени за юни 1996-а.

Новата сила на политическия хоризонт през зимата на 1995-а по ирония на съдбата бяха комунистите. След седемдесет години комунистически деспотизъм, пет години реформи с Горбачов и пет с Елцин, руският народ все по-често поглеждаше с носталгия назад към миналото.

Комунистите, водени от лидера си Генадии Зюганов, обрисуваха в розово отминалите дни: гарантирани работни места, сигурни заплати, евтина храна, законност, ред. Дума не се споменаваше за терора на КГБ, за трудовите лагери на ГУЛАГ, за тоталните ограничения върху свободата на словото и свободата на придвижване.

Руските избиратели бяха дълбоко обезверени от двата пътя, горещо провъзгласявани преди за спасителни: капитализма и демокрацията. Днес втората дума се произнасяше с презрение. За повечето руснаци, свидетели на повсеместната корупция и всеобщата престъпност, всичко бе една огромна лъжа. След преброяването на гласовете, обновените комунисти получиха най-много места в Държавната дума и правото да определят председателя.

В другата крайност беше тяхната привидно диаметрална противоположност – неофашистите на Владимир Жириновски, лидер на абсурдно наречената Либералдемократическа партия. На изборите през 1991-ва година този недодялан демагог с неговия афинитет към налудничаво поведение и мръснишки език се бе представил учудващо добре, но звездата му бе започнала да залязва. И все пак не дотам, че да го лиши от втората по големина група в парламента.

По средата бяха партиите от политическия център, заложили на икономическите и социалните реформи, въведени от самите тях. Те останаха трети.

Но смисълът на тези избори всъщност бе да се подготви почвата за президентската надпревара през 1996-а. Четирийсет и три отделни партии се състезаваха в изборите за Държавна дума. Лидерите на основните от тях ясно съзнаваха, че едно обединение най-добре ще защити интересите им.

Още преди лятото обновените комунисти се обединиха с естествените си сподвижници, Аграрната или Селската партия, в така наречения Социалистически съюз – хитроумно наименование дотолкова, доколкото включваше две от думите на бившия СССР. Лидер остана Зюганов.

В ултрадясното крило също се чуха гласове за обединение, но те срещнаха жестоката съпротива на Жириновски. Влад смяташе, че може да спечели президентския пост и без помощта на останалите десни фракции.

Руските президентски избори, подобно на френските, се провеждат на два тура. В първия всички кандидати се състезават един срещу друг. Само онези, които се класират на първо и второ място, получават правото да участват на балотажа във втория тур. Третото място е без значение. Жириновски остана трети. По-прозорливите политици от крайната десница не можаха да му простят.

Десетината партии от центъра, с малки изключения, се обединиха в Демократичен алианс, пред който през пролетта на 1996-а стоеше ключовият въпрос дали Борис Елцин ще бъде в състояние отново да се пребори за президентския пост.

След време историците щяха да обяснят неговия провал с една-единствена дума – Чечня.

Една година по-рано, вбесен до крайност, Елцин бе хвърлил цялата мощ на руската армия срещу едно малобройно, но войнствено планинско племе, чийто самозван лидер настояваше за пълна независимост от

Москва. Конфликтът с чеченците не беше нов – тяхната съпротива датираше още от царско време, че и преди това. Отстояли безкрайните атаки на редица владетели и погрома на най-жестокия тиранин сред тях – Йосиф Сталин, оцелели след многобройните набези над малката им родина, след депортациите и геноцида, те продължаваха да отвръщат на ударите. Необмисленото решение да се атакуват чеченците с цялата мощ на руската армия не донесе бърза и славна победа. Неговият резултат бе сриването на чеченската столица, което светът видя в цялото многоцветие на "Техниколор", и дългата влакова композиция, върнала стотици руски бойци у дома в найлонови чували.

Разбити в столицата си, но все така въоръжени до зъби с помощта на корумпирани руски генерали, чеченците се изтеглиха в планините, които така добре познаваха, но не се оставиха да бъдат изтребени. Същата руска армия, която бе преживяла своя безславен Виетнам, когато се опита да нападне и окупира Афганистан, сега претърпяваше втори крах в непристъпните подножия на Кавказ.

Ако Борис Елцин се бе впуснал в чеченската кампания с намерението да се докаже като корав и непоколебим руски богатир, то провалът му бе пълен. През цялата 1995-а той бленуваше своята крайна победа, но тя все някак му убягваше. А руският народ гледаше как младите му синове се връщат от Кавказ в найлонови чували и все повече се озлобяваше срещу чеченците. И срещу човека, който не беше в състояние да му донесе победа.

Мобилизирайки всичките си физически и психически сили, Елцин отново се кандидатира за президентския пост и на балотажа спечели с минимална преднина. Година по-късно бе принуден да се оттегли. Жезълът премина в ръцете на технократа Йосиф Черкасов, лидер на центристката Руска отечествена партия, сега част от широката коалиция Демократичен алианс. В началото нещата тръгнаха сравнително добре. Черкасов се ползваше с благоволението на Запада и най-вече с неговите финансови инжекции, с помощта на които предпазваше руската икономика от тотален крах. Следвайки съветите на съшия този Запад, той най-носле успя да сключи примирие с Чечня и макар отмъстителните руснаци да негодуваха, задето чеченците не си получиха заслуженото, връщането на руските войници у дома му спечели популярност.

Ала след осемнайсет месеца работите тръгнаха на зле. Причините за това бяха две: първо, руската икономика просто не издържа на грабителството на мафията, и второ, правителството се оказа въвлечено в поредната абсурдна военна авантюра. В края на 1997-а Сибир, притежаващ деветдесет процента от руските богатства, заплаши, че ще се отдели.

Това бе най-дивата и изостанала руска провинция, но под скованата ѝ от лед земя се криеха почти непокътнати залежи от нефт и природен газ, пред които дори богатствата на Саудитска Арабия бледнееха. А също и злато, диаманти, боксит, магнезий, волфрам и платина. В края на деветдесетте години тази необятна шир все още беше последният неразработен резерв на планетата.

По това време в Москва започнаха да пристигат сведения, че емисари на японската и най-вече на южнокорейската мафия обикалят Сибир и подстрекават към разцепление. Президентът Черкасов, подведен от съветите на ласкателите си и забравил за грешките на своя предшественик в Чечня, изпрати армията на изток. Ходът предизвика двойна катастрофа. След дванайсет месеца безуспешни военни действия Черкасов бе принуден да сключи със сибиряците споразумение, което им гарантираше много повече самостоятелност и контрол над собствените им богатства, отколкото някога бяха мечтали. Освен всичко друго, авантюрата създаде условия и за хиперинфлация.

Правителството се опита да излезе от положението, пускайки печатницата за пари. През лятото на 1999-а петте хиляди рубли за долар от средата на деветдесетте бяха само блед спомен. Реколтата на пшеница от чернозема на Кубан се бе провалила и две поредни години, 1997-а и 1998-а, а зърното от Сибир изгни във вагоните, понеже партизаните бяха взривили железопътната линия. В градовете цената на хляба растеше спираловидно. Президентът Черкасов все още успяваше да се задържи на поста си, но отдавна вече не бе в състояние да управлява страната.

По селата, където хората трябваше поне себе си да изхранват, положението беше още по-критично. Останали без пари и работна ръка, разградени и ограбени, фермите бездействаха и по плодородните им землища растяха само бурени. Стари и изнемощели селяни обсаждаха влаковете по малките гари и предлагаха на пътниците мебели, дрехи и вехтории срещу пари или най-добре храна. Купувачи почти нямаше.

В Москва, столицата и витрина на нацията, бедняците спяха на кейовете покрай реката и в ъглите ма малките улички, а милицията, окончателно вдигна ръце от високата престъпност, периодически ги събираше и ги качваше на влакове да вървят там, откъдето са дошли. Но на тяхно място прииждаха нови. Търсеха работа, препитание, надежда за по-добър живот. Повечето свършваха като просяци и намираха смъртта си по московските улици.

В началото на пролетта на 1999-а Западът престана да изсипва субсидии в бездънната яма и чуждите инвеститори, дори онези, които бяха свързани е мафията, окончателно се оттеглиха от страната. Руската икономика, като многократно насилвана бежанка, лежеше край пътя и умираше в отчаяние.

Такава бе мрачната действителност, която занимаваше мислите на президента Черкасов в онзи горещ летен ден.

Шофьорът добре познаваше пътя до извънградската дача отвъд Усово на брега на Москва река, където въздухът бе хладен и приятен. Преди години номенклатурчиците от съветското Политбюро също имаха вили в горите от тази страна на реката. Много неща се бяха променили в Русия оттогава, но не и това.

Движение почти нямаше, защото бензинът бе скъп. Само камиони, обвити в гъсти облаци черен дим, трещяха по шосетата и забавяха пътя на кортежа. След Архангелское колите минаха моста и завиха покрай реката, която тихо течеше в лятната мараня към града зад тях.

Пет минути по-късно Черкасов почувства тежест в гърдите. Сякаш въздух не му достигаше. Климатикът работеше с пълна сила, но той натисна копчето и отвори прозореца до себе си да го лъхне свеж въздух. Навън беше горещо, но въпреки това му олекна. Зад разделителното стъкло шофьорът и телохранителят не забелязаха нищо. Наближаваха разклона за Переделкино. Още преди да я подминат, президентът на Русия се отпусна и падна настрани върху седалката.

Първото нещо, което направи впечатление на шофьора, бе, че главата на президента не се вижда в огледалото. Той смотолеви нещо на телохранителя, който се обърна назад да погледне. Миг по-късно мерцедесът отби край пътя.

Чайката моментално го последва. Шефът на охраната, бивш полковник от Спецназ, скочи от предната седалка и изтича до колата на президента. Останалите също рипнаха от местата си и с извадени оръжия образуваха предпазен кръг около мерцедеса. Никой не знаеше какво става.

Полковникът стигна до колата и избута телохранителя, който беше отворил задната врата и надничаше вътре. Президентът лежеше проснат на седалката, стиснал с две ръце дрехата на гърдите си, и дишаше с къси, задавени хрипове.

Най-близката болница с първокласно интензивно отделение беше Държавна клиника номер едно на километри оттам във Воробьови възвишения. Полковникът се метна на задната седалка до припадналия Черкасов и нареди на шофьора да обърне и да кара към околовръстното шосе. Бял като платно, шофьорът седна зад волана. Полковникът се обади по клетъчния си телефон в клиниката и се разпореди да изпратят линейка, която да ги пресрещне по пътя.

Срещата стана половин час по-късно по средата на магистралата. Санитари пренесоха изпадналия в безсъзнание президент в линейката и се втурнаха да го свестяват, докато кортежът летеше с пълна скорост към клиниката.

Там Черкасов веднага бе поет от старшия дежурен кардиолог и бе откаран в интензивното отделение. Лекарите използваха всичко, с което разполагаха – най-съвременното и най-доброто, – но беше твърде късно. Дългата, права линия на монитора не помръдна, пронизителният сигнал на кардиографа не прекъсна нито за миг. В четири и десет лекарят се изправи и поклати глава. Мъжът с дефибрилатора отстъпи назад.

Полковникът набра някакъв номер на телефона си. Отсреща отговориха на третото позвъняване.

– Свържете ме с кабинета на министър-председателя – каза полковникът.

***

Шест часа по-късно в Западна Индия[1], в откритите води на океана „Фокси лейди“ пое курс към дома. Долу на палубата помощникът Джулиъс намота влакната, откачи металните поводи и прибра прътовете.

Днес бяха случили с клиенти, пък и уловът беше добър.

Докато Джулиъс навиваше поводите с техните лъскави пластмасови блесни, американецът и жена му отвориха по една бира и се разположиха доволно под тентата да утолят жаждата си.

В сандъка блестяха две огромни уаху[2] от по двайсет кила и половин дузина едри златоперки, които само допреди няколко часа се стрелкаха под плетеница от водорасли ни петнайсетина километра оттам.

Шкиперът на горната палуба провери курса и увеличи скоростта. След по-малко от час корабчето му щеше да се плъзне в залива Търтъл Коув.

„Фокси лейди“ сякаш усещаше, че работният ѝ ден привършва и мястото ѝ в тихото пристанище вече я очаква, защото топеше опашка, виреше нос и уверено пореше синята вода. Джулиъс се наведе през борда, напълни кофата и отново обля палубата.

***

По времето на Жириновски щабът на Либералдемократическата партия се помещаваше в една порутена сграда на Рибни ряд, малко след улица „Сретенка“. Видът ѝ шокираше посетителите, които не познаваха странния нрав на Влад: олюпена мазилка, оплюти от мухи плакати на демагога върху прозорците, прах и мръсотия. Зад нащърбената черна врата се откриваше мрачно фоайе с щанд, на който се продаваха фланелки с лика на лидера, и цяла редица реквизитни черни кожени якета, носени като униформа от поддръжниците му.

Голото стълбище, боядисано в тъмнокафяво, водеше до първия полуетаж, затворен с решетки, зад които навъсен пазач се осведомяваше по каква работа идва посетителят. Едва когато отговорът се окажеше задоволителен, човек биваше допуснат до мърлявите помещения на горния етаж, където заседаваше Жириновски, когато беше в града. Из цялата сграда гърмеше оглушителен хард-рок. Така ексцентричният фашист смяташе, че създава впечатление на човек от народа, а не на някой оял се номенклатурчик. Но Жириновски отдавна го нямаше, а Либералдемократическата партия се бе сляла с останалите ултрадесни и неофашистки партии в така наречения Съюз на патриотичните сили.

Негов безспорен лидер бе Игор Комаров. Той бе замесен от съвсем друго тесто. И все пак, понеже намираше логика в това да показва на бедните и онеправданите, към чиито гласове се стремеше, че Съюзът на патриотичните сили не си позволява излишни луксове, той запази сградата на Рибни ряд, но ръководеше Съюза от друго място.

Инженер по професия, Комаров бе работил с комунистите, но не и за тях. В политиката бе влязъл едва и средата на Елциновия период. Беше избрал Либералдемократическата партия и макар вътрешно да ненавиждаше Жириновски заради пиянските му ексцесии и мръснишкия му език, кротката му работа в редиците го бе извела до политбюро, вътрешния съвет на партията. Оттам, след поредица тайни срещи с лидерите на другите ултрадесни партии, той успя да обедини всички десни фракции в Русия в Съюз на патриотичните сили. Поставен пред свършен факт, Жириновски се оказа принуден да приеме съществуването на Съюза и попадна в капана да оглави първия му пленум.

Пленумът поиска оставката му и го изрита. Комаров отказа да поеме поста, но се постара той да попадне в ръцете на безгласна буква, човек без замах и организационен талант. Година по-късно вече му беше лесно да се възползва от разочарованието в Съюза, за да се освободи от бутафорната фигура и сам да заеме председателското място. С това мераците и кариерата на Владимир Жириновски приключиха.

Две години след изборите през 1996-а обновените комунисти започнаха да губят позициите си. Привържениците им бяха предимно пенсионери и хора на средна възраст и партията срещаше сериозни трудности при набирането на средства. Без подкрепата на едрите банкери, членският внос се оказа крайно недостатъчен и парите и обаянието на Социалистическия съюз постепенно се стопиха. Към края на 1997-а Комаров вече беше бсзспорен лидер на ултрадесните и се намираше в най-изгодно положение да се възползва от нарастващото отчаяние на руския народ, което се ширеше в изобилие.

На фона на цялата тази бедност и разруха обаче се демонстрираше и такова охолство, че човек оставаше потресен. Онези, които имаха пари, ги имаха с купища, предимно в чужда валута. Профучаваха по улиците в дълги лъскави лимузини – американски или немски понеже заводът ЗиЛ отдавна бе спрял производството, – често придружавани от мотоциклетисти да разчистват пътя пред тях и почти винаги следвани от втора кола, пълна с телохранители.

Човек можеше да ги види всяка вечер – във фоайето на Болшой театър, в баровете и банкетните зали на „Метропол“ и „Национал“,– съпровождани от държанките им, които разнасяха палта от самур и норка, аромат на френски парфюми и блясък на диаманти.

В Държавната дума делегатите се надвикваха и размахваха листове с процедурни предложения и гласувани резолюции. „Като гледам целия този фарс, се сещам за всичко, което съм чувал за последните дни на Ваймарската република“, каза веднъж един английски кореспондент.

Единственият човек, който изглеждаше способен да внесе макар и блед лъч на надежда, бе Игор Комаров.

За двете години откакто бе поел властта в партията на десницата, Комаров бе успял да изненада повечето наблюдатели – и вътре, и извън Русия. Ако се бе задоволил да остане просто един отличен организатор, той би се превърнал в поредния апаратчик. Но Комаров се промени коренно. Или поне така смятаха наблюдателите. А всъщност той просто умело бе прикривал онова, на което бе способен.

Комаров се прояви като пламенен и обаятелен оратор. Стъпеше ли на трибуната, онези, които познаваха кроткия, любезен и внимателен човек извън политиката, оставаха изумени. Там той сякаш се преобразяваше. Гласът му се извисяваше и добиваше плътността на дълбок баритон, речта му използваше цялата изразност на руския език. На моменти тонът му се снишаваше почти до шепот, който дори микрофоните трудно улавяха, за да гръмне на финала във възглас, който изправяше масите на крака и караше дори скептиците да ликуват.

Комаров бързо овладя материята, която смяташе за свое призвание: живата тълпа. Избягваше неофициални среши пред камера и интервюта по телевизията, съзнавайки, че в Русия те не могат да постигнат ефекта, който имаха на Запад. Вратите на руските домове рядко се отваряха за близки, та камо ли за непознати.

Не му се нравеше и да го притискат с неудобни въпроси. Всяка реч, която произнасяше, беше репетирана и режисирана, но даваше резултат. Говореше само пред верни привърженици на партията, предоставил камерите в ръцете на собствения му екип, ръководен от талантливия млад режисьор Литвинов. Редактирани и монтирани, записите се излъчваха по националната телевизия така, както той желаеше – без никакви съкращения. Постигаше го, като купуваше телевизионно време, вместо да разчита на прищевките на журналистите.

Темата му беше винаги една и съща и винаги печелеше: Русия, Русия и пак Русия. Той заклеймяваше чужденците, чиито международни конспирации бяха поставили родината му на колене. Настояваше за прогонването на всички „черни“, както руснаците наричаха арменците, грузинците и останалите южняци, които минаваха за най-богати сред мошениците. Призоваваше към справедливост за бедния, потиснат руски народ, който един ден ще тръгне след него, за да възстанови славата на миналото и да ликвидира изметта, задръстила улиците на отечеството.

Той обещаваше всичко на всички. За безработните отново щеше да има работа, прилична надница за почтения труд, храна на масата и достоен живот, както преди. На онези, чиито спестявания се топяха като пролетен сняг, пак щеше да се гарантира стабилна рубла и възможност да скътат нещичко за старини. Тези, които носеха пагона за Родината – онази прежната, необятната, – отново щяха да си възвърнат гордостта и да загърбят униженията, наложени им от мерзавци, издигнали се в йерархията от чужд капитал.

И те го слушаха. По радиото, по телевизията, във всяко кътче на безкрайната степ. Бойците на някога великата руска армия поглъщаха думите му, свити в палатките, пропъдени от Афганистан, Източна Германия, Чехословакия, Унгария, Полша, Латвия, Литва и Естония след поредица позорни отстъпления от границите на някогашната империя.

Селяните попиваха словата му по селца и паланки из цялата страна. Разорената средна класа слушаше речите му в тесните жилища, сред малкото мебели, които все още не бяха разменени срещу храна или въглища за огрев. Дори директорите на промишлените предприятия го слушаха и си мечтаеха за деня, в който пещите им отново ще заработят. А когато им обещаваше, че ангелът на смъртта ще споходи мошениците и гангстерите, опозорили тяхната свята Майка Русия, всички до един го обичаха.

През пролетта на 1999-а, следвайки предложението на съветника си по връзките с обществеността – умен и образован младеж, който бе завършил един от колежите на американската „Айви Лийг“[3], – Игор Комаров даде серия лични интервюта. Младият Борис Кузнецов внимателно подбра кандидатите, предимно депутати и журналисти от консервативните среди в Америка и Западна Европа. Целта на срещите бе да се разсеят страховете им. Кампанията премина блестящо. Повечето от поканените пристигнаха с убеждението, че ще открият точно каквото очакваха: фанатизиран крайнодесен демагог, често наричан расист или неофашист, или и двете.

А се озоваха пред внимателен и добре възпитан мъж в строг костюм. Тъй като Комаров не говорени английски, до него неотлъчно седеше неговият съветник, който едновременно превеждаше и водеше интервюто. Всеки път, когато любимия му лидер кажели нещо, което би могло да се изтълкува зле на Запад, Кузнецов просто го превеждаше така, че да звучи приемливо на английски. Никой не забелязваше, защото младокът се бе погрижил гостите да не говорят руски. Така Комаров се възползва от възможността да обясни, че като действащи политици, ние всички имаме избиратели и не можем да ги обиждаме без причина, ако искаме да бъдем избрани отново. Затова от време на време се налага да им казваме онова, което искат да чуят, дори ако за постигането му са необходими много повече усилия, отколкото твърдим. И депутатите кимаха с разбиране.

Той разясни също, че в утвърдените западни демокрации хората разбират, че обществената дисциплина е задължение на отделния гражданин и затова мерките, които се налагат отвън, от държавата, могат да бъдат по-леки. Но там, където всички форми на самодисциплина са се разпаднали, понякога е неизбежно намесата на държавата да бъде по-твърда, отколкото би било приемливо на Запад. И депутатите кимаха с разбиране.

На консервативните журналисти Комаров обясни, че стабилизирането на валутата просто не може да се постигне, без да се въведат някои драконовски мерки срещу престъпността и корупцията. Журналистите после писаха, че Игор Комаров е човек, който би се вслушал в разума по важни икономически и политически въпроси, като например сътрудничеството със Запада. Макар да е неприемливо десен за представите на европейската и американската демокрации, макар агресивната му демагогия да не е по вкуса на Запада, той можел а се окаже най-подходящият човек за Русия в настоящия момент. Във всеки случай, почти било сигурно, че именно той ще спечели президентските избори през юни 2000-а. Всички проучвания сочели това. Далновидните политици биха проявили мъдрост, ако го подкрепят.

Из консулства, посолства, министерства и заседателни зали на Запад димът от пурите се виеше до таваните и главите кимаха.

***

В северната част на центъра на Москва, малко преди околовръстното шосе, някъде по средата на булевард „Киселни“ има странична уличка. Навътре по нея, от западната ѝ страна се намира малък парк от около два декара, обграден от трите страни с калкани и затворен отпред с плътна триметрова стоманена ограда, над която едва се подават върховете на ред ели. В средата на оградата има двойна врата, също от метал.

Малкият парк е всъщност градината на прекрасна вила от преди революцията, реставрирана до съвършенство в средата на 80-те години. Макар и модерна и функционална отвътре, къщата е запазила външния си облик с класическата фасада, боядисана в пастелни тонове, и с орнаментите над вратите и прозорците, очертани в бяло. Това бе истинският щаб на Игор Комаров Всеки гост, застанал пред входната врата, се наблюдаваше от камера, монтирана високо на стената. Той съобщаваше името си по домофонна уредба, а пазачът в караулката от другата страна на портата записваше данните му и ги докладваше на охраната в къщата.

Ако вратата се отвореше, колата на посетителя изминаваше три метра и спираше пред ред шипове. Стоманените порти автоматично се затваряха след нея.

Пазачът излизаше от караулката си, проверяваше документите за самоличност и ако всичко беше наред, отново влизаше в къщичката, за да натисне копчето, с което се прибираха шиповете. Едва тогава колата можеше да продължи по алеята към къщата, където я очакваше слепващият пост.

От двете страни на сградата, от единия до другия край на двора се простираше телена ограда, прикрепена здраво за ограждащите стени. Зад нея бяха кучетата: две глутници, с двама различни дресьори, които се редуваха да дежурят през нощ. След здрач вратите в оградата се отваряха и кучетата плъзваха из целия двор. От този момент нататък пазачът на входа се затваряше в кабинката си и ако се случеше да дойде късен гост, трябваше да вика дресьора да прибере песовете.

За да не става персонала невинна плячка на кучетата, от задната страна на сградата имаше подземен тунел, които водеше до тясна алея с излаз на булевард "Киселни". Този проход бе защитен с три кодирани врати, една в къщата, една към улицата и една по средата на тунела. Това бе входът за служители и доставчици.

Вечер, когато и последният партиен функционер напуснеше сградата и кучетата хукнеха из двора, в къщата оставаха да дежурят двама души от охраната. Те разполагаха със специална стая, с телевизор и бар със закуски и разхладителни напитки. Легла нямаше, понеже не им беше разрешено да спят. Двамата се редуваха да обикалят трите етажа на къщата чак до идването на дневната смяна, която застъпваше в осем часа. Комаров пристигаше по-късно.

Но прахът и паяжините нямат респект към властимащите и всяка вечер, с изключение на неделя, щом се чуеше звънецът откъм тунела, дежурният пускаше чистача.

В Москва за такава работа взимат предимно жени, но Комаров предпочиташе да наема само мъже и това включваше и чистача – безобиден военен от запаса на име Леонид Зайцев. Заради фамилията, стреснатия му вид, протъркания шинел, с който ходеше зиме и лете, и трите железни зъба в устата му – наследство от примитивно зъболечение в Червената армия – всички от охраната го наричаха просто Заека. В деня, в който почина президентът, дежурните отвориха на Зайцев както винаги в десет вечерта.

Три часа по-късно, с кофа и кърпа в ръка, задърпал прахосмукачка след себе си, той стигна до кабинета на Н. И. Акопов, личния секретар на Комаров. Заека се бе срещал с него само веднъж, преди около година, когато, влизайки да почисти кабинета, се натъкна на късно заседание на неколцина от висшите функционери. Акропов се държа изключително грубо с него, развика се и го прогони с куп ругатни. Оттогава Заека от време на време си го връщаше, като сядаше за малко на удобния му кожен стол.

Понеже знаеше, че горилите са долу в стаята, Заека и тази вечер седна на въртящия се стол и се отпусна с наслада върху кожата. Никога не беше имал такъв стол и никога нямаше да има. На бюрото пред него лежеше някакъв документ – около четирийсет машинописни страници, хванати със спирала и подвързани с черен картон.

Направи му впечатление, защото Акопов обикновено винаги прибираше нещата си в сейфа на стената. Или поне така си мислеше Заека, понеже никога не бе виждал документи преди, пък и всички чекмеджета на бюрото бяха винаги заключени. Той отгърна корицата и хвърли поглед към заглавието. После прелисти папката напосоки.

Не го биваше много в четенето, но се справяше. Втората му майка го бе учила на времето, после и учителите от държавното училище, а накрая и един добродушен офицер в армията.

Онова, което видя, го притесни. Препрочиташе изреченията по няколко пъти, някои думи бяха твърде дълги и сложни за него, но разбра смисъла им. Поразените му от артрит ръце трепереха, докато отгръщаше страниците. Защо Комаров говори такива неща? И то за хора като втората му майка, която толкова бе обичал? Не му бе съвсем ясно, но усети, че го обзема тревога. Може би трябваше да се консултира с пазачите долу? Но те щяха само да го фраснат по главата и да го пратят да си гледа работата.

Мина цял час. Дежурните вече трябваше да са се качили на проверка, но те се бяха залепили за телевизора и гледаха извънредната информационна емисия, която съобщаваше на нацията, че министър-председателят, в съответствие с член 59 от Руската конституция, ще изпълнява функциите и на президент о изтичане на определения тримесечен срок.

Заека четеше едни и същи пасажи отново и отново, докато не схвана смисъла им. Ала значението продължаваше да му убягва. Комаров беше велик човек. Той щеше да стане следващият президент на Русия, нали така? Тогава защо говореше такива работи за втората му майка и хората като нея?

В два след полунощ той напъха папката под ризата си, приключи набързо с чистенето и помоли дежурните да го пуснат да си върви. Те с неохота се отделиха от телевизора, отвориха вратите и Заека потъна в нощта. Тръгваше си по-рано от обикновено, но това на никого не направи впечатление.

Навън Зайцев си помисли да се прибере у дома, но после се отказа. Беше много рано. В този час на нощта градски транспорт естествено нямаше. Винаги беше принуден да се прибира пеша дори и при лошо време, но работата му бе необходима. Пътят до дома му отнемаше един час. Ако се прибереше сега, щеше да събуди дъщери си и внучето. Това хич нямаше да ѝ хареса. Затова тръгна напосоки по улиците и се отдаде на мислите си.

Към три и половина се озова на кея под южните стени на Кремъл. По пейките наоколо спяха бездомници и скитници, но той успя да намери малко място и седна, загледан в тъмните води на реката.

***

Когато наближиха острова, вълнението беше утихнало, както винаги преди залез, сякаш за да покаже на рибарите и моряците, че днешният двубой е приключил и океанът обявява примирие до сутринта. Наоколо се виждаха и други лодки, поели курс към Уиланд Кът, северозападния пролом в рифа, който осигуряваше достъп до закътаната лагуна.

От дясно, с осем възела по-бързо, проуча Артър Дийн в откритата си "Силвър дийп". Островитянинът махна за поздрав. Американецът на кормилото иа „Фокси лейди“ му отвърна, като не пропусна да забележи двамата водолази на палубата. Без съмнение бяха изследвали коралите отвъд Нортуест Пойнт. У Дийн щеше да има омари за вечеря.

От двете страни на пролома, само на сантиметри под повърхността на водата застрашително стърчаха острите върхове на рифа и американецът намали скоростта, докато преминат опасността, след която им оставаха само десетина приятни минути до брега на Търтъл Коув.

Шкиперът обожаваше лодката си. За него тя бе едновременно и страст, и средство за прехрана. Беше десетгодишна, единайсетметрова яхта, модел „Бертрам Мопи“, кръстена на съпругата на конструктора Дик Бертрам, и макар да не беше сред най-големите и луксозни рибарски лодки, които се отдаваха под наем в Търтъл Коув, нейният собственик и шкипер бе готов да излезе с нея срещу всяка риба, при всякакво време. Беше я купил преди пет години, когато се пресели на острова, от един търговец в Южна Флорида по обява в "Боут Трейдър", а после се труди над нея ден и нощ, докато не я превърна в най-дръзката красавица на целия архипелаг. Не съжали нито за цент от парите, които бе платил за нея, макар все още да се издължаваше на кредитната компания.

На пристанището той откара „Фокси лейди“ до мястото и редом със „Сакатуми“ на сънародника му Боб Колинс, угаси двигателя и слезе от мостика да попита клиентите си дали са доволни от пътуването. Те го увериха, че са прекарали чудесно, и прибавиха към таксата щедра суми за него и за Джулиъс. Щом си тръгнаха, той намигна на Джулиъс, даде му целия бакшиш и уловената риба, свали шапката си и прокара пръсти през разрошената си руса коса.

После остави развеселения островитянин да довърши почистването на лодката, да изплакне с прясна вода всички рибарски принадлежности и да спретне „Фокси лейди“ за следващия ден. Щеше да мине да я заключи, преди да се прибере у дома. Вече усещаше вкуса на сухо дайкири в устата си, така че закрачи по кея към „Банана Боут“, отвръщайки на всички, които го поздравяваха по пътя.

ВТОРА ГЛАВА

След два часа, прекарани на пейката край реката, Леонид Зайцев все още не бе намерил разрешение на проблема си. Вече му се искаше да не бе вземал документа. Всъщност не знаеше защо изобщо го бе взел. Ако го разкриеха, щеше да пострада. Но нали през целия си живот бе страдал, а и до днес не можеше да разбере защо.

Беше роден през 1936-а в малко бедно селце на запад от Смоленск. Родното му място с нищо не се отличаваше от десетките хиляди други, разпилени по цялата страна: една-единствена улица, прашна през лятото, кална като блато през есента и скована от скреж през зимата. Непавирана, разбира се. Трийсетина къщи, няколко плевни и една шепа селяни, вкарани в сталинистки колхоз. Баща му беше земеделец и семейството живееше в една колиба встрани от железопътната линия.

Надолу по пътя, в тясна квартира над малко магазинче живееше селският хлебар, от когото баща му беше казал да стои настрана, понеже бил „чифутин". Той не знаеше какво значи това, но разбираше, че сигурно е нещо лошо. И все пак хлябът, който майка му купуваше оттам, беше много хубав.

Леонид се чудеше защо не трябва да говори с хлебаря, понеже той беше много добродушен човек и време на време излизаше на прага на магазинчето си, за да му подхвърли, намигвайки, по някоя булоч ка – топла, сладка кифличка, току-що излязла от пещта. От страх да не го види баща му, Леонид все се криеше в обора да я изяде. Хлебарят живееше с жена си и двете си дъщери, които някой път надничаха от магазина, но сякаш никога не излизаха а играят навън.

Един ден в края на юни 1941-ва в селото дойде смъртта. Малкото момче все още не знаеше какво е смърт, но чу тътена и грохота и изхвърча на бегом от обора. По главния път към селото се носеха огромни железни чудовища. Първото спря насред къщите и Леонид излезе на пътя да го разгледа по-добре.

Беше грамадно, голямо колкото къща, но се движеше на вериги и отпреде му стърчеше дълго оръдие, на самия връх, на оръдието, показал се от кръста нагоре, стоеше мъж. Той свали каската си и я сложи отстрани на бронята – беше много горещо през онзи ден. После се обърна и погледна надолу към Леонид.

Косата му беше руса почти до бяло, а очите му – толкова бледосини, че сякаш през главата му прозираше лятното небе. Нищо не се четеше в тях, нито любов, нито омраза, само някаква смътна досада и безразличие. Бавно и хладнокръвно мъжът посегна към кръста си и извади оръжие.

Нещо подсказа на Леонид, че това не е на добро. Той чу свистене на гранати, трясък на счупено и писъци. Уплаши се, обърна гръб и хукна. Последва гръм и нещо профуча край ушите му. Той свърна зад обора, разплака се, но не спря да тича. Зад него се носеше пукот и мирис на изгоряло дърво. Пред него беше гората и той продължи да тича, докато не я стигна.

Едва там спря, огледа се безпомощно и през сълзи завика майка си и баща си. Но те не го чуха. Никога вече нямаше да го чуят.

Наблизо някаква жена пищеше за мъжа и децата си и той разпозна съпругата на хлебаря, госпожа Давидова. Тя го сграбчи и го притисна към гърдите си, а той се чудеше защо ли прави така и какво ли ще си помисли баща му, след като тя е "чифутка".

Селото бе заличено от лицето на земята и есесовското танково подразделение се обърна и си замина. Те и неколцина оцелели след време срещнаха група партизани, сурови брадясали мъже, които ги поведоха на изток. Все на изток.

Когато Леонид се уморяваше да върви, госпожа Давидова го вземаше на ръце, докато накрая, седмици по-късно, двамата стигнаха Москва. Тя имаше някакви познати там, които ги подслониха и им дадоха храна. Всички бяха много мили с него и досущ приличаха на господин Давилов, с гъсти къдрици от слепоочията до брадичките и широкополи шапки на главите. Въпреки че той не беше „чифутин“, госпожа Давидова настоя да го осинови и години наред се грижи за него като родна майка.

След войната властите откриха, че не ѝ е истински син и го изпратиха в сиропиталище. Той много плака, когато се разделяха, тя също, но повече не я видя. В сиропиталището го научиха какво значи „чифутин“.

Заека седеше на пейката и мислеше за документа под ризата му. Не разбираше смисъла на фрази като „пълно унищожение“ и „тотална ликвидация“. Думите бяха прекалено дълги за него, но той чувстваше, че не значат нищо хубаво. И не можеше да проумее защо Комаров ще иска да постъпи така с хора като госпожа Давидова.

На изток хоризонтът започна бавно да порозовява. В една просторна вила на Софийски кей[4] отвъд реката млад пехотинец от Кралския флот извади знаме и тръгна по стълбите към покрива.

***

Шкиперът взе дайкирито си, стана от масата и бавно тръгна към дървения парапет. Погледна надолу към водата, после вдигна глава към пристанището, над което вече се спускате мрак, и си помисли: „На четирийсет и девет. Стана на четирийсет и девет, и още имаш дългове към компанията. Джейсън Монк, остаряваш и това си е.“

После отпи глътки и усети тръпчивия вкус ма рома чак във вените си. „Какво пък, живот и половина. Вълнуващ, ако не друго.“

А всичко бе започнало другояче – в една скромна дървена къщурка в малкия град Кроузът в Централна Вирджиния, малко на изток от Шенъндоуа, на пет мили от магистралата между Уейнсбъро и Шарлотсвил.

Елбъмарл Каунти е земеделска област, пропита със спомени за Гражданската война, осемдесет процента от която се е водила във Вирджиния, а там никой не забравя това. В местното начално училище бащите на всичките съученици на Джейсън Монк отглеждаха тютюн, соя, свине или и трите заедно.

За разлика от тях, неговият баща беше горски пазач и работеше в Националния парк на Шенъндоуа. Никой не е станал милионер от заплатите на Горското стопанство, но работата осигуряваше приличен живот, макар парите да не стигаха. Ваканциите не бяха време за мързелуване, а една възможност да се потърси допълнителна работа, от която да паднат малко пари и да се помогне вкъщи.

Монк си спомняше как като дете баща му го водеше в парка, който обхващаше цялата територия на Сините хребети за да му показва разликата между смърч, бреза, ела, дъб и бор. Случваше се да срещнат местни ловци и той слушаше с ококорени очи разказите им за черни мечки и елени, за лов на патици, диви кокошки и фазани.

След време и той се научи да борави безпогрешно с оръжия, да разпознава дирите на животните и да ги следва, да прави бивак и да прикрива всички следи на сутринта, а когато стана достатъчно голям и силен помагаше, през ваканциите на дърварите.

На пет години тръгни в местното начално училище и учи там до дванайсетгодишна възраст. Малко след тринайсетия си рожден ден се записа в Областната гимназия в Шарлотсвил и ставаше всяка сутрин преди изгрев слънце, за да се придвижи от Кроузът до града. Именно в тази гимназия се случи нещо, което щеше да промени живота му завинаги.

Някъде в далечната 1944-а един сержант от Американската армия, наред е хиляди други, бе тръгнал от Омаха Бийч да щурмува вътрешността на Норминдия. Някъде близо до Сен Ло, отдалечил се от частта си, той попаднал под прицела на немски снайперист. Оказал се късметлия: куршумът само лизнал ръката му. Двайсет и три годишният американец допълзял до близката ферма, където превързали раната му и му дали подслон. Когато шестнайсетгодишната дъщери на фермера сложила студен компрес на ръката му, той я погледнал в очите и разбрал, че е ударен по-съдбоносно от който и да е немски куршум.

Година по-късно се върнал от Берлин в Нормандия, поискал ръката ѝ и се венчал с нея в беседката на бащината ѝ ферма. Церемонията била извършена от капелан от американската армия. Впоследствие, понеже французите не се женят по беседките, местният католически свещеник повторил церемонията в селската църква. След това сержантът се прибрал с булката си във Вирджиния.

Двайсет години по-късно той стана заместник-директор на Областната гимназия в Шарлотсвил, а съпругата му, вече отгледала децата им, реши да се присъедини към преподавателския екип на гимназията като учителка по френски.

През есента на 1965-а, когато Джейсън Монк, срамежлив младеж с непокорна руса коса и пленяваща усмивка, пристигна за първи път в гимназията на Шарлостсвил, френският вече бе част от учебната програма и тъй като, освен че беше единствената французойка в града, госпожа Жозефин Брейди бе красива и очарователна, часовете и се радваха на завидна посещаемост.

Една година след като бе обучавала Джейсън, тя вече можеше да се закълне, че никога не е чувала чужденец да говори така добре френски. Дарбата не можеше да бъде наследена, значи явно бе природна. Но беше факт. И не ставаше дума просто за усет към граматиката и синтаксиса, а за способност да се възпроизведе произношението до съвършенство.

През последната си година в гимназията Джейсън посещаваше учителката си в дома ѝ, където двамата четяха Малро, Пруст, Жид и Сартр (който беше неприлично еротичен за онова време), и любимците си, по-старите френски романтици Рембо, Маларме, Верлен и Дьо Вини. Всичко стана случайно. Може би поетите бяха виновни, но въпреки разликата във възрастта, която не притесняваше нито нея, нито него, двамата изживяха кратка любов.

Още преди да навърши осемнайсет, Джейсън Монк владееше две необичайни за младежите в Южна Вирджиния умения, френския и любовта. Талантът му и в двете бе завиден. На осемнайсет Джейсън влезе в армията.

През 1968-а войната във Виетнам бе в разгара си. Много млади американци търсеха начин да не служат там. Онези, които се записваха като доброволци за срок от три години, бяха посрещани с отворени обятия.

Монк премина основния курс на обучение и между другото попълни документи за доброволец. В твърде оптимистичната графа "чужди езици" вписа "френски". Извикаха го в кабинета на началник-щаба.

– Наистина ли говорите френски? – попита офицерът.

Монк обясни. Началникът се обади в гимназията в Шарлотсвил и говори със секретарката. Тя се свърза с госпожа Брейди, която позвъни в щаба. Цялата процедура отне цял ден. Монк отново бе повикан да се яви в кабинета на началника. Този път го чакаше и майор от Г2, Военното разузнаване.

Освен виетнамски, повечето от жителите на тази бивша френска колония говореха и френски. Монк бе изпратен в Сайгон. Престоя там известно време, после го върнаха за кратко в Щатите и отново обратно във Виетнам.

В деня на уволнението му командирът го повика в кабинета си. Там го чакаха двама цивилни. Полковникът излезе.

– Моля, сержант, седнете – каза по-възрастният и по-симпатичният от двамата и задъвка лулата си.

Другият, по-сериозен и недружелюбен, започна да му задава въпроси на френски. Монк отговаряше. Това продължи около десетина минути, след което „французинът" се усмихна и каза на колегата си:

– Бива го, Кери, няма грешка.

После и той излезе.

– Е, какво ти е мнението за Виетнам? – попита другият.

Беше около четирийсетгодишен, с „весели“ бръчки по лицето. Годината бе 1971-ва.

– Прилича ми на картонена кула, сър – отвърна Монк. – Кула, която всеки момент ще се разпадне. Още две години и ще трябва да се махаме оттук.

Кери изглежда споделяше мнението му, защото кимна неколкократно.

– Прав си, но не го казвай на военните. Какво смяташ да правиш сега?

– Не съм решил, сър.

– Аз не мога да реша вместо теб, но ти притежаваш дарба, с която дори аз не мога да се похваля. Приятелят ми отвън е американец като нас, но е живял във Франция до двайсетата си година. Щом той казва, че си добър – това ми стига. Защо не продължиш?

– Имате предвид колеж ли, сър?

– Именно. Законът за ветераните ще поеме повечето от разходите. Чичо Сам смята, че си го заслужил. Възползвай се.

По време на службата си Монк бе изпращал всичките си спестявания у дома, за да помага в издръжката на братята и сестрите му.

– Дори и така ще ми трябват хиляда долара в брой – отвърна той.

Кери сви рамене.

– Смятам, че ще се намерят хиляда долара. Особено ако решиш да се захванеш с руския.

– А ако реша?

– Обади ми се. Хората, за които работя, все ще имат нещо за теб.

– Дотогава може да минат цели четири години, сър.

– Не се притеснявай. Ние сме търпеливи.

– Откъде разбрахте за мен, сър?

– Наши хора от Програмата „Феникс"[5] във Виетнам са те забелязали. Умеел си да се добираш до ценна информация, а на тях това им харесва.

– Става дума за Лангли, нали, сър? Вие сте ЦРУ.

– Е, не съвсем. Само една брънчица.

Кери Джордан всъщност далеч не бе просто малка брънка. Той щеше да се издигне до заместник-директор (операции), тоест шеф на целия шпионаж.

Монк последва съвета му и постъпи в Университета на Вирджиния, пак в Шарлотсвил. Пи чай с госпожа Брейди, но този път просто като приятел. Записа славянски езици и учи руския, докато не му стана почти като матерен. Завърши през 1975-а на двайсет и пет годишна възраст и малко след следващия си рожден ден бе приет в ЦРУ. След обичайното начално обучение във Форт Пиъри, известен в агенцията като "Фермата", той бе изпратен в Лангли, после в Ню Йорк и отново в Лангли.

Едва след пет години и още много учене Монк получи първото си назначение зад граница: в Найроби, Кения.

***

Ефрейтор Медоус от Кралския флот стриктно изпълни задълженията си в онази ясна утрин на 16 юли. Изпъна горния край на знамето, закачи го на въжето и то изплющя, разгъна се и се развя от сутрешния бриз, сякаш за да покаже на целия свят чия е сградата под него.

Британското правителство бе купило красивата стара вила на Софийски кей малко преди революцията от предишния ѝ собственик – захарен магнат. Настани в нея посолството си и остана там завинаги.

Йосиф Сталин, последният диктатор, живял в апартаментите на Кремъл, години наред ставаше сутрин, дърпаше пердетата на спалнята си и виждаше британското знаме да се вее на воля отвъд реката. Това го изкарваше от равновесие. Над британците на няколко пъти бе оказван натиск да се преместят от сградата, но те винаги отказваха.

С годините вилата стана тясна за всички отдели на мисията в Москва и помощните звена се помещаваха на различни места из града. Но на многобройните предложения да бъде предоставена голяма и удобна сграда за нуждите на посолството, Лондон учтиво отговаряше, че предпочита да остане на Софийски кей. И тъй като вилата бе неприкосновена британска територия, никой не успя да ги помести оттам.

Леонид Зайцев седеше отвъд реката и гледаше полета на знамето, а на изток първите слънчеви лъчи вече обагряха върховете на хълмовете. Гледката му навя далечен спомен.

На осемнайсет Заека бе получил повиквателна за Червената армия и след кратка подготовка бе изпратен с танковите войски в Източна Германия. Беше невзрачен редник, от когото дори командирите му не очакваха да излезе воин.

Един ден през 1945-а при преход в покрайнините на Потсдам изостана от ротата си и се изгуби в гъстата гора. Притеснен и уплашен, той вървя напосоки между дърветата, докато не излезе на прашен път. Там спря и застина на мястото си, скован от ужас. На десетина метра от него стоеше открит джип е четирима войници. Явно бяха спрели да си починат, преди да продължат огледа си.

Двама седяха в колата, а другите двама стояха отстрани и пушеха. В ръцете им проблясваха бутилки с бира. Зайцев веднага разбра, че не са руснаци. Бяха чужденци, западняци от Съюзническите войски в Потсдам сформирани по силата на Четиристранното споразумение от 1945-а, за което той нищо не знаеше. Знаеше само – понеже така му бяха казали, – че те са врагът, дошли са да унищожат социализма и ще го убият, ако им се удаде случай.

Щом го видяха, те спряха разговора се и впериха погледи в него. Единият каза:

– Охо! Я виж ти кой ни е дошъл на гости! Загубен „руский“. Ало, Иван!

Зайцев не разбра нито дума. На рамото му висеше автомат, но те сякаш не се страхуваха от него. Напротив, тъкмо обратното. Двама носеха черни барети с лъскави медни кокарди и сноп бели и червени пера зад тях. Той не разпозна униформата им, но пред него стояха войници от Кралските сухопътни войски.

Единият се отлепи от бронята на колата и тръгна към него. Зайцев едва не се подмокри. Мъжът насреща му беше млад, с рижава коса и луничаво лице. Усмихна му се и му подаде бутилка бира.

-Хайде, друже. Пийни с нас.

Леонид почувства хладината на стъклото в дланта си. Вражеският войник кимна окуражително. Искаха да го отровят, разбира се. Той допря устни до гърлото на бутилката и отпи. Студената течност обля небцето му. Беше силна, по-добра от руската бира и хубава на вкус, но той от притеснение се задави. Рижавият се разсмя.

– Хайде, пийни си – каза му.

В ушите на Зайцев думите му бяха просто нечленоразделни звуци. За негово изумление чужденецът му обърна гръб и се върна при джипката. Дори не се страхуваше от него. Той носеше автомат, беше Червената армия, а те му се усмихваха и си подхвърляха шегички.

Леонид стоеше край пътя, пиеше студената бира и си мислеше какво ли би казал полковник Николаев, ако го видеше. Полковникът командваше неговия батальон. Беше едва трийсетгодишен, но вече имаше медали като герой от войната. Веднъж бе спрял до Зайцев да го разпита за произхода му, откъде идва и така нататък. Редникът отговори: „От сиропиталище." Тогава офицерът го потупа по рамото и му каза, че вече си има дом. Леонид обожаваше полковник Николаев.

Беше го страх да им хвърли бирата обратно, пък и тя си беше много хубава, макар и отровна. Затова я изпи. След десетина минути двамата войници се качиха отзад в джипа и наложиха баретите си. Шофьорът запали двигателя и колата потегли. Спокойно, без паника. Червенокосият се обърна и му помаха с ръка. Те бяха врагът, готвеха се да нападнат Русия, а му махнаха за сбогом.

Когато се изгубиха от погледа му, Леонид хвърли празната бутилка в храсталака и хукна през гората, докато не попадна на руски камион, който го откара обратно в лагера. Сержантът го наказа с една седмица наряд за самоотлъчка, но той не каза на никого нито за чужденците, нито за бирата.

Преди джипката да се отдалечи, той бе забелязал някакви опознавателни знаци на дясната предна врата и дълга антена отзад на капака. На нея се вееше малко флагче, около трийсетсантиметрово, с кръстове – един червен, прав, и два по диагонал, в червено и бяло – всичко на син фон. Странно знаме в червено, бяло и синьо.

Четирийсет и четири години по-късно то пак беше пред очите му. Вееше се над някаква сграда отвъд реката. Заека бе намерил решението на проблема си. Съзнаваше, че е направил грешка, като е взел папката от кабинета на Акопов, но знаеше, че не може да я върне. Може пък никой да не забележи, че липсва. Затова реши да я даде на хората със странното знаме, които черпеха с бира. Те щяха да знаят какво да правят с нея. Той стана от пейката и тръгна по брега към Каменния мост през Москва река до Софийски кей.

***

Найроби, 1983

Когато момченцето получи главоболие и вдигна температура, майка му най-напред реши, че го е хванала лятна треска. Но до вечерта петгодишният малчуган вече пищеше от болки в главата и родителите му цяла нощ бдяха до леглото. На сутринта съседите им от съветския дипломатически блок, които също не бяха спали като хората, понеже стените бяха тънки, а прозорците – отворени заради лятната жега, попитаха какво се е случило.

Същата сутрин майката заведе сина си на лекар. Никое от посолствата на Източния блок не разполагаше с личен лекар. Всички ползваха услугите на д-р Свобода. Той работеше в Чехословашкото посолство, но се грижеше за цялата комунистическа общност. Беше добър и съзнателен човек и му трябваха само няколко минути, за да увери майката, че детето ѝ има малария. Даде на момчето съответната доза „Нивиквин/Палудрин“, прилагани в руската медицина по онова време, както и таблетки за следващите няколко дни, и ги отпрати.

Но лекарствата не подействаха. За два дни положението съвсем се влоши. Температурата и треската се увеличиха, а детето вече виеше от болки в главата. Посланикът изобщо не се поколеба да разреши преглед в Обединената болница в Найроби. И тъй като майката не говореше английски, съпругът ѝ, вторият секретар по търговските въпроси Николай Илич Туркин, отиде в болницата с нея.

Д-р Уинстън Мой, който също беше добър лекар и вероятно познаваше тропическите болести по-добре от чешкия си колега, щателно прегледа детето и се обърна с усмивка към родителите:

– Плазмодиум фалципарум.

Бащата го погледна с недоумение. Английският му беше добър, но не чак толкова.

– Това е вид малария. За съжаление, резистентен към стандартните антималарици, каквито е предписал уважаемият колега Свобода.

Д-р Мой предписа силен широкоспектърен антибиотик венозно. Той сякаш подейства. Но само в началото. След една седмица, когато курсът на лечение приключи, състоянието на детето отново се влоши. Майката вече не беше на себе си. Изгубила доверие в чуждата медицина, тя настоя двамата със сина ѝ да бъдат върнати в Москва. Посланикът се съгласи.

У дома детето бе прието в една от специалните клиники на КГБ. Това стана възможно, тъй като вторият секретар по търговските въпроси Николай Туркин бе всъщност майор Туркин от Първо главно управление на КГБ.

Болницата беше добра и разполагаше с отлично звено за тропически болести, понеже хора на КГБ се изпращаха по целия свят. Поради сериозното състояние на момчето със случая се зае лично шефът на звеното, професор Глазунов. Той прегледа документите от Найроби и назначи серия от прегледи със скенер и ултразвук — апаратура, по онова време последна дума на техниката, с която не разполагаше, почти никоя друга болница в Съветския съюз.

Изследванията го разтревожиха сериозно. Те разкриха множество вътрешни абцеси в почти всички органи на момчето. Когато повика госпожа Туркина в кабинета си, професорът бе мрачен.

– Знам какво е, поне в това съм сигурен, но болестта е неизлечима. С големи дози антибиотици момчето ви ще издържи най-много месец. За повече се съмнявам. Много съжалявам.

Разплаканата майка бе изведена от кабинета. Загрижен асистент ѝ обясни какво са открили. Ставаше въпрос за рядка болест, наречена мелиоидоза, настина нехарактерна за Африка, но позната в Югоизточна Азия. Идентифицирана най-напред от американците по време на войната във Виетнам.

Американски пилоти на хеликоптери започнали да проявяват симптоми на непозната и почти винаги смъртоносна болест. След множество проучвания се стигнало до заключението, че при полет над заблатените оризища перките на хеликоптера разпръскват водата от оризовите ниви на микроскопични капчици, който пилотите вдишват. А с него и микроорганизъм, резистентен към всички познати антибиотици. Руснаците знаеха за случая – макар да пазеха откритията си в строга тайна по онова време, те бяха като попивателни за постиженията на западните учени. Професор Глазунов на часа получаваше всяка научна публикация в областта му.

В един дълъг телефонен разговор, прекъсван от хлипане и сълзи, госпожа Туркина съобщи на съпруга си, че синът им умира. От мелиоидоза. Майор Туркин си го записа. После отиде при началника си, резидента на КГБ полковник Кулиев. Той изрази искрено съчувствие, но беше непреклонен.

– Да се обърнем към американците!? Ти луд ли си?

– Другарю полковник, ако са идентифицирали болестта, и то преди седем години, може би са открили и лечение.

– Но не можем да ги питаме за такива работи — възрази полковникът. – Става дума за престижа на нацията.

– Става дума за живота на сина ми – изкрещя майорът.

– Достатъчно. Свободен сте!

Залагайки кариерата си, Туркин се обърна към посланика. Дипломатът не беше жесток човек, но и той не се разчувства.

– Контактите между Министерството на външните работи и Държавния департамент са редки и се ограничават само до въпроси от национално значение – каза той на младия офицер. – Впрочем, полковник Кулиев знае ли, че си тук?

– Не, другарю посланик.

– Тогава, заради бъдещето ти, няма да му казвам. Съветвам те и ти да не го правиш. Но отговорът е не.

– Ако бях член на Политбюро... – понечи да възрази Туркин.

– Но не си. Ти си просто трийсет и две годишен майор изпратен да служи на родината си във вътрешността на Кения. Много съжалявам за теб, момче, но нищо не може да се направи.

Докато слизаше но стълбите, Николай Туркин с огорчение си повтаряше, че животът на Първия секретар Юрий Андроиов ежедневно се поддържа с лекарства, доставяни със самолет от Лондон. После излезе от посолството и отиде да се напие.

***

Да се добере човек до Британското посолство не беше лесна работа. Застанал на тротоара от другата страна на кея, Зайцев виждаше огромната жълтеникава сграда и дори горния край на колонадата пред гигантската резбована врата. Но не можеше просто да пресече улицата и да влезе.

Отпред все още тихата сграда бе защитена от масивна стоманена ограда с две големи врати за автомобили – една за „влизане“ и една за „излизане“. Също така непристъпни както и оградата, те се отваряха с електрически механизъм и в момента бяха плътно затворени.

От дясната страна имаше вход за пешеходци, охраняван на две места с метални решетки. При тротоара дежуряха двама милиционери и проверяваха всеки желаещ да влезе в сградата. Заека нямаше никакво намерение да им се явява. Между първата и втората решетка стоеше охраната на посолството: други две горили, този път наети от англичаните. Работата им бе да питат влизащите по какъв въпрос идват и да докладват в посолството. Не един и двама кандидати за виза се бяха опитали да се доберат до сградата през тази врата.

Зайцев тръгна безцелно към тясната уличка от задната страна на сградата, където се намираше входът за визовия отдел. В седем сутринта, три часа преди да отворят, пред вратата вече се бе събрала стометрова опашка. Много от хората явно бяха чакали цяла нощ. Ако застанеше отзад, редът му щеше да дойде най-рано след два дни. Зайцев отново се върна отпред. Този път милиционерите го изгледаха дълго и изпитателно. Уплашен, той се шмугна надолу към кея и зачака началото на работния ден и идването на дипломатите.

Малко преди десет се появиха и първите англичани. Пристигаха с коли. Спираха пред портата за „влизане“, където очевидно ги проверяваха, после вратата се отваряше колкото да влезе колата и отново се затваряше след нея. Зайцев си помисли да се приближи до някоя кола, но прозорците им винаги бяха затворени, пък и милиционерите бяха само на няколко метра. Хората в колите щяха да го помислят за някакъв просител и нямаше да му отворят. После щяха да го арестуват. Полицията щеше да разбере какво е направил и щеше да съобщи на Акопов.

Леонид Зайцев не беше свикнал да се сблъсква със сложни проблеми. Беше объркан, но и твърдо решен да осъществи намерението си. Просто искаше да предаде документа на хората със странното знаме. Затова през цялата дълга и гореща утрин не помръдна от мястото си. Гледаше и чакаше.

***

Найроби, 1983

Като всички съветски дипломати, Николай Туркин разполагаше с ограничено количество чужда валута, включително и кенийски шилинги. Скъпите „Ибис Грил“, „Алън Боби’с Бистро“ и „Карнивор“ не бяха по кесията му. Затова отиде в откритото кафене на хотел „Ню Стенли“ на улица „Кимати“, седна в градината, близо до старата акация, поръча си водка и бира и се отдаде на мъката си.

Половин час по-късно един мъж на неговата възраст, който бе преполовил бирата си на бара, стана от стола си и тръгна към него. Туркин чу някои да му казва на английски:

– Горе главата, приятелю, каквото и да, все ще се намери изход.

Руснакът вдигна глава. Американецът смътно познат. Сигурно беше някои от тяхното посолство. Туркин работеше в отдел К, контраразузнавателното звено на Първо главно. Работата му бе не само да следи съветските дипломати и да се грижи за конспиративността на местните операции на КГБ, но и да хвърля по едно око за уязвими западняци, които могат да бъдат вербувани. Като такъв, той имаше свободата да контактува с други дипломати, включително и западни — привилегия, на която не се радваше никой „редови“ руснак от мисията.

Именно заради тази свобода на придвижване и общуване офицерът на ЦРУ подозираше с какво всъщност се занимава Туркин и беше събрал кратко досие за него. Но нямаше за какво да се захване. Човекът беше съвършен продукт на съветския режим.

Туркин, от своя страна, също подозираше, че американецът най-вероятно работи за ЦРУ, но на него му бяха втълпявали, че всички американски дипломати са разузнавачи – наивна илюзия, която обаче предпазваше от грешки.

Американецът седна и му подаде ръка.

– Джейсън Монк. Ти си Ник Туркин, нали? Видахме се на градинското парти в Британското посолство миналата седмица. Изглеждаш, сякаш току-що са те назначили на Северния полюс.

Туркин огледа американеца: непокорна руса коса, пленяваща усмивка. В изражението му сякаш нямаше скрити помисли; може пък да не е човек на ЦРУ в края на краищата. Имаше вид на човек, с когото би могло да се разговаря. При нормални обстоятелства Николай Туркин щеше да приложи дългогодишния си опит да бъде учтив, но непроницаем. Днес обаче обстоятелствата не бяха нормални. Имаше нужда да поговори с някого. Започна и изля душата си. Американецът беше загрижен и прояви съчувствие. Дори си записа думата „мелиоидоза“ на подложка за бира. Когато се разделиха, нощта отдавна бе паднала. Руснакът се прибра в строго охранявания си блок, Монк – в апартамента си до булевард „Хари Туку“.

***

Силия Стоун беше двайсет и шест годишна, стройна, тъмнокоса и красива. Освен това беше помощник-пресаташе на Британското посолство в Москва – първото ѝ назначение след две години работа във Външно министерство, където постъпи след дипломирането си в Гиртън Колидж в Кембридж. Беше и човек на живота.

В онзи шестнайсети юли тя излезе през резбованата входна врата на посолството и хвърли поглед към паркинга, където стоеше нейният малък, но удобен роувър.

От вътрешната страна на оградата тя виждаше пейзаж, останал скрит от погледа на Зайцев. Стоеше на площадката на петте стъпала, които водеха до асфалтирания паркинг, разделен от свежа, поддържана трева, дръвчета, храсти и пъстроцветни лехи, и гледаше над металната ограда към високата снага на Кремъл – пастелно жълта, охрена, кремава и бяла, с блестящи златни куполи, извисили се над назъбената червена стена, която ограждаше всичко. Гледката беше великолепна.

От едната и от другата страна на площадката пред входа се спускаше полегата алея, на която имаше право да спира само колата на посланика. По-простосмъртните паркираха долу и се придвижваха оттам пеша. Преди време един млад дипломат бе рискувал кариерата си, паркирайки в проливен дъжд невзрачната си "костенурка" точно пред входа на посолството. Минути по-късно дошъл посланикът и понеже мястото му било заето, наложило се да спре ролс-ройса си на паркинга и да прекоси разстоянието пеша. Влязъл в посолството прогизнал и бесен.

Силия Стоун изтича надолу по стълбите, кимна на портиера, пъхна се в яркочервения си роувър и потегли. С излизането ѝ тежката метална врата се затвори зад нея. Тя спря на Софийски кей и зави наляво към Каменния мост. Забързана за срещата си с един репортер на „Сегодня“, тя не забеляза дрипавия старец, които хукна припряно след нея. Нито пък можеше да знае, че нейната кола е първата, която напуска посолството през този ден.

Каменният мост е най-старият постоянен мост на Москва река. Навремето реката се е прекосявала по понтонни мостове, издигани през пролетта и прибирани през зимата, когато ледът стане достатъчно здрав, за да се язди по него.

Поради огромните си размери мостът се простираше не само над реката, но и над Софийски кей. За стигне до него с кола, човек трябваше да завие наляво и да кара стотина метра, докато се изравни с нивото на моста. Пешеходците можеха да се изкачат направо по стълбите от кея. Именно това направи Заека.

Когато червеният роувър се зададе по моста, той вече беше горе край парапета. Замаха с ръце, жената в колата го изгледа стреснато и отмина. Зайцев отчаяно хукна след нея. Нямаше шанс да я стигне, но запомни номера ѝ и видя, че на северната страна на моста колата зави наляво и се сля с движението по площад "Боровицки".

Силия Стоун бе тръгнала към кръчмата "Роузи О'Грейди" на улица "Знаменка". Това необичайно за Москва заведение бе всъщност ирландско и в него на Нова година човек можеше да види ирландския посланик, стига той да успееше да се измъкне от тежкарските приеми на дипломатическия корпус. Ресторантът работеше и на обяд и Силия Стоун си бе определила среща с руски журналист именно там.

Веднага намери място за паркиране, защото все по-малко руснаци можеха да си позволят коли или пък бензина за тях, заключи роувъра и тръгна към заведението. И както винаги, когато на улицата се появеше чужденец, бродягите и просяците веднага наизскочиха от близките входове, надигнаха се от тротоара и се втурнаха към нея да молят за хляб.

Като млад дипломат, преди заминаването ѝ я бяха инструктирали във Външното министерство в Лондон, но действителността винаги я шокираше. Беше виждала просяци и в Лондонското метро, и по улиците на Ню Йорк – бездомници, които по една или друга причина бяха слезли до дъното на социалната стълбица. Но повечето от тях съзнателно бяха избрали живота, който водеха, и винаги можеха да разчитат на топла супа и чисто легло в някой от приютите наблизо.

В Москва, столицата на една държава, познала истинския глад, клетниците, които протягаха ръце за дребна монета или късче хляб, някога – и то не твърде отдавна – са били фермери, войници, чиновници или занаятчии. Като ги гледаше, Силия винаги си спомняше за репортажите от Третия свят.

Вадим, огромният портиер на „Роузи О'Грейди“, я видя на няколко метра от заведението и хукна към нея, блъскайки без пощада сънародниците си, за да направи път на един сигурен и жизненоважен за работодателя му благодетел.

Притеснена от унижението, което просяците трябваше да изтърпят от друг руснак заради нея, Силия понечи да протестира, но Вадим просто опъна дълга мускулеста ръка между нея и протегнатите длани, отвори вратата на ресторанта и я въведе вътре.

Контрастът бе пълен – от прашните улици и глада към веселата глъч на петдесетината щастливци, които можеха да си позволят месо и риба за обяд. Състрадателна и добра, Силия винаги изпитваше угризения, когато се наложеше да се храни в ресторант: просто не можеше да съвмести храната в чинията си с глада навън, в Симпатичния млад репортер, който ѝ махна от масата в ъгъла, явно нямаше такъв проблем, защото прегледа спокойно менюто с предястията и си поръча скариди.

Зайцев, мобилизирал всичките сили на старото си тяло, стигна до площад „Боровицки и се огледа за червения роувър. От него нямаше и следа. Провери и улиците от двете страни, но не видя нищо да се червенее. Накрая реши да тръгне по главната артерия в дъното на площада. Почти не повярва на очите си като го видя двеста метра по-надолу, на самия ъгъл до някакъв ресторант.

Дрипав и невзрачен като всички, които чакаха с търпението на унижените и оскърбените, Зайцев зае позиция до роувъра и на свой ред зачака.

***

Найроби, 1983

Бяха минали десет години от времето, когато Джейсън Монк бе студент в Университета на Вирджиния, и той отдавна бе загубил връзка с много от тогавашните си познати. Но още си спомняше за Норман Стайн. Приятелството им бе странно и наглед необяснимо: здравият, височък футболист от провинцията и слабоватият син на еврейски лекар от Фредериксбърг. Сближи ги чувството им за хумор – живо и безпощадно и у двамата. Ако Монк имаше склонност към езиците, то Стайн бе почти гений в биологията.

Беше завършил с почести една година година преди Монк и веднага бе приет медицина.

Поддържаха връзка по обичайния начин – с картички за Коледа. Две години по-рано, малко преди да го изпратят в Кения, Монк бе срещнал стария си приятел от студентските години в един ресторант във Вашингтон. Прекараха половин час заедно, преди да се появи човекът, с когото Стайн имаше среща. Не успяха да се наприказват, но поне научиха по нещо ново един за друг. На Монк, естествено, му се наложи да лъже, че работи в Държавния департамент.

Стайн бе защитил докторат по тропически болести и току-що бе постъпил в изследователския център на Военна болница "Уолтър Рийд".

В апартамента си в Найроби Джейсън Монк прерови тефтера с телефоните и се обади на стария си приятел. Сънен глас отговори на десетото позвъняване.

– Да?

– Здрасти, Норм. Джейсън Монк се обажда.

Пауза.

– Браво. Къде си?

– В Найроби.

– Браво. Найроби. Ясно. И колко е часът при теб?

Монк му каза. Дванайсет на обяд.

– Е, тук е пет сутринта, дявол да те вземе, а часовникът ми ще звънне в седем. Почти не съм спал заради бебето. Растат му зъби, за Бога. Много ти благодаря, братче.

– Успокой се, Норм. Искам да те питам нещо. Да си чувал за „мелиоидоза“?

Последва пауза. Гласът, който се чу след нея, вече беше на буден човек.

– Защо питаш?

Монк му заплете някаква история. Без руски дипломат. Каза му, че петгодишният син на негов познат е на умиране и човекът бил чул, че Чичо Сам поназнайва нещо за тази болест.

– Дай си телефона – отвърна Стайн. – Трябва да звънна тук-там. Ще ти се обадя по-късно.

В пет следобед телефонът на Монк иззвъня.

– Май открих нещо – каза епидемиологът. – Гледай сега, става дума за абсолютна новост, прототип. Правени са някакви проби, засега добри. Но още нищо не е пращано на Дирекцията. За лицензиране дума да не става. Още не сме приключили с изследванията.

В Щатите всяко ново лекарство, преди да бъде пуснато на пазара, се лицензира от Дирекцията по хранителни и лекарствени препарати. Онова, за което доктор Стайн говореше, бе новооткрит антибиотик от групата на цефалоспорините, който през 1983-а все още нямаше име. В края на 80-те той щеше да се появи по аптеките като "Цефатазидим ". Тогава го наричаха просто CZ-1. Днес с него успешно се лекува мелиоидоза.

– Може да има странични ефекти – продължи Стайн. – Засега не знаем.

– След колко време могат да се проявят тия странични ефекти? – попита Монк.

– Нямам представа.

– Добре, де, ако детето умре след три седмици, какво имаме да губим?

Стайн въздъхна тежко.

– Не знам. Ако ме спипат, здравата ще загазя.

– Кълна ти се че никой няма да разбере. Хайде, Норм, заради всичките мацки, дето ти свалях навремето. Смехът на Стайн сякаш разцепи въздуха по целия път от Чеви Чейс, Мериланд.

– Ако се изпуснеш пред Беки, ще ти откъсна главата – отвърна д-р Стайн и връзката прекъсна.

Четирийсст и осем часа по-късно в посолството пристигна пратка за Монк. Достави я международна куриерска служба. Пакетът съдържаше вакуумиран флакон със сух лед. В кратка и неподписана бележка се обясняваше, че в леда има две ампули. Монк се обади в Съветското посолство и остави съобщение в Търговския отдел за втория секретар Туркин: „Не забравяй, че си ме канил на бира в шест тази вечер.“ Съобщението бе докладвано на полковник Кулиев.

– Кой е тоя Монк? – попита той Туркин

– Американски дипломат. Изглежда разочарован от тяхната политика в Африка. Опитвам се да го разработя като източник.

Кулиев кимна одобрително. Обичаше такива мероприятия. Вписваха се отлично в докладите му до Язенево.

В кафенето на хотела Монк подаде пратката. Туркин се огледа предпазливо да не би да ги следи някой от неговите хора. Пакета можеше да има и пари.

– Какво е това? – попита той.

Монк обясни.

– Може да не помогне, но поне няма да навреди. Това е всичко, с което разполагаме.

Руснакът застана нащрек.

– И какво искаш срещу този.., подарък?

Жестът без съмнение щеше да има съответната цена.

– Наистина ли става дума за детето, ти или само ми разиграваше постановки онази вечер?

– Няма постановка. Не и сега. Все нещо разиграваме, аз, ти и другите като нас. Но този път всичко е истина.

Всъщност американецът вече беше проверил в Обединената болница на Найроби. Д-р Уинстън Мой бе потвърдил фактите. Трагедия, помисли си Монк, но такъв е светът, в който живеем. После стана от масата. Според правилата трябваше да изкопчи нещо от руснака, нещо секретно. Но знаеше, че злощастието на момченцето не е в негова полза. Не и този път. Ако следваше правилата, щеше да се принизи до нивото на уличните джебчии в Бронкс.

– Вземи го, приятел. Дано помогне. Нищо не ми дължиш – каза той и тръгна.

На път към изхода чу глас зад гърба си.

– Господин Монк, разбирате ли руски?

– Малко – кимна.

– Така и предполагах. Значи ще разберете думата „спасибо“.

***

Около два часа тя излезе от „Роузи О'Грейди“ и тръгна към колата си. Роувърът беше с централно заключване. Щом отвори вратата откъм шофьора, другата също се отключи. Беше закопчала колана си, двигателят вече работеше и тя тъкмо се канеше да потегли, когато дясната врата се отвори. Силия се обърна сепната. Срещу нея, наведен в отвора на вратата, стоеше възрастен мъж: овехтял армейски шинел, четири клеясали медала на ревера, набола брада. Той понечи да каже нещо и в устата му пробляснаха три железни зъба. Подхвърли някаква папка в скута ѝ. Тя разбираше руски колкото да повтори впоследствие онова, което ѝ каза.

– Моля, предайте това на господин посланика. За бирата.

Видът му я изплаши. Явно беше луд, може би шизофреник. Хора като него бяха способни на всичко Пребледняла от страх, Силия Стоун натисна педала на газта и излезе на улицата. Вратата сама се затвори от инерцията. Тя метна молбата – или каквото там беше „ на пода до нея и се върна в посолството.

ТРЕТА ГЛАВА

Малко преди обяд на същия онзи шестнайсети юли Игор Комаров позвъни на личния си секретар по интерфона в кабинета си на първия етаж в сградата до булевард „Киселни".

– Успя ли да прочетеш документа, който ти дадох вчера? – попита той.

– Да, разбира се, господин президент. Според мен е изключителен – отвърна Акопов.

Целият персонал на Комаров се обръщаше към него с „господин президент“, имайки предвид президент на изпълнителния комитет на Съюза на патриотичните сили. Но всички до един бяха убедени, че след една година пак щяха да го титулуват така, но по друга причина.

– Благодаря – отвърна Комаров, – тогава ми го върни.

Разговорът приключи. Акопов стана и отиде до сейфа си. Знаеше комбинацията наизуст и веднага започна да върти разграфения диск до необходимите шест пъти. Когато вратата се отвори, той надникна вътре и потърси с поглед черната папка. Не я видя.

Озадачен, той изпразни сейфа лист по лист, папка по папка. Обзе го смътен страх. Недоумението му прерасна в паника. Той се овладя и почна отначало. Нареди документите на пода около него, сортира ги и прегледа всичко страница по страница, лист по лист. От черната папка нямаше и следа. По челото му изби хладна пот. Цяла сутрин си беше гледал спокойно работата, убеден, че предишната вечер е прибрал всички секретни документи на сигурно място. Винаги го правеше. Беше човек с навици.

След сейфа започна да преравя чекмеджетата на бюрото си. Нищо. Огледа на пода, после провери всяко шкафче в стаята. Малко преди един следобед почука на вратата на Игор Комаров, влезе и призна, че не може да намери документа.

Кандидат-президентът го изгледа втренчено в продължение на няколко секунди.

Мъжът в когото половината свят виждаше следващия президент на Русия, беше твърде противоречива личност. Зад маската, която обществеността познаваше, истинската му същност оставаше старателно скрита. Той беше пълна противоположност на предшественика си, низвергнатия Жириновски, когото вече открито наричаше палячо.

Комаров беше среден на ръст, гладко обръснат, със съразмерно телосложение и безупречно подстригана оловно-сива коса. Първото, което човек забелязваше у него, бе педантичността му спрямо личната хигиена и отвращението му от всякакъв физически контакт. За разлика от повечето руски политици, с техните дружески потупвания по гърба, сърдечни прегръдки и пиянски тостове, Комаров настояваше личният му антураж да се държи, облича и говори официално. Той рядко слагаше униформата на Черната гвардия и обикновено ходеше със сив двуреден костюм, риза с колосана яка и вратовръзка.

След години в политиката единици можеха да се похвалят, че са му приближени, и никой не се осмеляваше да твърди, че му е близък. Никита Иванович Акопов беше негов доверен личен секретар от десет години, но отношенията им все още бяха като между господар и робски предан слуга.

За разлика от Елцин, който бе издигнал подчинените си до ранга на тенис-партньори и другари по чашка, Комаров позволяваше само на един човек да се обръща към него на малко име. И този човек бе шефът на охраната му, полковник Анатоли Гришин.

Но като всички преуспяващи политици, Комаров умееше да се преобразява, когато му се наложеше. Пред журналисти, в редките случаи, в които ги удостояваше с присъствието си, той беше сериозен и непристъпен държавник. Сред сподвижниците си се променяше по начин, който винаги будеше искрено възхищение у Акопов. На подиума се появяваше един оратор, един човек от народа, който с безпогрешна точност изразяваше хорските надежди, страхове и желания, споделяше гнева им и подклаждаше слепия им фанатизъм. Единствено и само пред тях той беше сърдечен и земен, непринуден и достъпен.

Зад тези две личности имаше и трета, която плашеше Акопов. Само слуховете за съществуването ѝ бяха достатъчни, за да накарат всички около него – служители, колеги и телохранители – да се отнасят с уважението, което той изискваше.

Никита Акопов на няколко пъти бе виждал демоничния гняв на началника си сподавен, потиснат и победен. За десет години служба този гняв бе излизал извън контрол само два пъти. И тогава човекът, когото той боготвореше и следваше като вярно куче, се бе превърнал пред очите му в безпощаден и неудържим демон.

Започна да хвърля телефони, вази и поставки по разтреперания служител, който се бе провинил, сравни със земята един от висшите офицери на Черната гвардия, крещя думи, каквито Акопов никога не бе чувал, наложи да го възпират, за да не убие виновника с тежката си абаносова линия.

Акопов познаваше симптомите на този гняв. Лицето на Комаров ставаше мъртвешки бледо, тонът му – още по-студен и официален, но на скулите му избиваха две ярки червени петна.

– Да не искаш да кажеш, че си го изгубил, Никита Иванович?

– Ни най-малко, господин президент. Очевидно съм го прибрал някъде.

– Даваш ли си сметка, че това е най-поверителният документ, до който някога си имал достъп? Прочете го, нали? Значи разбираш защо.

– Тъй вярно, господин президент.

– Съществуват едва три екземпляра от него, Никита. Два от тях са в личния ми сейф. Само неколцина от най-приближените ми ще имат честта да го видят. Толкова е поверителен, че дори лично съм го писал на машина. Аз, Игор Комаров, съм печатал собственоръчно, лист по лист, вместо да се доверя на някоя секретарка.

– Не се и съмнявам, господин президент.

– И понеже те смятам.., смятах за един от най-приближените си, ти позволих да го видиш. А сега ми казваш, че си го изгубил.

– Прибрах го, господин президент. Уверявам ви, ще го открия.

Комаров го пронизваше с онзи хипнотизиращ поглед, който превръщаше скептиците в симпатизанти и всяваше ужас у противниците. На бледото му лице аленееха две ярки червени петна.

– Кога го видя за последен път?

– Снощи, господин президент. Останах след работа, за да го прочета на спокойствие. Тръгнах си в осем.

Комаров кимна. Това можеше да се провери в дневника на дежурните.

– Взел си го със себе си. Въпреки заповедите ми, си си позволил да изнесеш папката.

– Не, господин президент, кълна се. Заключих го в сейфа. Никога не бих оставил поверителен документ просто ей така. Нито пък бих се осмелил да го взема със себе си.

– Но сега не е в сейфа, нали?

Акопов понечи да преглътне, но гърлото му беше пресъхнало.

– Колко пъти бърка сейфа, преди да ти се обадя?

– Нито веднъж, господин президент. За първи път го отворих след вашето обаждане.

– Беше ли заключен?

– Да, както винаги.

– Беше ли разбит?

– Не, господин президент.

– Претърси ли стаята?

– От край до край. Просто не мога да проумея.

Комаров се замисли. Зад непроницаемото му лице започна да се промъква паника. След няколко минути той се обади на охраната на приземния етаж и нареди:

– Затворете сградата. Никой да не излиза, никои да не влиза. Свържете се с полковник Гришин. Кажете му да се яви в кабинета ми. Веднага. Където и да се намира каквото и да прави. Искам го тук незабавно.

Той вдигна показалец от интерфона и погледна към пребледнелия и разтреперан Акопов.

– Върни се в кабинета си. Не говори с никого. Не прави нищо. Стой там до второ нареждане.

***

Като интелигентна, неомъжена и напълно еманципирана млада жена, Силия Стоун отдавна бе решила, че има право да се наслаждава на удоволствията на живота когато и с когото си поиска. В момента щенията ѝ бяха насочени към младото, мускулесто тяло на Хюго Грей, който бе пристигнал от Лондон само преди два месеца, половин година след самата нея. Той беше помощник културен аташе, равен по ранг с нея, но две години по-възрастен и също неженен.

И дваната живееха в малки, но удобни апартаменти в жилищната сграда на Британското посолство близо до Кутузовски проспект: квадратна постройка с вътрешен двор, който служеше за паркинг, и бариера на входа охранявана от руски милиционери. Дори и в съвременна Русия всички бяха убедени, че всяко движение на обитателите се регистрира, но поне колите бяха в безопастност.

В ранния следобед Силия се прибра в посолството на Софийски кей и написа доклада си за обяда с руския журналист. Бяха говорили предимно за внезапната смърт на президента Черкасов и за онова, което можеше да се очаква оттук нататък. Тя увери журналиста, че британския народ продължава да следи с дълбок интерес събитията в Русия, и се надяваше той да и е повярвал. Щеше да разбере резултата, когато излезеше статията му.

В пет часа тя се прибра в апартамента си да си вземе душ и да отдъхне. Имаше среща с Хюго Грей в осем, след което възнамеряваше да го заведе в апартамента си и да си спести съня през нощта.

***

В четири следобед полковник Анатоли Гришин вече бе убеден, че липсващият документ не е в сградата. Той влезе в кабинета на Игор Комаров и го уведоми за резултата от претърсването.

За четири години двамата мъже бяха станали зависими един от друг. През 1994-а Гришин бе напуснал Второ главно управление на КГБ с чин полковник. Беше разочарован и обезверен. Според него, след формалното разпадане на комунистическата система през 1991-ва бившият КГБ се бе превърнал в жалка бутафория. Още преди това, през септември 1991-ва, Михаил Горбачов бе раздробил най-голямата разузнавателна централа в света на отделни подразделения, под различно командване.

Външното разузнавателно звено, Първо главно управление, бе останало в старата централа в Язенево отвъд околовръстното шосе, но бе преименувано в Служба за външно разузнаване или СВР.

Подразделението на Гришин, Второ главно управление, което дотогава отговаряше за цялото контраразузнаване, разобличаване на чуждите шпиони и унищожаване в зародиш всяка съпротива срещу властта, бе окастрено, преименувано във Федерална служба за сигурност, ФСС, и лишено от някогашните си правомощия.

Гришин не одобряваше промените. Руският народ се нуждаеше от дисциплина, твърда и понякога сурова дисциплина, която Второ главно осигуряваше. В продължение на три години той привидно подкрепяше реформите с надеждата да стане генерал-майор, но накрая напусна. Година по-късно бе нает за шеф на личната охрана на Игор Комаров, тогава просто един от членовете на политбюрото на бившата Либералдемократическа партия.

Двамата мъже бяха добили известност и власт заедно а бъдещето, което им се очертаваше, беше още по-обещаващо. През годините Гришин бе сформирал отряд от яки, млади и безрезервно предани на Комаров мъже, които отговаряха за непосредствената му охрана. Така наречената Черна гвардия днес наброяваше шест хиляди души под личното командване на полковника.

Зад Гвардията стоеше Младежката бойна лига, юношеското крило на Съюза на патриотичните сили, наброяващо двайсет хиляди младежи, до един закърмени със съответната идеология и фанатично верни на вожда. Гришин командваше и тях.

И последният уличен викач можеше да се обръща свойски към Комаров, но така руските политици се правеха на хора от народа. Иначе в обкръжението си лидерът изискваше строга почтителност от всички; единици бяха онези, на които бе позволено да му говорят на малко име.

– Сигурен ли си, че документът не е в сградата? – попита Комаров.

– Напълно, Игор Викторович. За последните два часа преровихме всичко. Всеки шкаф, всяко чекмедже, всеки сейф. Проверихме прозорците до един, прегледахме двора сантиметър по сантиметър. Няма следи от нахлуване. Експертът от фабриката, произвела сейфа, току-що приключи с огледа. Не е имало взлом. Или е бил отворен от някой, който знае комбинацията, или папката никога не е била вътре. Преровихме и боклука от снощи. Нищо. Кучетата са били пуснати в седем вечерта. След това никой не е влизал в сградата. Нощната смяна е дошла в шест, дневната си е тръгнала десет минути по-късно. Акопов е бил в кабинета си до осем. Повикахме дресьора, който е бил дежурен снощи. Кълне се, че е прибирал кучетата три пъти, за да излязат трима закъснели служители. Последният е бил Акопов. Данните се потвърждават и от дневника на дежурните.

– Тогава? – попита Комаров.

– Грешка или злонамереност. Извиках охраната от снощи. Очаквам ги всеки момент. Те са дежурили в сградата от напускането на Акопов в осем вечерта до застъпването на дневната смяна в шест тази сутрин. После дневните са останали сами до идването на персонала в осем. Два часа. Но и двамата се кълнат, че при първата им инспекция всички врати са били заключени. Всички, които работят на етажа, го потвърдиха, включително и Акопов.

– Твоята теория, Анатоли?

– Или Акопов го е изнесъл – по случайност или умишлено, – или не го е прибрал в сейфа и някой от охраната го е взел. Дежурните имат ключове за всички кабинети.

– Значи Акопов?

– Той е основният заподозрян. Претърсихме апартамента му основно. В негово присъствие. Не открихме нищо. Помислих си, че може да е взел документа със себе си и после да е изгубил куфарчето си. Имахме такъв случаи в Министерството на отбраната. Аз оглавявах разследването. Оказа се, че не става дума за шпионаж, а за престъпно нехайство. Но виновникът все пак бе заточен в лагер. Но куфарчето на Акопов е налице. Разпознаха го трима души.

– Значи го е направил умишлено?

– Възможно е. Но нещо не се връзва. Защо ще идва сутринта на работа и ще чака да го хванат? Имал е дванайсет часа да се покрие. Ще ми се.., да го поразпитам по-обстойно. За да снема подозрението, или да изтръгна самопризнание.

– Действай.

– А после?

Игор Комаров завъртя стола си, обърна се към прозореца и се замисли.

– Аколов беше много добър като личен секретар – каза той накрая. – Но след всичко това се налага да го сменим. Проблемът е, че е чел документа. А съдържанието му е изключително поверително. Ако го понижим в длъжност или го уволним, може да се почувства обиден и току-виж му хрумнало да се възползва от онова, което знае. Би било жалко. Много жалко.

– Разбирам – отвърна полковник Гришин.

В този момент двамата дежурни от предишната нощ пристигнаха и Гришин слезе долу да ги разпита.

До девет вечерта спалните помещения на охраната в базата на Черната гвардия извън града бяха претърсени из основи, но екипът не откри нищо освен обичайните тоалетни принадлежности и порнографски списания.

Двамата дежурни бяха разделени и разпитани поотделно лично от Гришин. И двамата бяха вцепенени от страх и друго едва ли можеше да се очаква. Славата на полковника беше завидна.

По време на разпитите той периодически крещеше ругатни в лицата им, но най-мъчителният момент за двамата нещастници настъпваше, когато полковникът сядаше до тях и шепнешком им обясняваше в пълни подробности какво ги очаква, ако бъдат хванати в лъжа. В осем той вече знаеше всичко, което се бе случило по време на смяната им предишната нощ. Знаеше, че огледите им са били редки и нередовни, че са прекарали по-голяма част от нощта пред телевизора с новините около смъртта на президента. И за първи път разбра за съществуването на чистача.

Бил дошъл в десет. Както обикновено. През подземния тунел. Бил сам. Отворили му и двамата дежурни, защото единият е знаел комбинацията врата, другият за вътрешната, а за средната са необходими и двамата. Дежурните го видели да започва от последния етаж. Както обикновено. Отделили се от телевизора, за да му отключат стаите на втория етаж, където се помещаваха висшите служители. Стояли на вратата, докато почисти кабинета на Комаров, заключили след него и го оставили сам да довърши останалите помещения на етажа. Както обикновено, тоест.., чистачът е бил сам в кабинета на Акопов. И си е тръгнал по-рано от обикновено, в малките часове на нощта.

В девет, смазан и блед като платно, Акопов бе изведен от сградата на централата в собствената му кола, шофирана от офицер от Черната гвардия. Друг гвардеец седеше до него на задната седалка. Колата не тръгна към апартамента на секретаря, а запраши извън града към един от лагерите на Младежката бойна лига.

По това време полковник Гришин вече бе прочел досието на отдел „Кадри“ с личните данни на някой си Зайцев, Леонид, 63-годишен, чистач. Адресът му беше известен, но човекът сигурно вече бе излязъл. Трябваше да се яви на работа в десет.

Не дойде. В полунощ полковник Гришин и трима от Черната гвардия тръгнаха към дома на стареца.

Някъде около този час, доволна и щастлива, Силия Стоун се отпусна до младия си любовник и запали цигара. Рядко пушеше, но тава бе един от моментите, в които никога не отказваше цигара. Легнал по гръб до нея, Хюго Грей продължаваше да диша тежко и учестено. Бе млад и силен, редовно се поддържаше със скуош и плуване, но последните два часа бяха изсмукали цялата му енергия.

За пореден път се питаше защо Господ е предопределил апетитите на една жадна за любов жена винаги да надхвърлят способностите на мъжа. Не беше честно.

В тъмнината Силия Стоун смука от цигарата, пое жадно никотина, сгуши се в любовника си и прокара пръсти по тъмните къдрици на гърдите му.

– Много ми е чудно как са те назначили за културен аташе – заяде го тя. – Та ти не можеш да различиш Тургенев от Лермонтов.

– И не е необходимо – измърмори той. – Работата ми е да разказвам на руснаците за нашата култура –Шекспир, Бронте и прочие.

– Затова ли все те викат на оперативки с резидента?

Грей рязко се надигна от възглавницата, сграбчи я за ръката и просъска в ухото ѝ:

– Млъкни, Силия. Може да ни подслушват.

Тя въздъхна с досада и стана да направи кафе. Не можеше да разбере какво толкова се връзва Грей. Работата му в посолството и без това беше публична тайна.

Иначе бе напълно права, разбира се. Хюго Грей бе третият и най-млад член на московската резидентура на СИС, Тайната разузнавателна служба на Великобритания. Навремето, в разгара на Студената война, разузнавачите бяха много повече. Но времената се менят, бюджетите намаляват, пък и в сегашното си положение Русия далеч не беше такава заплаха.

Освен това, деветдесет процента от нещата, които някога бяха секретни, сега бяха на разположение на всички или пък не представляваха интерес. Бившият КГБ даже имаше пресаташе, а в посолството на САЩ, на другия край на града, служителите на ЦРУ бяха сведени до един файтон хора.

Но Хюго Грей беше млад и напорист и все още вярваше, че дипломатическите апартаменти се подслушват. Беше убеден, че макар комунизмът да си е отишъл, руската параноя цъфти и процъфтява. Беше прав, но онези от ФСС отдавна бяха разбрали с какво се занимава и им беше все тая.

***

Шосето с абсурдно име "На ентусиастите" бе може би най-порутената и занемарена улица в цяла Москва. В разцвета на комунизма около него не построен квартал, над които се събираше целият дим на близкия химически завод, чийто филтри приличаха на волейболна мрежа. Единствената проява на ентусиазъм сред обитателите му принадлежеше на онези, които бяха събрали куража да го напуснат.

Според досието му, Леонид Зайцев живееше с дъщеря си, зет си, шофьор на камион, и внучето в апартамент близо до шосето.

В дванайсет и половина в топлата лятна нощ лъскавата черна чайка, чийто шофьор бе подал глава от прозореца да чете зацапаните табели по улиците, спря пред входа на блока.

Фамилията на зетя беше различна, разбира се, и късните посетители трябваше да събудят един сърдит съсед от партерния етаж, за да се уверят, че семейството живее на четвъртия. Нямаше асансьор. Четиримата мъже изтрополиха по стъпалата и почукаха на олющената врата.

Жената, която им отвори сънена и стресната, сигурно беше около трийсетгодишна, но изглеждаше поне с десет години по-стара. Гришин беше учтив, но настоятелен. Хората му нахлуха вътре и се пръснаха да огледат жилището. Нямаше много за гледане: апартаментът беше съвсем малък. Две стаи, миниатюрна баня и кухненски бокс, отделен със завеса.

Жената спеше в една от стаите заедно с шестгодишното си дете, чийто хленч прерасна в рев, когато двама от хората на Гришин обърнаха двойното легло, за да видят дали не се крие някой отдолу. Разнебитеният гардероб също беше отворен и претърсен.

В другата стая дъщерята на Зайцев безпомощно посочи кушетката до стената, където спи баща ѝ, и обясни, че мъжът ѝ преди два дни е заминал за Минск. После явно заразена от детето, захлипа отчаяно и се закле, че баща ѝ не се е връщал от снощи. Била притеснена, но не се обадила в милицията. Решила, че е заспал на някоя пейка в парка.

За по-малко от десет минути хората на Гришин условиха, че в апартамента няма други хора, а полковникът се увери, че жената е прекадено уплашена и невежа, за да лъже. На трийсетата минута четиримата си тръгнаха.

Гришин нареди на шофьора да кара към лагера на шейсетина километра извън града, където бяха задържали Акопов. През остатъка от нощта полковникът лично разпита злочестия секретар. Малко преди зазоряване клетникът през сълзи призна, че сигурно е оставил съдбовния документ на бюрото си. Хлипаше, че никога не му се е случвало подобно нещо, че не може да проумее как е могъл да забрави да го заключи. Молеше за прошка. Гришин кимна и го потупа по рамото.

После излезе навън и извика един от заместниците си.

– Денят се очертава горещ. Нашият приятел вътре е отчаян. Мисля, че малко плуване призори ще му се отрази добре.

После се качи на колата и се върна в града. Ако документът е останал на бюрото на Акопов, мислеше си по пътя, значи или е изхвърлен погрешка, или пък чистачът го е взел. Първото беше невъзможно. Отпадъците от партийната централа се събираха няколко дни, след което се изгаряха под стриктен надзор. Книжата от предишния ден бяха прегледани лист по лист. Без резултат. Значи, оставаше чистачът. Но защо един полуграмотен старец би посегнал на такъв документ? И за какво би могъл да му послужи той? Гришин нямаше ни най-малка представа. Единственият, който можеше да му отговори, бе самият старец. А той определено щеше да отговаря.

Още на зазоряване две хиляди души от гвардията му, в цивилни дрехи, вече бяха плъзнали по улиците на Москва, да търсят възрастен мъж с протрит шинел. Полковникът не разполагаше със снимка, но описанието бе съвсем подробно, чак до трите метални зъба.

Задачата не бе лесна, дори за две хиляди следотърсачи. Скитниците, които се тълпяха в страничните улички и парковете на Москва, бяха десет пъти повече: на всевъзможни възрасти, с всякакъв ръст, всички до един в протрити и прокъсани дрехи. Ако Зайцев наистина бе някъде там, всеки трябваше да бъде проверен. Един от тях щеше да има три метални зъба в устата и черна папка в пазвата. Гришин искаше него. Незабавно. В зората на горещия ден неговите озадачени, но покорни гвардейци обуха цивилните панталони, облякоха летните ризи и се пръснаха из града.

***

Лангли, Декември 1983

Джейсън Монк стана от бюрото си, протегна се и реши да слезе до кафенето. Беше се върнал от Найроби преди месец и бе подочул, че оценките за работата му са добри, даже в някои случаи и отлични. Повишението му беше в кърпа вързано. Макар и доволен, шефът на Африканския отдел вече съжаляваше, че ще го изгуби.

С пристигането си Монк разбра, че е записан на курс по испански език, който щеше да започне веднага след Коледната ваканция. Освен че щеше да стане третият му чужд език, испанският щеше да му отвори врати към Латиноамериканския отдел.

Южна Америка беше необятна територия, с огромно значение не само защото Доктрината Мънро[6] я бе определила като „задния двор“ на Щатите, но и поради факта, че тя бе една от основните цели, в които Съветският блок си бе набелязал да предизвиква бунтове, метежи и комунистически революции. По тази причина операциите на КГБ на юг от Рио Гранде бяха неизброими, а ЦРУ си бе поставило за цел да ги провали. Що се отнася до Монк, за неговите трийсет и три години Южна Америка бе обещаващ скок в кариерата.

Тъкмо си разбъркваше кафето, когато до масата му застана някой.

– Страхотен тен.

Монк вдигна глава и веднага разпозна мъжа, който усмихваше насреща му. Понечи да се изправи, но онзи му направи жест да остане на мястото си: аристократът проявяваше великодушие към селяка.

Монк се изненада. Знаеше, че събеседникът му е една от ключовите фигури в управление „Операции“ – някой му го беше показал в коридора. Срещу него стоеше новоназначеният шеф на контраразузнавателното звено на Съветския отдел.

Монк остана поразен от безличния му вид. Беше висок приблизително колкото него, малко под метър и осемдесет, и макар че бе само с девет години по-възрастен, изглеждаше направо съсипан. Правата му коса се спускаше на клечки зад челото, над тънките му бледи устни тъмнееха плътни мустаци, късогледите му очи се цъклеха изпод гъсти вежди.

– Три години в Кения – отвърна Монк, за да обясни тена си.

– А сега обратно във ветровития Вашингтон, а? –каза мъжът.

Монк усети неприязън. В погледа на събеседника му имаше насмешка. Сякаш му казваше: аз съм по-умен от теб, представа си нямаш колко съм умен.

– Да, сър – отвърна Монк.

Мъжът му подаде пожълтяла от никотин длан.

Монк забеляза плетеницата от капиляри в основата на носа му – белег, който често издаваше любителите на чашката. Стисна ръката му и засия в усмивка, която машинописките в отдела наричаха помежду си „секвоя специал"[7].

– Вие трябва да сте?.. – каза мъжът.

– Монк. Джейсън Монк.

– Приятно ми е да се запознаем, Джейсън. Аз съм Олдрич Еймс.

***

Ако колата на Хюго Грей не бе отказала да запали в онази сутрин, много от хората, които впоследствие умряха, щяха да останат живи, а светът щеше да тръгне в друга посока. Но акумулаторите се подчиняват на свои си правила и след неколкократни опити да произведе искра Грей заряза колата си и хукна да догони червения роувър, който тъкмо потегляше към бариерата.

Обикновено посолството не работеше в събота, още по-малко в гореща лятна събота, когато служителите можеха да излязат на приятен уикенд сред природата, но неочакваната смърт на президента им бе създала допълнително работа и се налагаше да наваксват и през почивните дни.

Грей седна отпред до Силия Стоун и колата пое по Кутузовски проспект, покрай хотел „Украйна“ и надолу към Кремъл. На един от завоите нещо се удари в краката му. Той се наведе и го взе.

– Материалът ти за „Известия“? – попита той. Силия погледна за миг и веднага разпозна папката.

– О, Боже, мислех още вчера да я изхвърля. Някакъв откачен старец я метна в колата ми. Едва не ми изкара акъла.

– Поредната молба. Не им ли омръзна вече? И сигурно пак за виза. – Той отгърна черната корица и погледна заглавната страница. – А, не, този път е нещо политическо.

– Супер! Казвам се господин Откачалка, а това е моят план за спасяването на света. Дайте го на посланика.

– Така ли ти каза? Дайте го на посланика?

– Да, и благодаря за бирата.

– Каква бира?

– Откъде да знам? Беше превъртял.

Грей прочете първата страница и прелисти по-нататък. Умълча се.

– Това наистина е политически документ – каза той накрая. – Някакъв манифест.

– Ако го искаш, твой е – отвърна Силия и зави към Каменния мост.

Хюго Грей смяташе да прегледа набързо странния подарък и да го хвърли в кошчето, но в кабинета си почете първите десетина страници и поиска среща с резидента – опърничав шотландец с хаплив език.

Кабинетът на шефа се проверяваше ежедневно за подслушватели, но секретните разговори винаги се водеха в „балона“. Тази причудлива конструкция представлява конферентна кабина, окачена на стоманени греди така, че когато се затворят вратите, наоколо се образува нещо като въздушна възглавница. При редовно „прочистване“ отвън и отвътре „балонът“ става практически недостъпен за микрофоните на чуждото разузнаване. Грей обаче не посмя да предложи на шефа си да се оттеглят там.

– Слушам те, момко – посрещна го шотландецът.

– Виж, Джок, не знам дали не ти губя времето. Може и така да се окаже, тъй че извинявай. Но вчера се е случило нещо необичайно. Някакъв старец подхвърлил тая папка в колата на Силия Стоун. Нали я знаеш? Помощник– пресаташето. Едва ли е нещо съществено, но...

Грей млъкна. Шотландецът го изгледа над очилата си и спокойно попита:

– Хвърлил я в колата ѝ?

– Да, просто отворил вратата, метнал папката вътре, казал ѝ да я предаде на посланика и си заминал.

Шефът на британската резидентура в Москва сложи длан върху черната корица, на която личеше отпечатък от обувката на Грей

– Как е изглеждал човекът? – попита той.

– Стар, дрипав, брадясал. Приличал на скитник. Изкарал и е ангелите.

– Какво има вътре? Някаква петиция?

– И тя така си е помислила. Даже смятала да я изхвърли, но сутринта ме докара до посолството и по пътя прочетох няколко страници. Изглежда е някакъв политически документ. На заглавната страница стои печатът на Съюза на патриотичните сили. Стилът прилича на този на Игор Комаров.

– Нашият бъдещ президент? Странно. Добре, момко, остави ми го да го прегледам.

– Благодаря ти, Джок – отвърна Грей и стана да си върви.

Британските разузнавателни служби насърчават общуването на малки имена, дори между началници и подчинени. Смята се, че това създава приятелската атмосфера, така необходима за съзаклятническия дух, който цари навсякъде в този необикновен занаят. Само към най-висшия в йерархията всички се обръщаха с „господин директор“ или със „сър“.

Грей вече беше на вратата, когато началникът му го спря:

– И още нещо, млади момко. Апартаментите от времето на комунизма са строени пестеливо и стените са тънки. Третият секретар от търговското дойде със сенки под очите тази сутрин. Добре, че жена му е в Англия. Та ще те помоля следващия път да бъдете малко по-тихи с прелестната госпожица Стоун.

Хюго Грей стана червен като стените на Кремъл и излезе. Шефът му погледна черната папка и я остави настрани. Предстоеше му тежък ден пък и посланикът го викаше в единайсет. А Негово превъзходителство беше зает човек и едва ли щеше да му е приятно да го занимават с хартийки, подхвърлени в колите на подчинените му от случайни скитници.

Едва късно вечерта опитният разузнавач щеше да прочете документа, станал в последствие известен като Черния манифест.

***

Мадрид, Август 1984

Преди да се премести на нов адрес през ноември 1986-а, Индийското посолство в Мадрид се помещаваше в пищна сграда от началото на века на улица „Веласкес" 93. В Деня на независимостта през лятото на 1984-a индийският посланик даваше обичайния си прием за дипломати и членове на испанското правителство. Празненството, както винаги, бе на 15 август.

Заради жегата, която мъчеше Мадрид по това време на годината, и поради факта, че през август правителството, парламентът и дипломатическият корпус бяха във ваканция, много от големците се намираха извън столицата и на приема обикновено идваха по-нискостоящи техни представители.

Посланикът искрено съжаляваше за това, но индийците едва ли бяха в състояние да променят историята си, та Денят на независимостта им да се падне по друго време.

Американското посолство бе представено на приема от временно управляващия, придружен от втория секретар по търговските въпроси, някой си Джейсън Монк. Резидентът на ЦРУ в посолството също беше в отпуска и Монк, като втори по ранг, го заместваше.

Годината се бе оказала много успешна за Монк. Беше завършил курса по испански с отличие и се изкачи с едно стъпало в Правителствения регистър – щатната таблица на цивилните служители на федералното правителство. За обикновения човек това едва ли значеше нещо, но в ЦРУ подобно повишение гарантираше не само по-висока заплата, но и ранг, престиж и напредък в кариерата. Като допълнение към това, след една рокада по върховете шефът на ЦРУ Уилям Кейси бе назначил нов заместник-директор (операции) на мястото на Джон Стайн. Той отговаряше за цялото външно разузнаване и всички бяха на негово подчинение. Новият замесник-директор бе Кери Джордан, човекът, който пръв бе насочил Монк към занаята.

След курса по испански Монк в крайна сметка не бе назначен в отдела за Латинска Америка, а този за Западна Европа., където единствената страна, в която се говореше испански, бе самата Испания. Не че там беше лошо, напротив. За един неженен тридесет и четири годишен офицер от ЦРУ бляскавата испанска столица бе далеч по-предпочитана от Тегусигалпа[8].

Заради добрите връзки между САЩ и техния испански съюзник, работата на ЦРУ бе не да шпионира Испания, а да оказва съдействие на испанското контраразузнаване и да държи под око многобройната съветска и източноевропейска общност, която бъкаше от вражески агенти. За по-малко от два месеца Монк бе успял да установи някои полезни контакти с местното разузнаване, чийто висши офицери служеха още от времето на Франко и хич не си падаха по комунистите. Те го харесаха и понеже им бе трудно да произнасят името му, което на испански звучеше като "Хесон", измислиха му прякора Ел Рубио, Русокосия. Монк умееше да печели симпатиите на хората.

Приемът в Индийското посолство по нищо не се различаваше от останалите: гостите кръжаха на групички из залата, отпиваха от безплатното шампанско, което за секунди ставаше на чай в ръцете им, и лицемерно си разменяха учтиви, но безсмислени реплики. Монк вече беше преценил, че е изпълнил дълга си към чичо Сам, и тъкмо се канеше да си тръгне, когато забеляза познато лице.

Проправи си път през тълпата, застана зад мъжа и го изчака да довърши разговора си с някаква дама в сари. После заговори на руски:

– Е, приятелю, какво стана със сина ти?

Николай Туркин се сепна, обърна се и на лицето му се появи усмивка.

– Благодаря, оправи се. Расте и хубавее.

– Радвам се – отвърна Монк. – Както виждам, и кариерата ти е оцеляла.

Туркин кимна. Приемането на подаръци от врага беше сериозно престъпление и ако работата се бе разчула, той никога нямаше да напусне границите на Съветския съюз. Обстоятелствата го бяха принудили да се остави на благоволението на професор Глазунов. Но възрастният лекар също имаше син, пък и бе на мнението, че страната му трябва да се възползва от световните открития, поне в областта на медицината. Затова реши да не докладва за прегрешението на младия офицер и скромно прие поздравленията на колегите си за удивителното изцеление на пациента.

– Слава Богу, размина ми се. Но бях на косъм – отвърна Туркин.

– Дай да вечеряме заедно някой път – предложи Монк. Руснакът се смути. – Без разработки, обещавам – допълни той и театрално вдигна ръце над главата си.

Туркин се отпусна. И двамата знаеха с какво се занимава другият. С такъв перфектен руски Монк не можеше да е просто секретар в Търговския отдел на Американското посолство. Туркин пък нямаше начин да не е човек на КГБ, най-вероятно от контраразузнаването. Иначе едва ли щеше да има такава свобода да контактува с американци.

С думата „разработки“ работата ставаше съвсем ясна, а и фактът, че американецът я изрече на шега, означаваше, че той предлага кратко примирие в разгара на Студената война. Никой нямаше да се опитва да вербува другия за каузата си.

След три вечери двамата мъже пристигнаха поотделно на една малка уличка в старата част на Мадрид, наречена „Лос Кучилерос“, Улицата на точиларите. Някъде по средата на този тесен коридор пасаж има тежка дървена врата, която води надолу към просторно подземие, приютявало навремето стара средновековна изба. Превърнато в ресторант, то от години предлагаше традиционна испанска кухня под името "Собринос де Ботин". Арките на ниския таван образуваха сепарета, където Монк и гостът му можеха спокойно да се усамотят.

Храната беше отлична. Монк поръча червено "Маркес де Рискал" и двамата подхванаха приятелски разговор, като от благоприличие избягваха професионалните теми. Говореха си за съпруги и деца. Туркин сподели, че малкия Юрий вече ходи на училище, но е заминал при баба си за ваканцията. Виното се лееше, дойде и втора бутилка.

Монк не познаваше госта си добре и не можа да разбере, че зад приветливото лице на Туркин тлее сподавен гняв, не към американците, а към системата, която едва не уби единствения му син. Втората бутилка вече привършваше, когато руснакът ни в клин, ни в ръкав попита:

– Ти доволен ли си от ЦРУ?

„Тоя работи ли ме?, помисли си Монк. Да не би да се опитва да ме вербува глупакът?“

– Да – отвърна той небрежно и доля вино в чашите, без да поглежда Туркин.

– Ако срещнеш някакъв проблем, твоите помагат ли ти?

Американецът не отмести поглед от бутилката в ръката си.

– Естествено. Винаги ще ми се притекат на помощ, ако се наложи. Такива са ни правилата.

– Сигурно е приятно да работиш за хора, които живеят свободно. – каза Туркин.

Монк най-после остави бутилката и го погледна в очите. Беше обещал да не го разработва, но руснакът сам си го търсеше.

– Така е. Чуй ме, приятелю, системата, за която ти работиш, ще се промени. И то съвсем скоро. Ние можем да ускорим тази промяна. Юрий ще порасне като свободен човек.

Андропов бе починал, въпреки лекарствата от Лондон. На мястото му бе дошла друга развалина: Константин Черненко, който трябваше да бъде държан под мишниците, за да стои прав. Но в Кремъл вече се усещаше нов полъх, спрягаше се името на един доста по-млад мъж, Михаил Горбачов.

Докато стигнат до кафето, Туркин вече беше вербуван. Оттук нататък той щеше да остане на мястото си в сърцето на КГБ, но щеше да работи за ЦРУ.

Монк извади късмет: шефът му беше в отпуска и вместо да предаде случая Туркин на други, Монк лично изпрати кодираната телеграма в Лангли с подробности около вербуването на руския офицер.

Отначало съобщението бе прието със скептицизъм. Майор от руското контраразузнаване, работещ в самото сърце на КГБ, бе доста тлъста плячка. До края на лятото в поредица от тайни срещи из Мадрид Монк щателно проучи руския си връстник.

Роден в Омск, Западен Сибир, през 1951-ва, Туркин, син на инженер от военната индустрия, не бе успял да влезе в университета на осемнайсет и бе постъпил в армията. Зачислили го към Гранични войски, от край време контролирани от КГБ. Там бил забелязан, изпратили го в Контраразузнавателния факултет на Висшата школа „Дзержински", където научил английски. Показал качества и заедно с още няколко души бил прехвърлен в престижния Институт „Андропов“, Центъра за подготовка на разузнавачи на КГБ.

Подобно на Монк на другия край на света, Туркин се оказал отличен ученик. Студентите без чужд език и опит в КГБ минавали дву– и тригодишен курс на обучение. Туркин изкарал и двата за една година. С отличната си диплома той бил назначен в отдел К на Първо главно управление – контраразузнавателното звено на външното разузнаване. Начело на отдела по онова време бил най-младият генерал от КГБ Олег Калугин.

През 1978-а, на двайсет и седем годишна възраст Туркин се оженил. Същата година му се родил и син, Юрий. През 1982-ра получил първото си назначение в чужбина: Найроби. Основната му задача била да се опита да проникне в щаба на ЦРУ в Кения и да вербува агенти. Мандатът му приключил преждевременно поради заболяването на сина му.

Туркин предаде първата "пратка" за ЦРУ през октомври. С оглед на сигурността, Монк лично занесе пакета в Лангли. Информацията се оказа безценна. Туркин разби почти всички операции на КГБ в Испания. За да предпазят източника си, американците започнаха да спускат сведенията на испанците парче по парче, като се стараеха всяко разобличаване на местните агенти на Москва да изглежда случайно или пък да се отдава на добрата работа на испанското контраразузнаване. При всеки инцидент до КГБ стигаха сведения (чрез Туркин), че съответният агент е допуснал глупава грешка и сам се е набутал в капана. Москва не заподозря нищо, но операциите ѝ в Испания бяха провалени.

За трите си години в Мадрид Туркин се издигна до заместник-резидент, което му осигуряваше практически неограничен достъп до всякаква информация. През 1987-а той се върна в Москва и след една година стана шеф на целия Отдел К в огромния апарат на КГБ в Източна Германия. Заемаше този пост чак до окончателното оттегляне на съветските войски от Германия след падането на Берлинската стена, краха на комунизма и обединяването на двете Германии през 1990-а. През цялото това време, въпреки че изпрати стотици сведения и секретни документи чрез тайници и обяви във вестниците, той настояваше да контактува само с един човек, неговия приятел отвъд Завесата Джейсън Монк. Изискването му противоречеше на общоприетата практика – за шест години работа повечето шпиони на няколко пъти сменят свръзките си, – но Туркин държеше на него и онези в Лангли просто трябваше да се примирят.

***

С пристигането си в Лангли през есента на 1984-а Монк бе повикан в кабинета на Кери Джордан.

– Видях пратката – каза новият заместник-директор. – Добра е. Имахме опасения, че играе двойна игра, но агентите, които разкри в Испания, са наистина първа класа. Твоят човек е чист. Поздравявам те.

Монк кимна c благодарност.

– Само едно нещо ме притеснява – каза Джордан. – Не забравяй, че не съм вчерашен в тая игра. Докладът ти вербуването звучи правдоподобно, но има и друго, нали? Защо всъщност ти се предложи така направо?

Монк разказа на шефа си онова, което беше спестил в доклада: болестта на сина в Найроби и лекарството от „Уолтър Рийд“.

– Заслужаваш да ти откъсна главата – каза накрая Джордан.

После стана от бюрото си и отиде до прозореца. Гората по поречието на Потомак искреше златиста и червена, листата всеки момент щяха да започнат да капят.

– Господи! – възкликна той след малко. – Не познавам човек в ЦРУ, който не би поискал нещо срещу тия лекарства. Можеше никога да не го срещнеш повече. Това в Мадрид си е чиста случайност. Знаеш ли какво е казвал Наполеон за генералите?

– Не, сър.

– „Не ми пука дали са добри, стига да са късметлии.“ Ти си особняк, но определено имаш късмет. Нали знаеш, че трябва да прехвърлим твоя човек към отдел СИ?

На върха на ЦРУ стоеше Директорът. Под него бяха двете главни управления – "Разузнаване“ и „Операции". Първото ръководено от заместник-директора (разузнаване), имаше за задача да преработва и анализира огромното количество сурова информация, която постъпваше в ЦРУ, и да я оформя в разузнавателни сводки, които се изпращаха в Белия дом, Съвета за национална сигурност, Държавния департамент, Пентагона и на други места.

Набирането на информация се извършваше от управление "Операции", ръководено от заместник-директора (операции). То беше разделено на отдели по географски принцип – Латиноамерикански, Близкоизточен, Югоизточна Азия и т.н. През четирийсетте години Студена война, от 1950-а до падането на комунизма през 1990-а, ключовият отдел бе Съветски съюз/Източна Европа, известен като отдел СИ.

От другите отдели често негодуваха, че дори да разработят и вербуват ценна съветска „придобивка" в Богота или пък в Джакарта, тя неизменно минаваше под контрола на отдел СИ, който поемаше ръководството оттам насетне. Логиката бе, че вербуваният в крайна сметка един ден щеше да бъде прехвърлен от Богота или Джакарта обратно в СССР.

Понеже Съветският съюз бе основният враг, отдел СИ бе станал най-престижният в управлението. Всеки гледаше да постъпи там, но места нямаше. Въпреки че бе завършил с руски език и бе прекарал години, прелиствайки съветски публикации в архива, Монк изкара един мандат в Африканския отдел, а после го назначиха в Западноевропейския.

– Да, сър, знам – отвърна той.

– Искаш ли да отидеш с него?

Монк едва не подскочи от радост.

– Разбира се, сър. С удоволствие.

– Добре, ти го откри, ти го вербува, ти се оправяй с него.

До края на седмицата Монк бе прехвърлен в отдел СИ. Основната му задача бе да ръководи майор Николай Илич Туркин от КГБ. Мандатът му в Мадрид приключи, но той често пътуваше до там за тайни срещи с Туркин по горите на Сиера де Гуадарама, където двамата можеха да си говорят за хиляди неща, докато в Съветския съюз на власт идваше Горбачов и гласността и перестройката започваха да охлабват правилата? Монк беше доволен, защото освен като на „придобивка, той гледаше на Туркин като на приятел.

Още през 1984-а ЦРУ бе започнало да се превръща, а според някои вече се бе превърнало, в тежка и скрибуцаща бюрократична машина, в която набирането на архиви заплашваше да измести истинското разузнаване. Монк ненавиждаше бюрокрацията и мразеше документите: беше убеден, че написаното винаги може да бъде откраднато или прекопирано. В най-секретния архив на отдел СИ имаше 301 досиета с подробности за всеки съветски агент на Чичо Сам. През онази есен Монк „забрави“ да впише в този най-секретен архив данните на майор Туркин с кодово име Лисандър.

***

Вечерта на седемнайсети юли Джок Макдоналд, резиденент на СИС в Москва, бе канен на вечеря, която не можеше да избегне. След нея се върна за кратко в кабинета си да остави бележките, които си бе водил по време на вечерята (никога не носеше документи у дома, не се знаеше кога ще го оберат), и погледът му попадна на черната папка. Той я отвори разсеяно и зачете. Текстът беше на руски, разбира се, но той владееше езика.

В крайна сметка изобщо не се прибра вкъщи тази нощ. Малко след дванайсет се обади на жена си да и обясни ситуацията и отново седна над документа. В папката имаше около четирийсет страници текст, разделен в двайсет подточки.

Той прегледа пасажите, третиращи повторното въвеждане на еднопартийна система и възстановяването на трудовите лагери за дисиденти и други съмнителни субекти. Прочете страниците, описващи окончателното разрешаване на проблема с еврейската общност, с чеченците и всички останали етнически малцинства. Проучи текста, касаещ пакт за ненападение с Полша, който да гарантира сигурността на западната граница, и повторното завземане на Беларус, Балтийските държави и южните републики на бившия Съветски съюз – Украйна, Грузия, Армения и Молдова. Спря се на раздела за възобновяването на ядрения арсенал и поставянето на враговете по границата под прицел. Прочете внимателно абзаца разкриващ съдбата на Руската православна църква и всички останали религиозни общности.

Според манифеста, опозорената и унижена армия, свряла се покорно в казармите, ще бъде превъоръжена и преекипирана, но не за отбрана, а като сила за нови завоевания. Населението на завзетите територии ще бъде заставено да работи, за да осигури прехраната на руските господари. Контролът ще се осъществява от етническите руснаци по места, под егидата на върховен губернатор от Москва. Дисциплината на нацията ще се осигурява от Черната гвардия, чиято численост ще нарасне до двеста хиляди души. Те ще се заемат и с вътрешните врагове – либерали, журналисти, свещеници, хомосексуалисти, евреи.

Освен всичко това, документът даваше и отговор на един въпрос, който отдавна занимаваше Макдоналд и други дипломати: откъде идват нескончаемите средства за кампанията на Съюза на патриотичните сили.

Непосредствено след 1990-а в подземния свят на Русия вилнееха множество банди, които водеха безпощадни гангстерски войни помежду си и оставяха своя дан трупове по улиците. През 1995-а започна процес на преразпределение на силите и до 1999-а цяла Русия, от западната граница до Урал, бе разделена между четири големи престъпни групировки, най-влиятелната от които бе тази на Долгоруки със седалище в Москва. Ако сведенията в документа бяха верни, именно тя финансираше Съюза на патриотичните сили, за да си подсигури след време елиминирането на останалите групировки и да вземе цялата власт в свои ръце.

Беше пет сутринта, когато след петото препрочитане Джок Макдоналд най-после затвори Черния манифест. Облегна се на стола си и впери поглед в тавана. Отдавна беше отказал цигарите, но в този момент повече от всичко му се искаше да запали.

Накрая стана, заключи документа в сейфа и излезе от посолството. На улицата обгърнат от здрача на ранното утро, той се загледа отвъд реката към стените на Кремъл, под чиято сянка четирийсет и осем часа по-рано един старец в протрит шинел бе чакал, вперил поглед в посолството.

Шпионите обикновено не изглеждат вярващи, но външният вид и професията понякога лъжат. В сърцето на Шотландия по стара традиция благородниците са ревностни католици. Не други, а именно шотландските графове и барони се вдигат през 1745-а с хората си под знамената на принца католик Чарлс Едуард Стюарт за да бъдат сразени година по-късно край Кълодън[9] от хановерианеца[10] протестант Уилям Огъстъс, херцог на Къмбърланд и син на Джордж II.

Шефът на британската резидентура в Москва бе наследник на тази традиция. Баща му принадлежеше към рода на Макдоналд Фасифернски, но майка му бе издънка на фамилията на Фрейзър Лъватски и го беше възпитала в своята вяра. Той тръгна по поречието до следващия, Болшой мост, прекоси го, мина покрай храма "Василий Блажени“ и продължи към Новия площад. Градът вече се събуждаше. Пред кухните за бедни вече се оформяха първите опашки. Една от тях се виеше току до сградата на бившия Централен комитет на КПСС.

Много чужди благотворителни организации отпускаха помощи за Русия, на по-официално равнище ООН също даваше своя дан, щедри дарения идваха и от Запада, както навремето за румънските сиропиталища и босненските бежанци. Но мисията бе непосилна: от провинцията непрекъснато прииждаха нови и нови клетници. Милицията непрекъснато ги товареше обратно на влаковете, но те отново идваха – същите или други като тях.

Стояха в утринния сумрак, стари и млади, дрипави и занемарени, жени с пеленачета на ръце, руски селяни, непроменени от времето на Потьомкин, все така бездушни и търпеливи като овце. В края на юли времето бе достатъчно топло, за да оцелеят всички. Но когато дойдеше зимата, безпощадната и мразовита руска зима... Миналата година много бяха измрели. Какво ли ги чакаше през тази... Джок Макдоналд поклати мислено глава и продължи нататък.

Пътят му минаваше покрай площад "Любянка", бившия .Дзержински“. Тук десетилетия наред бе стоял паметникът на Железния Феликс, основателя на лениновата машина на терора, ЧК. В дъното на площада се издига огромна сиво-жълта сграда, известна просто като Москва-център: главната квартира на КГБ. Зад нея се намира небезизвестният затвор „Лубянка" , свидетел на безброй изтръгнати признания и зверски екзекуции. От него тръгват две улици, „Голяма Лубянка“ и „Малка Лубянка“. Джок Макдоналд избра втората. Нагоре по нея се намираше църквата „Свети Луис“, където членове на дипломатическия корпус и малцината руснаци, изповядващи католицизма, идваха да се помолят.

На двеста метра оттам, зад сградата на КГБ неколцина бездомници спяха под широкия портал на многоетажния магазин за играчки „Детски свят“.

Двама мъжаги с джинси и черни кожени якета спряха пред портала и започнаха да побутват спящите. Един от тях се бе сгушил в стар армейски шинел, на чиито ревер проблясваха шепа потъмнели от мръсотията медали. Мъжете се спогледаха и сграбчиха сънения клетник за раменете .

– Ти ли си Зайцев? – просъска единиият.

Старецът кимна. Другият извади портативен телефон от вътрешния си джоб и се обади на някого. След по-малко от пет минути един Москвич зави зад ъгъла и спря пред магазина. Мъжагите хванаха бездомника под мишниците, метнаха го на задната седалка и седнаха от двете му страни. Преди да влезе в колата, старецът понечи да каже нещо и в устата му лъснаха металните зъби.

Москвичът профуча през площада, зави покрай сградата, която на времето, преди да бъде превърната в зандан, бе приютявала Всерусийската застрахователна компания, и запраши нагоре по „Малка Лубянка“, където умислено крачеше един британски дипломат.

Макдонадд похлопа на вратата на църквата, вдигна сънения свещеник да му отвори, влезе, прекоси разстоянието до олтара и коленичи под статуята на разпнатия Христос. После вдигна очи нагоре и започна да се моли.

Молитвите на един мъж са нещо твърде лично, но онова, което прошепна дипломатът под погледа на Божия син, бе:

– Господи, моля те, нека се окаже лъжа. Иначе черно и голямо зло тегне над всички ни.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Нито един от служителите на посолството още не беше дошъл на работа, когато Джок Макдоналд се върна в кабинета си. Не бе мигнал нито за минута, но едва ли някой щеше да забележи. Като човек, който държи на външния си вид, той се бе измил и обръснал в банята на приземния етаж и бе облякъл чистата риза, която винаги държеше в бюрото си.

Заместникът му, Брус „Грейси“ Фийлдс бе събуден в апартамента си и помолен да се яви в посолството в девет часа. Подобен разговор бе проведен и с Хюго Грей, който този път бе прекарал нощта в собственото си легло. В осем часа Макдоналд нареди на служителите, които отговаряха за сигурността, да подготвят „балона“ за съвещание в девет и петнайсет.

– Работата е следната – каза Макдоналд на двамата си колеги малко след уречения час. – Вчера се сдобих с един документ. Няма нужда да ви осведомявам за съдържанието му. Само ще ви кажа, че ако е фалшификация, и тримата си губим времето. Но ако се окаже истински – а това още не е ясно, – работата е много сериозна. Хюго, разкажи на Грейси предисторията.

Грей предаде набързо онова, което знаеше от Силия Стоун.

– В един идеален свят – каза Макдоналд, употребявайки любимата си фраза, която неизменно предизвикваше усмивка у младите му колеги – бих искал да знам кой е старецът, как се е сдобил с такъв без съмнение строго секретен документ и защо е избрал именно тази кола и това място да го подхвърли. Познавал ли е Силия Стоун? Знаел ли е, че колата е дипломатическа? Ако да, защо се е спрял точно на нас? Междувременно има ли някой в посолството, който умее да рисува?

– Да рисува ли? – учуди се Фийлдс

– Да, картинки, портрети...

– Мисля, че съпругата на един от Консулството води курс по рисуване – отвърна Фийлдс. – Била е илюстратор на детски книжки в Лондон.

– Провери. Ако да, заведи я при Силия Стоун. Междувременно аз ще си поприказвам със Силия. И още нещо. Нашият човек може пак да се появи, да потърси контакт с нас, да се завърти покрай посолството. Ще наредя на ефрейтор Медоус и сержант Ренолдс да хвърлят по едно око на главния вход. Ако го забележат, ще докладват на вас. Опитайте се да го прикоткате вътре на чаша чай. И второ, той може да се пробва и другаде и да го арестуват. Ти нали имаше някакъв познат в полицията, Грейси?

Фийлдс кимна. Беше прекарал най-много време в Москва от тримата и освен дребните източници, които бе наследил, си бе разработил и свои.

- Инспектор Новиков. Работи в отдел „Убийства“ в Централната дирекция на „Петровка“. Върши работа от време на време.

– Поговори с него – каза Макдоналд. – Никакви документи, коли и прочие. Просто му кажи, че някакъв стар досадник преследва хората ни по улиците и настоява за лична среща с посланика. Не сме се впрегнали особено, но предпочитаме да ни остави на мира. Покажи му портрета, ако се сдобием с такъв, но не му го оставяй. Кога е следващата ви среща?

– Нямаме уговорка – отвърна Фийлдс. – Обаждам му се от телефонни кабини.

– Добре, виж дали може да ни е от помощ. Аз смятам да замина за Лондон за няколко дни. Ти дръж фронта тук, Грейси.

С пристигането си Силия Стоун бе спряна на входа и помолена да се яви при Макдоналд, и то не в кабинета му, а в конферентна зала А. Нареждането я озадачи, макар да не знаеше, че стаята е защитена от подслушване.

Макдоналд беше изключително любезен и разговаря с нея почти час. Записа си всяка подробност. Тя пък прие версията му, че старецът е досаждал и на други служители за среща с посланика. Би ли се съгласила да съдейства да се направи портрет. Естествено, каквото е необходимо.

Придружена от Хюго Грей, Силия прекара обедната си почивка с жената на заместник-консула, която под нейно ръководство нарисува черно-бял портрет на скитника. Трите железни зъба бяха оцветени със сребърен маркер. Когато работата бе завършена, Силия кимна и каза:

– Това е.

След обяд Джок Макдоналд нареди на ефрейтор Медоус да си вземе личното оръжие и да го придружи до летище „Шереметиево“. Не очакваше да го нападнат, но не се знаеше дали собствениците на документа в куфарчето му няма да решат да си приберат вересиите. За по-сигурно закопча дръжката на куфара за лявата си китка и метна един тънък летен шлифер отгоре да скрие верижката.

Когато ягуарът на посолството излезе от портала, цялата маскировка изобщо не се виждаше, разбира се. Макдоналд забеляза някаква черна чайка, паркирана отсреща на Софийски кей, но тя не тръгна да го следи. А чайката всъщност дебнеше за малка червена кола.

На летището ефрейтор Медоус го съпроводи до гишето, където дипломатическия паспорт спестяваше всякакви проверки, и след кратък престой в залата за излитане Макдоналд се качи на самолета на Британските авиолинии за „Хийтроу“. Щом машината сс отлепи от пистата, той въздъхна с облекчение и си поръча джин с тоник.

***

Вашингтон, Април 1985

Ако Архангел Гавриил слезеше над Вашингтон да пита резиденента на КГБ в Съветското посолство кой от всички офицери на ЦРУ би желал да направи руски шпионин, полковник Станислав Андросов изобщо нямаше да се замисли.

Веднага щеше да отговори: „Шефа на контраразузнавателното звено в Съветския отдел на управление "Операции“.“

Във всички разузнавателни централи има контразузнавачи, които работят в системата наред с останалите. Тяхната задача, заради която невинаги се радват на симпатиите на колегите си, е да следят всички и всичко. Работата им се свежда до три неща.

Да присъстват на разговорите с вербуваните агенти от другия лагер, за да установят дали са искрени или са подставени лица. Един мним агент от време на време пуска и по някоя достоверна информацийка, но основната му задача е да дезинформира: да убеждава новите си работодатели, че нямат шпионин в редиците си, когато такъв има, или пък по един или друг начин да ги праща в задънена улица и за зелен хайвер. Ловкият подставен агент може да коства на приемниците си години похабено време и усилия.

Контраразузнаването държи под око и онези агенти, които макар да не са преминали отвъд Желязната завеса, са приели да сътрудничат на чуждото разузнаване, но могат всъщност да се окажат двойни агенти. Двойният агент оставя врага с убеждението, че работи за него, а в действителност продължава да бъде верен на своите и да действа по техните заповеди. Отначало предоставя малко полезна информация, колкото да спечели доверието, а после започва да бълва лъжи, всявайки смут сред хората, за които уж работи.

И накрая, контраразузнаването отговаря за конспиративността в собствените си редици и следи да не би сред тях да има предател.

За да изпълнява тези задачи, контраразузнаването има пълен достъп до всякакъв род документи. Всички досиета, доклади и сводки на агентите, преминали от другата страна, са на негово разположение. Хората му имат свободата да се ровят в документите , описващи развитието и подробностите около вербуването на всеки един агент, законспириран дълбоко в сърцето на врага и следователно още по-застрашен от предателство.

Контраразузнавачите могат във всеки един момент да поискат и личното досие на който и да било служител от собствения им лагер. И всичко това в името на сигурността и лоялността.

Поради стриктното разделение на труда и на принципа, че всеки трябва да знае само толкова, колкото му е необходимо, за да си свърши работата, един разузнавач разполага със сведения само за операциите, за които отговаря, и няма представа с какво се занимават колегите му. Затова, ако му се бе явил архангелът, полковник Андросов би избрал шефа на контраразузнаването в Съветския отдел. Контраразузнавачите бяха най-верни сред верните и бе почти невъзможно да бъдат вербувани.

През юли 1983-а Олдрич Хейзън Еймс бе назначен за ръководител на контраразузнавателното звено за Съветския съюз в отдел СИ. Като такъв, той имаше неограничен достъп до двете подразделения на звеното: Съветското бюро, контролиращо всички руснаци, които работеха за САЩ в самия Съветски съюз, и Външното оперативно бюро, отговарящо за онези от тях, които в момента се намираха на задгранична работа.

На 16 април 1985-а, закъсал за пари, той влезе в Съветското посолство на Шестнайсета улица във Вашингтон, помоли за среща с полковник Андросов и му предложи да стане руски шпионин. Срещу петдесет хиляди долара.

Предложението бе придружено от малка бонификация: имената на трима руснаци, демонстрирали готовност да сътрудничат на ЦРУ. По-късно Еймс щеше да каже, че ги е смятал за двойни агенти. Така или иначе никой повече не чу за тях. Освен това, за да докаже, че е онзи, за когото се представя, американецът връчи на руснака засекретен списък на личния състав на ЦРУ, на който бе отбелязал името си с маркер. После тръгна, минавайки за втори път покрай камерите на ФБР монтирани пред входа на посолството. Никой не видя лентите от този ден.

Два дни по-късно Еймс получи петдесетте си хиляди долара. Това бе само началото. „Кариерата“ на най-страшния предател в американската история след, а може би и преди Бенедикт Арнолд[11], тепърва започваше.

Две загадки щяха да тормозят съзнанието на хората, заели се впоследствие да проучат случая Еймс. Първата бе как такъв очебийно неподходящ, некадърен и безперспективен алкохолик е успял да се издигне в йерархията до толкова високоотговорен пост. А втората – как е останал неразкрит в продължение на цели осем катастрофални за ЦРУ години, след като още през декември висшите служители в Управлението са започнали да подозират, че сред редиците им има предател.

За второто факторите са много. Некомпетентност, летаргия и самодоволство в ЦРУ, шанс за предателя, Умела дезинформационна кампания от страна на КГБ, и пак летаргия, фасони и бездействие в Лангли, лъжливи следи, още късмет за предателя, и накрая – споменът за Джеймс Ангълтън.

Някогашен шеф на контраразузнаването в Управлението, Ангълтън навремето се бе превърнал в легенда, за да приключи кариерата си като параноик. Този странен мъж лишен от личен живот и чувство за хумор, в един момент бе решил, че в Лангли има „къртица“ на КГБ с кодово име Саша. С фанатизма си при преследването на този несъществуващ предател, той опропасти кариерата на не един или двама верни служители, докато накрая не постави на колене цялото управление „Операции“. Онези, които оцеляха след него, през 1985-а вече се бяха издигнали в йерархията, но се плашеха при самата мисъл да направят онова, което трябваше да се направи – да търсят истинския предател.

Що се отнася до първата загадка, нейният отговор се състои от две думи: Кен Мългрю.

За двайсет години в ЦРУ преди да стане предател, Еймс бе изпращан на работа извън

Лангли три пъти. В Турция шефът му го бе обявил за пълен непрокопсаник; ветеранът Дюи

Кларидж го бе намразил още от самото начало.

В Ню Йорк щастието му се усмихна и той успя да натрупа малко актив. Макар заместник-генералният секретар на ООН Аркадий Шевченко да бе започнал да работи за

ЦРУ още преди идването на Еймс, а окончателното му прехвърляне в Щатите през април 1978-а да бе замислено от друг служител, на Еймс се бе паднала честта да ръководи украинеца. По онова време бъдещият предател вече бе започнал сериозно да злоупотребява с алкохола.

Третото му назначение в Мексико, бе пълно фиаско. Той беше перманентно пиян, обиждаше колеги и чужди дипломати, веднъж дори падна насред улицата, та се наложи мексиканската полиция да го прибира у дома, наруши всички възможни оперативни разпоредби и не успя да вербува никого. Прекарваше повечето от времето си, наливайки се денонощно с един руснак, Игор Шуригин, шеф на контраразузнаването на КГБ в Съветското посолство. Може би именно той пръв бе набелязал силно уязвимия американец като "възможен".

И при двете задгранични мисии оценките, които Еймс получи за работата си, бяха катастрофални. В началото на осемдесетте всички висши служители на управлението – Кери Джордан, Дюи Кларидж, Милтън Биърдън, Гюс Хатауей и Пол Редмънд – вече го бяха отметнали като непригоден. Но не и Кен Мългрю. Той стана негов верен приятел и покровител.

Именно той прочисти неблагоприятното му досие, заравни пътя му и му подсигури последвалите повишения. Като пряк началник на Еймс, той отхвърли възраженията и, пренебрегвайки препоръките на отдел "Кадри", го уреди в контраразузнавателното звено.

Приятелството им се крепеше на алкохола. И двамата редовно прибягваха до чашката и със самосъжалението на алкохолиците се жалваха един на друг колко несправедливо е било Управлението към тях.

Грешка в преценките, която скоро щеше да коства живота на много хора.

***

Леонид Зайцев умираше, но още не съзнаваше това. Засега съзнаваше само, че адски го боли.

Полковник Гришин вярваше в болката – като метод за убеждаване, като пример за назидание, като наказание. Зайцев бе съгрешил и полковникът се бе разпоредил той отлично да разбере какво значи болка, преди да умре.

Разпитът бе траял цял ден, но не бе възникнала нужда от насилие, понеже Зайцев си бе казал всичко. През повечето време полковникът бе сам с него, защото не искаше другите да разберат какво е откраднато.

Беше започнал да му задава въпроси, съвсем кротко в началото, и Зайцев всичко му разказа. После повтори разказа си отново и отново, докато полковникът не се убеди, че не е изпуснал нито една подробност. Всъщност нямаше кой знае какво за разправяне.

Само когато му обясни защо го е направи, полковникът го изгледа с недоверие и просъска:

– Бира ли? Англичаните ти били дали бира!?

Към обяд Гришин беше сигурен, че знае всичко. Възможно е, помисли си той, при вида на това плашило младата англинчанка моментално да е изхвърлила папката. Но не можеше да е сигурен. Затова изпрати четирима верни мъже да дебнат пред посолството и да чакат малката червена кола. После да проследят собственичката до жилището ѝ и да докладват.

Малко след три часа той даде последни заповеди на хората си и си тръгна. Тъкмо излизаше от портала, когато пътническия самолет А-300 със знака на Британските авиолинии на опашката зави над северната част на Москва и се насочи на запад. Полковникът не го видя. Намести се на седалката и нареди на шофьора си да го закара обратно в сградата до булевард „Киселни“.

***

Бяха четирима. Знаеха, че краката на Заека ще се подкосят, затова двама от тях го бяха хванали под мишниците, забивайки пръсти в костеливите му ръце. Другите двама го биеха, единият отпред, другият отзад. Налагаха го бавно и методично. Огромните им юмруци, облечени в груби медни боксове, размазваха бъбреците му, разкъсваха черния дроб, пронизваха далака. Ритник направи на пихтия старите му тестиси. Онзи отпред го млатеше ту в корема, ту в гърдите. Той на два пъти загуби съзнание, но кофа студена вода му връщаше сетивата, а с тях и болката. Краката му престанаха да функционират, но те продължаваха да държат немощното му тяло над земята и да го бият.

Накрая ребрата на крехкия му гръден кош изпукаха и хлътнаха. Две от тях се забиха дълбоко в белите му дробове и нещо топло, сладко и лепкаво напълни гърлото му. Не можеше да диша. Погледът му се замъгли. Вече не виждаше сивите стоманени стени на стаичката зад оръжейната, а прашен път, гора и ярко лятно слънце. Дочу глас:

– Хайде, друже. Пийни с нас.

Светлината избледня, но той още чуваше гласа, който повтаряше все същите неразбираеми за него думи: "Пийни с нас.., пийни с нас.“ После всичко угасна завинаги.

***

Вашингтон, Юни 1985

Два месеца след като получи първите петдесет хиляди долара Олдрич Еймс в един-единствен следобед унищожи почти целия отдел СИ на управление „Операции“ В ЦРУ.

Малко преди обяд, след като беше преровил из основи 301-те свръхсекретни досиета, той свали три килограма поверителни документи и телеграми от бюрото си и ги напъха в две найлонови торби за пазар. После премина по лабиринта от коридори до асансьора, слезе на приземния етаж и мина през въртящата се врата на входа с пропуска си на ревера. Никой от охраната не го спря да попита какво има в торбите. Прекоси огромния паркинг, качи се на колата си и пропътува двайсетте минути до Джорджтаун, елегантния вашингтонски квартал, известен с европейските си ресторанти.

Пристигна в „Чадуик“, бар и ресторант на брега на реката под магистралата на Кей стрийт, и се срещна със свръзката, определена му от полковник Андросов, който си даваше сметка, че като резидент на КГБ би бил проследен от ФБР, ако дойдеше лично. Свръзката беше „редови“ руски дипломат на име Чувакин.

Еймс му предаде багажа си. Не поиска отплата. Като му дойдеше времето, тя щеше да бъде огромна, една от многото, които щяха да го направят милионер. След този случай на руснаците, които иначе трудно се разделяха с безценните си долари, и през ум не им мина да се пазарят. Бяха ударили десятката.

От "Чадуик" торбите отидоха в посолството, а оттам – право в централата на Първо главно управление в Язенево. Там специалистите не можаха да повярват на очите си.

Ударът направи Андросов звезда, а Еймс – най-важната придобивка под небето. Шефът на Първо главно генерал Владимир Крючков – дошъл в управлението като" ухо“ на вечно мнителния Андропов, но издигнал се до по-сериозни длъжности – веднага разпореди да се сформира свръхсекретна група, която да се занимава единствено и само с материалите, пристигащи от Еймс. Самият Еймс получи кодовото име Колокол, Камбана, а оперативното звено, натоварено с неговия случай, стана група „Колокол".

Години по-късно един висш служител от ЦРУ пресметна, че след лятото на 1985-а са били провалени четирийсет и пет операции против КГБ – на практика всички, провеждани от ЦРУ към момента. До пролетта на следващата година от агентите на ЦРУ, включени в онези 301 досиета, не остана да действа нито един.

В двете пазарски чанти руснаците намериха описанията на четиринайсет агенти, почти всички, с които отдел СИ разполагаше в Съветския съюз. Имена нямаше, но те не бяха и необходими.

Всеки контраразузнавач, който знае, че сред хората му има предател, вербуван в Богота, работил в Москва и понастоящем изпратен в Лагос, бързо ще се ориентира за кого става дума. Такива назначения, в тази последователност могат да се намерят в досието само на един човек. Достатъчно е просто да се провери в архива.

Един от четиринайсетте беше всъщност дългогодишен британски агент. Американците така и не бяха научили името му, но тъй като получаваха сведения от него чрез Лондон, бяха подразбрали нещичко за самоличността му, а за останалото можеха и сами да се досетят. Той беше полковник от КГБ, вербуван в Дания в началото на седемдесетте и работил за британците в продължение на дванайсет години. Макар че руснаците го подозираха, той все пак се върна в Москва от поста си на резидент в Съветското посолство в Лондон. Посещението му се оказа последно. Предателството на Еймс потвърди съмненията на КГБ. За щастие полковник Олег Гордиевски се оказа късметлия.

Друг от четиринайсетте също извади късмет. Или му работеше мозъкът. Сергей Бокхан беше офицер от съветското военно разузнаване в Атина. Един ден ни в клин, ни в ръкав му наредиха да се прибере в Москва под под предлог, че синът му имал проблеми с изпитите във Военната академия. Човекът обаче знаеше, че момчето се справя отлично. Изпускайки нарочно самолета за дома той веднага се свърза с резидентурата на ЦРУ в Атина и моментално беше изведен от страната.

Останалите дванайсет души бяха заловени до един. Някои бяха в страната, други – навън. Онези в чужбина бяха привикани обратно по разни поводи и арестувани още на летището.

И дванайсетимата бяха подложени на кръстосан разпит и си признаха до един. Алтернативата бе още "по-кръстосан“ разпит. Двама се измъкнаха с дългогодишни присъди в трудови лагери и в момента живеят в Америка. Останалите десет бяха измъчвани и  разстреляни.

***

Първата спирка на Джок Макдоналд след пристигането му на летище „Хийтроу“ късно следобед бе централата на Тайната разузнавателна служба на Воксхол Крос. Беше уморен, въпреки че си позволи да дремне в самолета. Не можеше да се прибере у дома, защото апартаментът му бе даден под наем, докато той и жена му живееха в Москва, но мисълта да отиде в клуба си, да се изкъпе и да поспи, наистина му се стори примамлива.

Преди това обаче искаше да види документа в куфарчето, което още висеше на китката му, прибран и заключен на сигурно място в централата. Едва тогава можеше да си отдъхне. Служебната кола, която го посрещна на "Хийтроу", го остави пред входа на огромната сграда от стъкло и гранит на южния бряг на Темза, в която Тайната разузнавателна служба се бе преместила преди седем години, напускайки старата и порутена Сенчъри Хаус.

Той преодоля системите за сигурност на входа с помощта на напористия млад стажант, които го придружаваше от летището, и най-сетне прибра папката в сейфа на шефа на Руския отдел. Джефри Марчбанкс го посрещна топло, но с известно любопитство.

– Нещо за пиене? – попита той и посочи един шкафовете, зад чиито дървени врати и двамата знаеха, че се крие барът.

– С удоволствне. Денят беше дълъг и тежък. Уиски.

Марчбанкс отвори шкафа и изреди съдържанието му. Макдоналд беше шотландец и пиеше питието на предците си чисто. Шефът на отдела му наля петдесет грама „Макалън“ в една чаша и му я подаде.

– Знаех, че идваш, разбира се, но не и защо. Разказвай.

Макдоналд му предаде цялата история от самото начало.

– Сигурно е измама — каза Марчбанкс накрая.

– На пръв поглед, да – съгласи се Макдоналд. – Но в такъв случай това ще да е най-очевидната измама, която някога съм срещал. И кой е измамникът?

– Някой от политическите врагове на Комаров, предполагам.

– Те не са малко наистина, но що за начин да ни го пробутат! Ще рече човек, че са искали да го изхвърлим, без да го четем. Чиста случайност е, че Грей го намери.

– Е, следващата стъпка е да го прочетем наистина. Ти си го чел, предполагам.

– Цяла нощ. Като политически манифест е.., неприятно.

– На руски е, нали?

– Да.

– Е, подозирам, че моят руски няма да е достатъчен. Ще трябва да го преведем.

– Бих предпочел лично да се заема с тая работа – каза Макдоналд. – В случай че се окаже истина. Като го прочетеш, ще разбереш какво имам предвид.

– Добре, Джок, както кажеш. Какви са ти плановете?

– Първо, в клуба. Душ, бръснене, вечеря и здрав сън. Към полунощ, обратно тук и работа до сутринта. Ще се видим, като дойдеш утре.

Марчбанкс кимна.

– Съгласен. Ползвай моя кабинет. Ще уведомя охраната.

Когато Джефри Марчбанкс дойде в кабинета си малко преди десет на следващата сутрин, Джок Макдоналд се беше опънал на дивана без сако, по чорапи и с разхлабена вратовръзка, а на бюрото до черната папка лежаха купчина неподвързани листа.

– Това е – каза той. – На езика на Шекспир. Между другото, дискетата още е вътре, но трябва да я приберем на сигурно място.

Марчбанкс кимна, поръча кафе, сложи си очилата и зачете. Красива дългокрака блондинка, чиито предци явно се бяха раждали в дантели, сервира кафе, усмихна се и излезе.

Марчбанкс вдигна глава от четивото си.

– Този човек без съмнение е луд.

– Ако го е писал Комаров, да. Или много зъл. Или и двете. Във всеки случай, потенциално опасен. Чети нататък.

Марчбанкс дочете документа и шумно въздъхна.

– Трябва да е фалшификат. Ако някой наистина мисли така, никога не би го написал черно на бяло.

– Освен ако не е предназначен за тесен кръг фанатизирани послушници – каза Макдоналд.

– Мислиш, че е откраднат?

– Възможно е. Или пък подправен. Но кой е скитникът и как се е добрал до него? Това не ни е ясно.

Марчбанкс се замисли. Даваше си сметка, че ако Черният манифест е фалшификация, Службата щеше да стане за смях, в случай че го приеме сериозно. Но окажеше ли се истина, всички здравата щяха да загазят, ако не го приемат сериозно.

– Мисля – каза той накрая, – че трябва да го съгласуваме с оперативния, може би дори с началника.

Оперативният директор за източното полукълбо Дейвид Браунлоу ги прие в дванайсет часа, а в един и петнайсет тримата се отзоваха на поканата на началника и се качиха да обядват в трапезарията му на последния етаж, откъдето се откриваше великолепна гледка към Темза и моста Воксхол.

Сър Хенри Кумс наближаваше шейсетте и тази година му бе последната като началник на СИС. Подобно на предшествениците си чак до Морис Олдфийлд, той бе преминал през всичките стъпала на йерархията и бе шлифовал уменията си в Студената война, завършила преди десет години. За разлика от ЦРУ, чиито директори се назначават по политическа поръчка и невинаги си разбират от работата, СИС от трийсет години насам успяваше да се наложи пред британските премиери и да си издейства началник, който е минал през мелницата.

Резултатът бе налице. След 1985-а трима последователни директори на ЦРУ признаха, че не са знаели почти нищо за истинските последици от аферата Еймс, докато не са ги научили от пресата. А Хенри Кумс се ползваше с доверието на подчинените си и знаеше всичко, което му бе необходимо. Те пък знаеха, че ще бъдат разбрани.

Той прочете документа, пиейки коняка си, но не пропусна нито ред.

– Сигурно вече ти е писнало, Джок, но разкажи всичко отново.

Изслуша внимателно подробностите, зададе два кратки въпроса и накрая кимна.

– Твоето мнение, Джефри?

След шефа на Руския отдел той се обърна към Браунлоу, който в общи линии повтори думите му: трябва да разберем дали документът е истински.

– Едно нещо ме притеснява – каза Браунлоу. – Ако това наистина е политическата програма на Комаров, защо ще я пише? Всички знаем, че и най-секретният документ може да бъде откраднат.

Сър Хенри Куме обърна измамно кроткия си поглед към Макдоналд.

– Ти как мислиш, Джок?

Московският резидент сви рамене.

– Защо хората записват най-съкровените си мисли и намерения? Защо споделят несподелимото с личните си дневници? Защо водят толкова интимни хроники за живота си? Защо големи корпорации и служби като нашата съхраняват свръхсекретни материали? Може би е било замислено като строго поверителен документ за тесен кръг от приближени, или пък го е написал за да му олекне. Или е просто измама, целяща да му навреди. Не знам.

– А, ето че си дойдохме на думата – каза сър Хенри. – Не знаем. Но след като прочетох документа, мисля, ще се съгласите, че трябва да разберем. Неизвестните са много. Как изобщо подобно нещо се е появило на хартия? Наистина ли е писано от Игор Комаров? Действително ли смята да изпълни всички тия ужасии, ако, или по-скоро, когато дойде на власт? Ако е така, как е откраднат манифестът, кой го е откраднал и защо е решил точно на нас да го подхвърли? Или става дума за една огромна лъжа? – Той разбърка кафето си и погледна с отвращение към двете папки – оригиналната и тази с превода на Макдоналд. – Съжалявам, Джок, но трябва да намерим отговора на тези въпроси. Иначе изобщо не мога да дам ход на това тук. Истината е в Москва, Джок. Не знам как ще я откриеш, това е твоя работа. Но ние трябва да знаем.

Шефът на СИС открай време имаше две основни задължения. Едното бе професионално – да осигурява на нацията най-доброто разузнаване, на което бе способен. Другото, политическо – да поддържа непрекъсната връзка с Междуведомствената комисия по разузнавателното, където заседаваха тузарите на основния клиент, Външното министерство, с които не се излизаше лесно на глава; да се бори за по-голям бюджет с кабинета и да си създава приятели сред политиците в правителството. За тази нелека задача се искаше твърдост, характер и остър ум. А сър Хенри не беше глупак.

Последното, което би му хрумнало, бе да се изправи пред всички с тази хвърчаща историйка за скитника, подхвърлил в колата на една начинаеща дипломатка някакъв документ, при това изпоцапан от отпечатъци от обувки, който описваше програма, граничеща в жестокостта си с лудост, и който можеше да се окаже фалшив. Щяха да го разнищят и той го знаеше.

– Връщам се още този следобед, шефе.

– Глупости, Джок, не си спал две нощи. Иди на театър, изкарай поне осем часа сън, пък утре ще хванеш първия полет за земята на казаците. – Сър Хенри погледна часовника си. – А сега, господа, моля да ме извините.

Тримата веднага си тръгнаха. Макдоналд така и не успя да се дореди до театър, нито пък до осемтте часа сън. Дешифровчиците току-що бяха донесли в кабинета на Марчбанкс съобщение: апартаментът на Силия Стоун бил разбит и претърсен из основи. Връщайки се у дома, тя заварила в жилището си двама маскирани мъже, които я ударили с крак на стол. Била в болница, без опасност за живота.

Марчбанкс мълчаливо подаде листа на Макдоналд, който го прочете набързо и изруга:

– Мамка му!

***

Вашингтон, Юли 1985

Информацията, както често се случва в света на шпионажа, беше косвена, идваше от трета ръка и най-вероятно щеше да се окаже пълна загуба на време.

Един американец, доброволец от благотворителната програма на УНИЦЕФ в неприятната марксистко-ленинска република Южен Йемен, си дошъл в Ню Йорк в отпуска и излязъл на вечеря със стар съученик служител на ФБР.

Описвайки огромната военна помощ, която Южен Йемен получавал от Москва, социалният работник казал за един свой разговор с някакъв майор от руската армия, с когото се запознал в бара на хотел "Рок“ в Аден.

Като повечето свои сънародници в страната, руснакът не говорел нито дума арабски, но контактувал с йеменците, жители на бивша британска колония, на английски. Американецът, давайки си сметка колко непопулярна е родината му в Южен Йемен, имал навика да казва на хората, че е швейцарец. Така казал и на руснака.

След няколко чашки езикът на майора се развързал и понеже наоколо нямало други руснаци, той започнал ожесточено да критикува управниците в собствената си страна, обвинявайки ги, че са се отдали на корупция и престъпно разхищение и пет нари не дават за собствения си народ в усилията си да подпомагат Третия свят.

След като разказал за случая, доброволецът вероятно щял да забрави за него, ако онзи от ФБР не бе споделил чутото със свой приятел от бюрото на ЦРУ в Ню Йорк.

След консултация с шефа си, служителят от ЦРУ уредил втора вечеря с доброволеца, на която виното се леело до насита. За да провокира събеседника си, той взел да се жалва, че руснаците са постигнали сериозен напредък в отношенията си със страните от Третия свят, особено в Близкия изток.

В желанието си да покаже колко много знае, онзи от УНИЦЕФ веднага му възразил, че това изобщо не е вярно, той лично имал наблюдение, че руснаците не понасяли арабите и бързо се били отчаяли от неспособността им да овладеят и най-простата технология и от дарбата им да потрошат всичко, което им попадне в ръцете.

– Там, откъдето идвам, например... – започнал да обяснява той.

Пред човека от ЦРУ постепенно се разкрила картината на огромна военно-консултативна група, с отегчени до смърт членове, които не виждат смисъл от присъствието си в Народнодемократичната република Йемен. До края на вечерята той вече имал и oписанието на един особено отегчен майор: висок, мускулест, с монголоидни черти. И едно име: Соломин.

Докладът бе изпратен в Лангли и скоро се озова на бюрото на шефа на отдел СИ, който веднага го обсъди , с Кери Джордан.

– Може нищо да не излезе и сигурно ще е опасно – каза Джордан на Джейсън Монк три дни по-късно, – но какво ще кажеш да отидеш в Южен Йемен и да поприказваш с този майор Соломин?

Монк проведе подробни консултации с експертите по Близкия изток и разбра, че с Южен Йемен работата не е проста. Комунистическото правителство там, ревностно ухажвано от Москва, беше доста неприятелски настроено към САЩ. Въпреки това, освен руснаците, в страната имаше изненадващо голяма чуждестранна общност.

Британците, които буквално се бяха изнесли с бой от Аден през 1976-а, отново набираха влияние. Поданиците на Нейно Величество проправяха пътя на чуждите инвестиции, Де ла Рю печаташе банкноти, Тутал строеше текстилна фабрика, Маси Фъргюсън въртеше бизнес с трактори, а Костейн държеше цех за бисквити в покрайнините на Шейх Утман, където партизаните навремето се бяха сражавали за всяка улица.

Британски инженери участваха в проектирането на новата инсталация за питейна вода и бентовете на бъдещия язовир, а английската благотворителна организация „ Спасете децата“ раздаваше безплатни лекарства във вътрешността на страната, редом с френската „Лекари без граница“.

За ООН не оставаше кой знае какво: ФАО подпомагаше селското стопанство, УНИЦЕФ се грижеше за безпризорните деца, а СЗО развиваше проекти в областта на здравеопазването.

Калкото и добре човек да говори даден чужд език, твърде рисковано е да се представи за член на съответната нация, при положение че винаги може да попадне на истински такъв. Монк реши, че няма да се прави на англичанин, защото англичаните моментално щяха да усетят разликата. Същото се отнасяше и за французите.

Но Щатите бяха един от основните спонсори на ООН и имаха явно и прикрито влияние в редица организации. След направените проучвания се оказа, че в мисията на ФАО в Аден няма испанци. Веднага беше създадена нова личност и се постигна негласно споразумение Монк да замине за Аден през октомври с едномесечна виза като инспектор от централата на ФАО в Рим. Според документите, осигурени от все още благодарното испанско правителство, той щеше да бъде Естебан Мартинес Лорка.

***

Джок Макдоналд пристигна твърде късно, за да посети Силия Стоун в болницата, но отиде там на следващата сутрин, двайсети юли. Помощник-пресаташето беше превързана и подпухнала, но бе в състояние да му разкаже за случилото се. Прибрала се както обикновено, след края на работния ден. Не забелязала някой да я следи, но пък и не беше обучена за подобни неща. Прекарала три часа в апартамента си и излязла на вечеря с една приятелка от Канадското посолство. Върнала се към единайсет и половина. Крадците най-вероятно са я чули, защото, когато влязла, в жилището царяла пълна тишина. Запалила лампата в антрето и ѝ направило впечатление, че вратата на дневната е отворена, а вътре е тъмно. Това я озадачило, защото била оставила лампиона да свети. Имала този навик, понеже дневната и гледала към предния двор и така се създавало впечатлението, че в апартамента има някой. Помислила си, че крушката е изгоряла.

Когато прекрачила прага на дневната, от тъмнината изскочили две фигури и се нахвърлили отгоре ѝ. Едната замахнала и я ударила с нещо по главата. Тя се строполила на пода и дочула или по-скоро усетила двама мъже да я прескачат и да се изнизват през входната врата. После загубила съзнание. Когато отново дошла на себе си – неясно след колко време, – допълзяла до телефона, обадила се на някаква съседка и отново припаднала. Събудила се в болницата. Друго не помнела.

След като я изслуша, Макдоналд отиде в апартамента ѝ. Посланикът вече беше подал оплакване до Външно министерство, откъдето пък веднага бяха прехвърлили топката на Вътрешното. Оттам наредили на московската прокуратура да прати най-добрия си следовател и обещали пълен доклад колкото е възможно по-скоро. В Москва това означава: трай, коньо, за зелена трева.

В съобщението до Лондон имаше една-единствена грешка. Силия Стоун не беше ударена с крак на стол, а с малка порцеланова статуетка, която се бе пръснала при удара. Ако беше метална, тя щеше да е мъртва.

В апартамента Макдоналд завари екип руски следователи, които с готовност отговориха на въпросите му. Според двамата милиционери на входа, в двора не била влизала руска кола, така че нападателите най-вероятно били дошли пеша. Милиционерите не били забелязали и външни лица, но Макдоналд си помисли, че дори да бяха видели някого, те едва ли щяха да си признаят.

По вратата нямало следи от взлом, следователно крадците били влезли с шперц или пък са имали ключ, което е твърде малко вероятно. Сигурно били търсели чужда валута в тия трудни времена. Следователите ужасно съжалявали, но... Макдоналд кимна с разбиране.

Вътрешно бе почти убеден, че нападателите са били главорези от Черната гвардия или местни мафиоти наети специално за случая. Или пък бивши кагебисти каквито имаше в изобилие. Московските крадци рядко посягаха на дипломатически жилища: беше рисковано. Колите по улиците бяха лесна плячка, но не и строго охраняваните апартаменти. Освен това тук бяха пипали професионалисти. Бяха преровили навсякъде, но нищо не беше откраднато. Дори дребните бижута в спалнята си стояха. Явно бяха търсели нещо опредено. Макдоналд се съмняваше за най-лошото.

В посолството му хрумна, че може да се възползва ситуацията. Позвъни в прокуратурата и помоли следователя, натоварен със случая, да му се обади, когато му е удобно. Инспектор Чернов дойде в посолството в три следобед.

– Мисля, че бих могъл да ви помогна – каза Макдоналд.

Чернов учудено вдигна вежди.

– Ще ви бъда задължен – отвърна.

– Младата госпожица Стоун се чувстваше доста по-добре тази сутрин...

– Радвам се.

– .., и успя да ми даде съвсем сносно описание на един от нападателите. Видяла го е на светлината от антрето миг преди да я ударят.

– В първоначалните си показания твърдеше, че никого не е видяла – възрази Чернов.

– В подобни случаи паметта понякога се възвръща. Вие сте говорили с нея вчера следобед, нали, инспекторе?

– Да, в четири. Беше в съзнание.

– Но все още замаяна, предполагам. Тази сутрин мислите ѝ бяха много по-ясни. Та да продължа: съпругата на един наш колега си пада малко художник. Помолихме я за съдействие и с помощта на госпожица Стоун тя успя да нарисува портрет на нападателя.

Той се протегна през бюрото и подаде графиката на инспектора. Лицето на Чернов грейна.

– Това много ще ни помогне! – възкликна той. – Веднага ще го разпространя сред колегите в отдел "Кражби". Човек на такава възраст сигурно има досие.

Той стана да си върви. Макдоналд също се изправи.

– Радвам се, че успях да ви бъда от помощ – каза му.

После се здрависаха и следователят си тръгна.

По време на обедната почивка Силия Стоун и художничката бяха осведомени за новия развой на събитията. И двете останаха озадачени, но се съгласиха да потвърдят версията, ако на инспектор Чернов му хрумне да ги разпитва. Всъщност до това така и не се стигна.

И следователите от отдел „Кражби" не разпознаха заподозрения по улиците на Москва, но все пак окачиха портрета на таблото за издирвани лица.

***

Москва, Юли 1985

Непосредствено след неочакваната реколта, предоставена от Олдрич Еймс, КГБ направи нещо твърде необичайно.

Основно правило в Голямата игра е едно разузнаване, сдобило се с безценна „придобивка“ дълбоко в сърцето на врага, да я пази като зеницата на очите си. Затова, когато с помощта на тази „придобивка“ се разкрият предатели, обичайната практика е те да се залавят внимателно, един по един и с различна, максимално достоверна версия за всеки отделен случай.

Едва когато „къртицата“ е на сигурно място от другата страна на барикадата, разузнаването може да си позволи да залови всички разкрити предатели наведнъж. Противното би било равносилно на това да се пусне обява на цяла страница в „Ню Йорк Таймс“ с текста: „Ало, бунаци! Току-що си завъдихме тлъста къртица насред вашия двор и да видите само какво ни донесе!"

И тъй като Еймс все още беше в двора на ЦРУ и се очакваше още дълги години да си остане там, на Първо главно управление много му се искаше да спази правилата и да прибере четиринайсетте си предатели бавно, внимателно и един по един. Това обаче срещна категоричната и безпрекословна съпротива на Михаил Горбачов.

Сортирайки реколтата от Вашингтон, групата "Колокол“ бързо си даде сметка, че някои от предателите веднага могат да бъдат идентифицирани, докато за други са необходими задълбочени проучвания. Онези от "очевидните“, които още бяха на задгранична работа, трябваше внимателно да бъдат прикоткани у дома, така че да не замирише на къртици. Процедурата можеше да отнеме месеци.

Второто решение, което групата взе, бе да не се включват в играта съперниците от Второ главно. Специализирани във външните операции, те обаче не си дадоха сметка, че здравата ще я оплескат по улиците на Москва.

Решиха да започнат с „британския" агент, полковник Олег Гордиевски, който и без това вече беше под подозрение, след години търпелива работа от страна на контраразузнавачите. Описанието на Еймс за офицер от КГБ с чин полковник, завърнал се току-що в Москва, пасваше на Гордиевски като ръкавица и още веднъж потвърждаваше съмненията. Затова, без да казва на когото и да било, Първо главно управление постави полковника под пълно наблюдение в Москва – нещо, което по принцип бе в правомощията на Второ главно. Операцията завърши с фиаско.

Гордиевски не беше глупак и знаеше, че дните му са преброени. Всъщност изобщо не трябваше да се връща в Москва. Трябваше да приеме настоятелните покани на приятелите си в Лондон и да смени лагера и телом, както бе направил духом преди дванайсет години.

Англичаните все пак му бяха оставили отворена вратичка, възможност да им каже, дори под наблюдение "Помощ! Загазих! Спасявайте положението!“ Той се възползва от нея и молбата му бе чута. В СИС съставиха план за изтеглянето му, но им трябваше съдействие от посолството. Английския посланик, а в негово лице цялото Външно министерство, не даваше да се издума.

Тогавашния началник на СИС използва правото си на лична среща с министър-председателя и обясни проблема.

За негова изненада, госпожа Тачър си спомни за Гордиевски. Година преди това, още преди да стане президент, Михаил Горбачов бе посетил Лондон и бе оставил у нея трайни впечатления. На срещите до него като преводач неотлъчно бе седял един дипломат от Съветското посолство, Олег Гордиевски. По онова време госпожа Тачър дори не подозираше, че той работи за нея, но остана впечатлена от удивителната точност, с която Гордиевски ѝ предаваше мислите на Горбачов.

Щом разбра за проблема, тя скочи от стола. Сините ѝ очи пламтяха.

– Естествено че трябва да го измъкнем от там! Той е способен и смел мъж и е един от нас.

След по-малко от час външният министър и посланикът вече бяха съгласни с всичко. Сутринта на деветнайсети юли вратите на Британското посолство в Москва се отвориха и отвътре една след друга започнаха да излизат коли. Агентите на КГБ съвсем се слисаха кого по-напред да преследват. Накрая, когато пред посолството не бе останала нито една руска кола, два еднакви микробуса „Форд Транзит“ излязоха от двора. Никой не ги последва. Единият спря до Гордиевски, който правеше сутрешния си крос, отвътре се чу глас: „Олег, скачай!“, и полковникът се метна през отворената странична врата.

Двамата му преследвачи от Първо главно моментално свирнаха за колата си, но докато се качат, микробусът вече беше свил зад ъгъла, където чакаше двойникът му. Първият се шмугна в една от преките, вторият веднага потегли и когато руснаците се появиха иззад завоя, на улицата вече имаше само един бял „Форд Транзит“, когото те се втурнаха да преследват. Разиграването продължи с километри. Накрая микробусът бе застигнат и спрян, но вътре руснаците намериха само зарзаватите на господин посланика. Другият с Гордиевски отдавна беше на сигурно място в двора на посолството.

А там екип военни механици вече монтираха тесен контейнер под трансмисионната ос на един ландроувър. Два дни по-късно полковникът бе натъпкан вътре и автомобилът заминa за Финландия. На границата руснаците го претърсиха, въпреки дипломатическия протокол, но не откриха тайника. Един час по-късно, дълбоко в горите на Финландия, схванатият Олег Гордиевски бе освободен от тясната си килия и откаран до Хелзинки.

След няколко дни историята излезе на бял свят. Съветското външно министерство протестира пред британския посланик, но той се направи на ударен и отвърна че не знае за какво говорят.

Няколко месеца по-късно Гордиевски вече беше във Вашингтон и споделяше знанията си с ЦРУ. Сред онези, които го препитваха, усмихнат, но вътрешно притеснен, седеше и Олдрич Еймс. Знаеше ли нещо руснакът за това кой го е издал? За щастие на Еймс, отговорът бе „не“. Никой не знаеше.

Джефри Марчбанкс реши, че може да помогне на колегата си в Москва да установи доколко е автентичен Черният манифест.

Един от проблемите на Макдоналд бе, че нямаше достъп до Игор Комаров. Марчбанкс разсъди, че едно задълбочено интервю с лидера на Съюза на патриотичните сили би могло да даде известна представа дали човекът, който се представяше за крайно десен консерватор и националист, не крие всъщност нацистки амбиции.

По случайност Марчбанкс се познаваше с човек, който можеше да вземе такова интервю. Миналата зима бе ходил на лов за фазани, където се бе запозна с новоназначения редактор на водещия консервативен ежедневник във Великобритания.

На двайсети и първи юли Марчбанкс позвъни на журналиста, припомни му миналогодишния лов и го покани на обяд на следващия ден в клуба му в Сейнт Джеймс.

***

Москва, Юли 1985

Бягството на Гордиевски предизвика истинска буря в Москва. Тя се разрази в последния ден от месеца в кабинета на самия председател на КГБ на третия стаж в централата на площад „Дзержински".

През годините този мрачен кабинет бе приютявал някои от най-безпощадните изверги, които човечеството познава. Ягода бе седял тук, оттук Ежов бе изпълнявал заповедите на Сталин да напои земята на Русия с кръвта на милиони, след него и психопатът-педофил Берия, и Серов, и Семичастни, и наскоро починалият Юрий Андропов, заемал поста по-дълго от всеки друг – от 1963-а до 1978-а.

На Т-образното бюро бяха подписвани заповеди, които нареждаха човешки същества да страдат в зверски мъчения, да умират от студ в сибирската пустош или на колене в някой кален двор с куршум в главата.

Генерал Виктор Чебриков вече нямаше такава власт. Времената се променяха и заповедите за екзекуция трябваше да бъдат одобрени лично от президента. Но за предателите те и до днес се подписваха незабавно. А на срещата този ден щеше да стане ясно, че Гордиевски не е единствен.

В отбранителна позиция пред бюрото на председателя стоеше шефът на Първо главно управление Владимир Крючков. Именно неговите хора бяха допуснали грандиозния гаф, причинил бурята. В нападение бе началникът на Второ главно управление, нисичкият, набит и широкоплещест генерал Виталий Бояров, който направо се пенеше от гняв.

– Преебали са ви като първолаци! – фучеше той. Каруцарският език, доказателство за войнишка суровост и работнически корени, не беше чужд дори за генералите.

– Няма да се повтори – смотолеви виновно Крючков.

– Дайте да се разберем веднъж завинаги – прекъсна ги председателят. – На суверенната територия на Съветския съюз предателите се арестуват и разпитват от Второ главно управление. Ако се наложат нови арести, това е процедурата. Ясно ли е?

– Ще се наложат – измънка Крючков. – Още тринайсет.

Настъпи гробно мълчание.

– Какво се опитвате да ни кажете, Владимир Александрович? – попита тихо председателят.

Едва тогава Крючков разказа какво се бе случило в ресторант „Чадуик“ във Вашингтон шест седмици по-рано. Бояров подсвирна удивен.

– Какво се прави по въпроса? – попита Чебриков.

– Назначих специална група, която да обработи сведенията. В момента установяват самоличността на четиринайсетте – всъщност вече тринайсет – агенти на ЦРУ. Всички до един са руснаци. За някои ще трябва да поработим по-дълго.

До края на деня генерал Чебриков вече бе издал заповед по случая. Анализирането на информацията оставаше в ръцете на групата „Колокол“. Това бе работа на външното разузнаване. Но от момента, в който самоличността на предателя бъдеше установена, с арестуването и разпита щеше да се заема смесената комисия „Крисолов“ (Лов на плъхове). Второ главно поемаше арестите и въдворяването. Разпитите обаче щяха да се извършват в присъствието на служители от Първо, които най-добре знаеха какви въпроси да задават и какви отговори им трябват.

Иначе за задържането и по-нататъшната съдба на предателите отговаряше Второ главно управление. Всеки отказ да се сътрудничи при разпитите щеше да се разрешава от Второ по обичайния начин.

След по-малко от седмица генерал Чебриков, горд от успеха на службата, която оглавяваше, докладва всичко на Михаил Горбачов. Реакцията го изненада. Вместо да остане доволен от най-големия удар срещу американците в съвременния шпионаж, новият президент, заел поста едва миналия март, бе ужасен от това колко дълбоко и трайно ЦРУ бе проникнало в съветското общество и по-специално в двете разузнавателни централи, КГБ и военното разузнаване, ГРУ.

Пренебрегвайки молбите на КГБ да се действа внимателно и премерено, Горбачов нареди всички агенти, разкрити от Олдрич Еймс, да бъдат арестувани незабавно.

В Язенево Юрий Дроздов, печеният стар генерал, оглавил групата „Колокол“, вече виждаше Еймс на бесилото. С толкова блиц-арести на техни агенти, онези от Лангли веднага щяха да разберат, че сред редиците им има предател. Щяха да се разтърсят и да го намерят. За негово изумление това не стана.

Междувременно генерал Бояров подготвяше своята комисия „Крисолов“, групата, която трябваше да разпитва предателите след тяхното залавяне. За шеф на тази комисия му трябваше по-специален човек. Досието вече лежеше на бюрото му: полковник, едва четирийсетгодишен, но опитен, виртуоз в разпитите, който не знаеше провал. Той прелисти страниците.

Роден през 1945-а в Молотов, някога Перм, а от 1957-а, когато сталиновият главорез Молотов изпадна в немилост, отново Перм. Син на герой, оцелял след войната и завърнал се у дома да създаде потомство.

Малкият Толя израснал според суровите норми на сивия северен град и изцяло наследил схващанията на фанатизирания си баща, който ненавиждал Хрушчов заради критиките му към героя Сталин.

През 1963-а, на осемнайсетгодишна възраст, младежът постъпил войник и бил разпределен във вътрешните войски, подразделение към Министерство на вътрешните работи, натоварено с охраната на затвори, трудови лагери и места за задържане и изпълняващо функциите на звено за борба с масовите безредици. В тези части, където царят репресии и строг контрол младият войник се чувствал като риба във вода. Резултатите му били толкова добри, че му оказали рядката чест да го прехвърлят в Ленинградския военен институт по чужди езици – ковачницата на кадри за КГБ, известна сред посветените като „Кормушка“ (Ясла), защото непрекъснато захранва редиците с нови попълнения. Завършилите я са пословични със своята жестокост, преданост и вярност. Младежът блеснал и там, и отново бил възнаграден.

Този път с назначение в московската централа на Второ главно управление, където прекарал четири години, спечелвайки си репутацията на отличен служител, задълбочен следовател и майстор на разпитите. Всъщност той така се специализирал в тях, че написал доклад който получил висока оценка и му спечелил прехвърляне в националната щабквартира на Второ главно управление.

От този момент нататък той не напуснал Москва. Работел предимно срещу омразните американци, наблюдавал посолството им, следял дипломатическия персонал. Прекарал една година в Следствената служба, но отново се върнал във Второ. Преподаватели и началници не бяха пропуснали да отбележат в досието му неприкритата ненавист към англичани, американци, евреи, шпиони и предатели, а също и необяснимия, но приемлив садизъм по време на разпитите.

Генерал Бояров затвори папката с усмивка. Точно такъв човек му трябваше. Щом се искаха бързи резултати, без излишно протакане, по-добър от полковник Анатолий Гришин едва ли можеше да се намери.

ПЕТА ГЛАВА

Нагоре по улица „Сейнт Джеймс“ се издига сива каменна сграда, със синя врата и две-три потънали в зеленина кашпи отпред. Табелка няма. Онези, които познават мястото, не биха срещнали трудност да го открият. Останалите няма да са добре дошли и просто ще го подминат. Клуб „Брукс“ не се рекламира. Но открай време събира служителите от близката „Уайтхол“[12].

Именно там на двайсет и втори юли по обяд Джефри Марчбанкс се срещна с редактора на „Дейли телеграф“.

Брайън Уърдинг беше четирийсет и осем годишен и в продължение на повече от двайсет години си бе изкарвал прехраната като редови журналист, докато собственикът на „Телеграф“, канадецът Конрад Блек, не го бе откраднал от „Таймс“ преди две години с примамливото предложение да заеме овакантеното място на редактор. Уърдинг бе направил име като международен и военен кореспондент. На младини бе отразявал събитията около фолкландската война – първият му истински сблъсък с фронта, – а после, през 1990-91-а и Войната в залива.

Масата, която Марчбанкс бе резервирал, се намираше в един отдалечен ъгъл, на достатъчно разстояние от останалите посетители на клуба. Не че някой би се осмелил да даде ухо на разговора им. В "Брукс" на никого и през ум не би минало да подслушва какво си говори съседът му, но старите навици умират трудно.

– Струва ми се, споменах в Спърнъл, че работя във външното министерство – каза Марчбанкс и подхвана скариридите си.

– Доколкото си спомням, да – отвърна Уърдинг.

Доста се бе колебал дали изобщо да приеме поканата за обяд. Денят му винаги започваше в десет сутринта и завършваше малко след залез слънце и той можеше да отдели два часа за обяд – три, ако се брои пътят от Кънъри Уорф до Усет Енд и обратно – само ако наистина си струва.

– Всъщност истината е, че работя в една друга сграда, малко по-надолу от „Кинг Чарлс“, от другата страна на реката – поясни Марчбанкс.

– А-ха – кимна редакторът.

Познаваше зданието на Воксхол Крос, макар никога да не бе влизал в него. Обядът се очертаваше интересен.

– По-конкретно, занимавам се с Русия.

– Не ви завиждам – каза Уърдинг, унищожавайки и последната скарида с късче черен хляб. Беше едър мъж, със завиден апетит. – Доколкото разбирам, здравата са го закъсали.

– Има нещо такова. След смъртта на Черкасов очакванията са насочени към предстоящите президентски избори.

Двамата замълчаха и изчакаха сервитьорката да поднесе агнешкото със зеленчуци и кана червено вино от избата на „Брукс“. Марчбанкс напълни чашите.

– Те са предрешени – отбеляза Уърдинг.

– И ние така мислим. Комунистите претърпяха провали през годините, а реформаторите така и не успяха да намерят верния подход. Май няма какво да спре Игор Комаров по пътя към президентския пост.

– Това лошо ли е? – попита редакторът. – В Последния материал, който гледах за него, приказките му ми се сториха смислени. Стабилност на валутата, край на разрухата, борба с мафията. Такива работи.

Уърдинг бе известен с пестеливия си език и обичаше да говори в телеграфен стил.

– Точно така. Звучи прекрасно. Но той все пак си остава загадка. Какво точно смята да прави? Как възнамерява да постигне целите си? Твърди, че ненавижда чуждите кредити, но как смята да се справи без тях? Да не би да има намерение да ликвидира дълговете на Русия, като ги изплати в девалвирали рубли ?

– Няма да посмее – каза Уърдинг.

Знаеше, че „Телеграф“ има кореспондент в Москва, но той отдавна не бе изпращал нищо за Комаров.

– Смятате ли? – възрази Марчбанкс. – Ние не сме толкова сигурни. Някои от речите му са доста крайни, но от друга страна, в личен разговор той успява да убеди събеседниците си, че не е чак такъв звяр. Къде е истината?

– Мога да помоля нашия човек в Москва да поиска интервю.

– Опасявам се, че едва ли ще го получи – каза разузнавачът. – Предполагам, че всички кореспонденти в Москва редовно правят подобни опити. Но Комаров изключително рядко дава интервюта и демонстрира ненавист към чуждата преса.

– Я виж ти, тук предлагат пай с петмез! – възкликна Уърдинг. – Бих хапнал едно парче.

За англичаните на средна възраст едва ли има по-голямо удоволствие от това някой да ги нагости с лакомство, което са яли в детската градина. Сервитьорката донесе пай и за двамата.

– Как тогава да се доберем до него? – попита Уърдинг.

– Връзките му с обществеността се ръководят от един младок, чиито съвети той явно слуша. Името му е Борис Кузнецов. Много начетен, завършил един от колежите на американската "Айви Лийг". Ако изобщо има ключ към Комаров, той го държи. Според сведенията ни, малкият много харесва статиите на вашия Джеферсън.

Марк Джеферсън беше член на редакционнатаколегия и редовно пишеше за тематичната страница на "Телеграф“. Занимаваше се с политика, вътрешна и външна, владееше тънкостите на полемиката и беше заклет консерватор. Уърдинг замълча и се съсредоточи върху десерта си.

– Идеята не е лоша – каза накрая.

– Вижте – подхвана Марчбанкс, доволен, че номерът му ще мине, – постоянни кореспонденти в Москва, с лопата да ги ринеш. Но един известен журналист, дошъл да направи портрет на бъдещия лидер, на мъжа на утрешния ден – това вече е друго нещо.

Уърдинг се замисли.

– Може би трябва да представим и тримата кандидати. За да има известен баланс.

– Чудесно – отвърна Марчбанкс, макар да не мислеше така. – Но каквото и да си говорим, Комаров оставя най-силно впечатление у хората. Другите двама са просто статисти. Ще се качим ли горе за по едно кафе?

– Да, идеята ви определено ми допада – заяви Уърдинг, когато двамата се настаниха в горния салон под портрета на Дилетантите. – Трогнат съм от вашата загриженост за тиража на вестника ни, но какво искате да го попитаме?

Марчбанкс се усмихна на прямотата на редактора.

– Добре. Наистина искаме да понаучим едно друго, за да се отчетем пред господарите си. За предпочитане нещо извън самата статия. Иначе те също четат "Телеграф“. Интересуваме се от действителните намерения на Комаров. Какво му е мнението за етническите малцинства? В Русия те наброяват десетки милиони души а той не крие расистките си пристрастия. Как смята да възстанови славата на руската нация? С една дума, какво крие зад маската си? Има ли скрити помисли?

– И да има, защо ще ги разкрива пред Джеферсън? – отбеляза Уърдинг.

– Човек никога не знае. Може да се изпусне някъде.

– А как да се доберем до този Кузнецов?

– Вашият човек в Москва ще ви каже. Едно лично писмо от Джефсрсън също ще е от полза.

– Разбрахме се – каза Уърдинг, докато слизаха по широката стълба към партерния етаж. – Вече виждам материала на двете средни страници. Не е зле. Стига да има какво да ни каже човекът. Веднага ще се свържа с бюрото ни в Москва.

– Ако работата се уреди, бих искал да разменя няколко приказки с Джеферсън.

– Инструктаж, а? Имайте предвид, че е доста сприхав.

– Ще бъда мек като памук – отвърна Марчбанкс.

На тротоара двамата се разделиха. Шофьорът на Уърдинг се изниза от забранената за паркиране зона срещу „Сънтори“ и дойде да го откара обратно в Кънеъри Уорф.

Марчбанкс реши да повърви пеш, за да неутрализира петмезения пай и виното.

***

Вашингтон, Септември 1985

Още преди да започне да шпионира за КГБ през 1984-а, Еймс бе подал документи за поста началник на Съветския отдел в най-голямото задгранично бюро на ЦРУ в Рим. През септември 1985-а молбата му беше удовлетворена.

Това го постави пред дилема. Все още не знаеше, че КГБ неволно ще го изложи на огромна опасност, арестувайки така скоропостижно агентите, които той бе издал.

Назначението в Италия щеше да го отдалечи от Лангли, секретните досиета и контраразузнавателното звено на отдел СИ. От друга страна, Рим бе доста привлекателно място за живеене, а длъжността, която щеше да заема там, съвсем не беше за подценяване. Еймс се консултира с руснаците.

Реакцията им бе положителна. От една страна на им предстояха месеци разследване, арести и разпити. Материалите, доставени от Еймс, бяха необозрими, а от съображения за сигурност групата „Колокол“, която ги обработваше в Москва, бе толкова малобройна, че цялостният анализ можеше да отнеме години.

Междувременно информацията, предоставена от Еймс, бе нарастнала значително. Следващите две пратки, предадени на съветския дипломат Чувакин, съдържаха кадрова информация за почти всеки оперативен работник в Лангли, заслужаващ някакво внимание. Освен професионални и лични данни, заемани постове, възложени мисии и отбелязани успехи, в досиетата имаше и снимки на служителите, по които КГБ можеше да ги разпознае където и когато и да се появят.

От друга страна, руснаците бързо прецениха, че в Рим – един от ключовите центрове на Европейския отдел – Еймс ще има достъп до всички операции, провеждани пряко от ЦРУ или в сътрудничество със съюзническите служби по цялото Средиземноморие, от Испания до Гърция – район, към който Москва проявяваше жив интерес.

И накрая, контактите им с Еймс щяха да бъдат много по-лесни в Рим, отколкото във Вашингтон, където винаги съществуваше опасността да бъдат засечени от ФБР. Посъветваха го да приеме поста.

Така още преди края на месеца Еймс започна да учи италиански.

В Лангли още никой не бе усетил признаците на предстоящата катастрофа. Бяха изгубили контакт с двама-трима от най-добрите си агенти в Русия, но макар и тревожно, това съвсем не беше фатално.

Сред кадровите справки, които Еймс бе предал на руснаците, се намираше и досието на един млад служител, наскоро прехвърлен в отдел СИ, когото той бе определил като изгряваща звезда. Името му беше Джейсън Монк.

***

Старият Генадий от години береше гъби в тая гора. Откакто се пенсионира, редовно прибягваше до летните дарове на природата, за да допълни мизерната си пенсия. Продаваше ги пресни на московските ресторанти или пък ги сушеше на нанизи и ги носеше в малкото деликатесни магазини, които бяха останали.

Лошото на гъбите бе, че трябваше да се берат много рано, по възможност преди изгрев. Иначе плъховете и катериците им виждаха сметката още призори, а каквото останеше след тях, се обираше от други гъбари. Руснаците много обичат гъби.

Сутринта на двайсет и четвърти юли Генадий се качи на колелото, подсвирна на кучето си и тръгна към една от горичките отвъд малкото селце, в което живееше. Там лете гъбите растяха на гнезда и той се надяваше да напълни кошницата си още преди се вдигне росата.

Горичката се намираше встрани от магистралата за Минск, по която денонощно трещяха камиони, поели курс на запад към столицата на Беларус. Той подпря колелото си на едно дърво, взе кошницата и тръгна между дърветата.

След половин час, когато вече бе напълнил кошницата до половината, а слънцето едва-едва се показваше над хоризонта, кучето му изскимтя и хукна към някакви храсталаци в далечината. Генадий го беше дресирал да надушва гъбите и веднага тръгна след него.

Когато се приближи, от храстите го лъхна тежка, лепкава смрад. Познаваше тази миризма. Малко ли я беше усещал на младини по целия път от Висла До Берлин!?

Тялото или беше изхвърлено, или пък клетникът бе допълзял дотам, преди да умре.

Кльошав старец, целият в синини, очите му – изкълвани от птиците, устата – отворена, трите метални зъба отпред – осеяни с капчици роса. Трупът бе гол до кръста, но встрани на тревата се виждаше старо палто, свито на купчина.

Генадий отново подуши. „При тая жега, няколко дни", каза си.

После се огледа и взе да размишлява. Беше съвестен гражданин и знаеше задълженията си, но гъбите си бяха гъби, пък и едва ли можеше да направи нещо за клетия човечец. В далечината се чуваше тътенът на камионите по магистралата от Москва за Минск.

Генадий допълни кошницата си, качи се на колелото и се върна в селото. Разстла гъбите да се сушат на слънце и едва тогава се яви в разнебитената барака на селсъвета, където ако не друго, поне имаше телефон.

Набра 02 и се свърза с дежурния на милицията.

– Намерих труп.

– Име? – попитаха отсреща.

– Откъде да знам, по дяволите? Мъртъв е.

– Не неговото, идиот такъв. Твоето!

– А искате ли да затворя? – отвърна Генадий.

Чу се въздишка.

– Не, не затваряй. Само ми кажи как се казваш и къде се намираш.

Генадий даде необходимите сведения. Дежурният потърси мястото на картата, увери се, че влиза в границите на Москва, и каза:

– Чакай в селсъвета. Ще пратим човек да вземе показанията.

Генадий зачака. Половин час по-късно пристигна жълто-синя уазка с двама милиционери и млад униформен инспектор.

– Ти ли си намерил трупа? – попита лейтенантът.

– Да – отвърна Генадий.

– Да вървим тогава. Къде е?

– В гората.

Генадий се почувства важен, че ще го возят милиционерска кола, и се качи с тях да ги заведе до мястото. Когато стигнаха, четиримата слязоха от колата и тръгнаха в колона по един между дърветата. След няколко крачки гъбарят позна брезата, под която бе оставил колелото си. Скоро усетиха и миризмата.

– Там е – каза Генадий и посочи храсталака. – Не е като да не мирише. Престоял е поне три-четири дни.

Тримата милиционери се приближиха до трупа и го огледаха. – Виж дали има нещо в джобовете си – каза инспекторът на единия от хората си. – Ти провери палтото – нареди на другия.

Онзи който бе изтеглил по-късата клечка, стисна носа си с ръка, а с другата претърси джобовете на мъртвеца. Нищо. После побутна тялото с крак и го обърна по корем. Отдолу пълзяха червеи. Той провери задните джобове, изправи се и поклати глава. Колегата му пусна палтото на земята и направи същото.

– Нищо? Никакви документи? – попита лейтенантът.

– Нищо. Ни монети, ни кърпичка, ни ключове, ни паспорт.

– Ударен на магистралата? – предположи единият от милиционерите.

Тримата се заслушаха в тътена на колите.

– Колко има до пътя? – попита инспекторът.

– Стотина метра – отвърна Генадий.

– Който и да го удари, ще гледа да избяга час по-скоро. Няма да го влачи цели сто метра, при положение че и десет са достатъчни в тоя гъсталак – разсъди лейтенантът и каза на един от хората си: – Иди до магистралата и се огледай за смачкан велосипед или катастрофирала кола. Може да е бил ранен и да се е довлякъл сам до тук. После остани да изчакаш линейката.

Инспекторът се обади по радиостанцията си и нареди на дежурния да прати следовател, фотограф и съдебен лекар. Според онова, което виждаше, смъртта едва ли можеше да се нарече естествена. Повика и линейка, но предупреди, че човекът е мъртъв. Единият от милиционерите тръгна към магистралата, а останалите се отдръпнаха от вонята и зачакаха.

Първи пристигнаха тримата цивилни Оставиха колата на банкета и продължиха пеша през гората. Следователят кимна на лейтенанта и попита:

– Какъв е случаят?

– Ей там в храстите. Извиках ви, защото едва ли е умрял от старост. Здравата е насинен, а пътяте на стотина метра.

– Кой го е намерил?

– Онзи гъбар.

Следователят отиде при Генадий.

– Разкажи ми всичко. От самото начало.

Фотографът направи снимки, след което лекарят надяна маска и прегледа набързо трупа. После се изправи и свали гумените си ръкавици.

– Залагам бутилка „Московския“, че става дума за убийство. В лабораторията ще ни кажат повече, но някой направо го е премазал от бой, преди да умре. Най-вероятно не тук. Честито, Володя, това ти е първият „жмурик“ за деня – каза докторът, използвайки жаргонната дума за „труп“.

Междувременно дойде линейката и двама санитари притичаха през гората с носилка в ръце. Лекарят кимна и те сложиха тялото в найлонов чувал, преди да го отнесат.

– Аз мога ли да си вървя? – попита Генадий.

– Не – отвърна следователят. – Трябва да дадеш писмени показания в районното.

Милиционерите откараха Генадий в Районно управление „Запад“ на пет километра по пътя за Москва, а линейката с трупа продължи нататък, към центъра на града, където се намираше моргата на Втори медицински институт. Там санитарите го затвориха в хладилна камера и си заминаха. Съдебните лекари все не достигаха и винаги бяха претрупани с работа.

***

Йемен, Октомври 1985

Джейсън Монк пристигна в Южен Йемен в средата на октомври. Макар да бе малка и бедна, народната република имаше първокласно летище – бивша военна база на Кралските ВВС, – където можеха да кацат големи самолети.

Испанският паспорт на Монк и документите му от ООН предизвикаха щателна, но за щастие безпроблемна проверка на контролно-пропускателния пункт и след около половин час, стиснал практичния си сак той излезе от летището.

От Рим наистина бяха уведомили ръководителя на програмата на ФАО за идването на сеньор Мартинес Лорка, но му бяха съобщили дата, която се разминаваше с истинското пристигане на Монк с една седмица. Йеменските полицаи на летището не знаеха за тази  подробност, но така или иначе, нямаше кой да го посрещне. Той хвана такси и се настани в новия френски хотел „Фронтел“, разположен на късчето земя, което свързваше островната част на Аден с континента.

Макар документите му да бяха перфектни, а вероятността да попадне на истински испанци – минимална, Монк знаеше, че мисията му е опасна. „Черна“ и опасна.

При нормални обстоятелства с шпионаж обикновено се занимават хора, внедрени в съответното посолство като редови служители. Така, ако стане някаква издънка, те винаги могат да се скрият зад дипломатическия имунитет.

Някои от тях са „явни“: не крият с какво се занимават, местното контраразузнаване си ги знае, но пред останалите истинските им задължения тактично се премълчават. Една голяма резидентура на вражеска територия винаги се старае да държи поне няколко разузнавачи под прикритие, назначени на фиктивни длъжности в консулството, пресслужбата, търговския или културния отдел. Причината за това е съвсем проста. „Скритите“ шпиони имат по-голям шанс да не бъдат проследени на улицата и следователно са по-свободни да обслужват тайници или пък да присъстват на секретни срещи.

Но разузнавач, който работи под прикритие, няма право да се възползва от Виенското споразумение. Дипломат, уличен в шпионаж, може да бъде обявен за персона нон грата и екстрадиран от страната. Тогава неговата родина ще протестира, че е невинен, и ще екстрадира някой от дипломатите на другата страна. След това танто за танто, играта продължава както преди.

Но да се шпионира „на черно“ вече е съвсем незаконно. В зависимост от това къде и при какви обстоятелства е заловен, такъв шпионин рискува да бъде подложен на зверски мъчения, дългогодишни страдания в трудов лагер или незнайна и самотна смърт. Дори хората, който са го изпратили, рядко могат да му помогнат.

В демократичните държави последствията са справедлив съд и нормален затвор. В тоталитарните няма човешки права. Някъде даже не са чували за тях. Южен Йемен бе точно такава държава, а през 1985-а Съединените щати дори нямаха посолство там.

През октомври в тази част на света жегата все още е непоносима, а в Йемен петък е почивен ден и никой не работи.

„Какво ли би правил един як руски офицер в горещ летен ден като този?, помисли си Монк. Ще поплува, може би?“

От съображения за сигурност първоначалният източник, който бе излязъл на вечеря в Ню Йорк с бившия си съученик, сега служител на ФБР, не беше потърсен втори път. Иначе той може би щеше да даде по-подробно описание на майор Соломин, дори да помогне за създаването на портрет. В случай че се беше върнал в Йемен, можеше лично да посочи човека, но от ЦРУ прецениха, че той е препалено приказлив и не може да му се има доверие.

Да се намерят руснаците, не беше проблем. Те бяха навсякъде и явно си позволяваха съвсем свободно да контактуват със западноевропейската общност – нещо което в родината им би било немислимо. Може би беше завади горещината или пък по простата причина, че макар и руснаци, военните не можеха да стоят денонощно в казармите.

Два хотела в Аден разполагаха с примамливи басейни – Рок“ и „Фронтел“. Освен в тях, чужденци от всякакви националности се спасяваха от жегата на просторния плаж Абиан, където вълните се разбиваха с плясък. Последната възможност бе огромният руски безмитен магазин в центъра на града, където можеха да пазаруват и други чужденци – Съветският съюз се нуждаеше от твърда валута.

От пръв поглед се разбираше, че почти всички руснаци наоколо са офицери. В Съветския съюз единици говорят английски, какво остава за арабски. Онези, които знаеха и двата езика, без съмнение бяха офицери или подофицери. Редниците и сержантите едва ли говореха чужд език, следователно не можеха да контактуват с арабите. Най-вероятно работеха като механици или готвачи. Ординарците пък сигурно бяха йеменци, наети на място. Басейните на Аден сто на сто не бяха по джоба на цивилните руснаци, за разлика от офицерите, които разполагаха с твърда валута.

Не беше без значение и фактът, че американецът от ООН бе срещнал руснака да пие сам на бара в „Рок“. Руснаците обичат да си пийват, но обикновено го правят в компания, а тези около басейна във „Фронтел“ определено изглеждаха сплотен колектив. Защо Соломин е бил сам на бара? Дали е било случайност или по принцип предпочита уединението?

Може би обяснението се криеше другаде. Американецът бе споменал, че Соломин е висок, мускулест, с черна коса и леко дръпнати очи. Азиатски тип, но без сплескания нос. Езиковите експерти в Лангли бяха открили корените на името му някъде в съветския Далечен изток. Монк знаеше, че руснаците са заклети расисти и не крият ненавистта си към „чернюгите".

Може би на Соломин му бе писнало да го подиграват заради монголоидните му черти.

Монк започна да оглежда магазина – всички руски офицери живееха сами, без жените си, – басейните, а вечер и баровете. Едва на третия ден, разхождайки се по плажа по шорти и с хавлиена кърпа през рамо, той забеляза един мъж, който тъкмо излизаше от морето.

Беше висок около метър и осемдесет, с широки рамене и яки бицепси. Не беше млад, изглеждаше около четирийсетгодишен, но имаше вид на атлет. Косата му бе гарвановочерна, но по тялото му нямаше нито косъмче. Само мишниците му тъмнееха, когато вдигна ръка да изцеди водата от косата си. Оскъдното окосмяване по тялото е характерно за азиатците, за разлика от чернокосите бели, които са доста окосмени.

Мъжът прекоси плажа и се отпусна на хавлията си с лице към морето. После сложи тъмни очила и потъна в мисли.

Монк свали ризата си и тръгна по пясъка, сякаш сега идваше на плаж. Наоколо бе пълно с народ и нямаше нищо неестествено в това да се настани на празното място до руснака. Извади портфейла си, уви го в ризата, после и в кърпата, изрита сандалите си, сложи всичко накуп и се огледа притеснено. Накрая се обърна към руснака и каза:

– Извинете. – Руснакът вдигна глава. – Дали ще бъдете тук в следващите няколко минути?

Мъжът кимна.

– Бихте ли наглеждали нещата ми, докато се изкъпя?

Руснакът отново кимна и пак се загледа в океана.

Монк изтича по плажа, влезе във водата и поплува десетина минути. После се върна, усмихна се на чернокосия и каза:

– Благодаря.

Мъжът за трети път кимна. Монк се избърса и седна.

– Прекрасно море. Разкошен плаж. Жалко за хората, които го притежават.

Едва сега руснакът проговори. На английски.

– Кои хора? – попита.

– Арабите. Йеменците. Отскоро съм тук, но вече не мога да ги понасям. За нищо не стават.

Руснакът го гледаше зад черните очила, но Монк не можеше да разгадае изражението му. След малко той продължи.

– Опитвам се да ги науча да боравят с елементарни сечива и трактори. За да увеличат реколтата си, да се изхранват. Никакъв шанс. Всичко чупят, всичко рушат. Само си губя времето и парите на ООН.

Монк говореше добър английски, но с испански акцент.

– Вие англичанин ли сте? – попита най-сетне руснакът. За първи път се включваше в разговора.

– Не, испанец. Работя по програмата на ФАО, Обединените нации. А вие ? И вие ли сте от ООН?

Руснакът измънка вместо "не“.

– От Съветския съюз – каза.

– Е, значи сигурно ви е доста по-топло тук. У нас пък е горе-долу така. И нямам търпение да се прибера.

– Аз също – каза руснакът. – Предпочитам студа.

– Отдавна ли сте тук?

– От две години. Остава ми още една.

Монк се разсмя.

– Мили Боже, и ние трябва да стоим една година, но аз никога няма да изкарам толкова. Няма смисъл. Е, трябва да тръгвам. Кажете ми, сигурно знаете, след като сте прекарал две години тук, къде може да пийне човек след вечеря? Някой нощен клуб?

Руснакът се изсмя саркастично.

– Не, няма. Никакви дискотеки. Само бара на хотел „Рок“, но там е тихо.

– Благодаря. А, между другото, аз съм Естебан. Естебан Мартинес Лорка.

Той подаде ръка. Руснакът се поколеба, но я пое.

– Пьотр – отвърна. – Или Питър. Питър Соломин.

Руският майор се появи в бара на хотел „Рок едва на третата вечер. Построен по време на колониалния период, хотелът приличаше на барелеф, вграден в огромна скала. Няколко стъпала от улицата водеха до малкото фоайе на рецепцията. Барът бе на последния етаж, откъдето се разкриваше панорамна гледка към пристанището. Монк бе седнал на на една маса до прозореца с гръб към салона, но следеше всичко в отражението на стъклото. Забеляза Соломин още с влизането, изчака го да си поръча питие, и едва тогава се обърна.

– А, Питър, ето че се срещаме отново! Заповядай при мен!

Той посочи свободното място на масата. Руснакът се поколеба за миг, но седна. Вдигна халбата си и каза:

– За ваше здоровъе!

– Pesetas, faena у amor – отвърна му Монк. Соломин го погледна неразбиращо. – Пари, работа и любов – в какъвто ред предпочиташ.

Руснакът за първи път се усмихна. Имаше добродушна, симпатична усмивка.

Заговориха се. За това, за онова. За невъзможността да се работи с йеменците, за досадната им способност да съсипват всичко, за безсмислието да изпълняваш задача, в чийто успех не вярваш. И – като всички мъже далеч от родината – за дома.

Монк му разказа за родната си Андалусия, където човек може в един и същи ден да кара ски по върховете на Сиера Невада и да плува в топлите води на Сотогранде. Соломин разказа за гъстите заснежени гори на неговия роден край, където и до ден днешен реват сибирски тигри, а лисиците, вълците и елените разпалват страстите на опитния ловец.

Срещаха се в продължение на четири вечери, през които всеки изпитваше удоволствие от компанията на другия. На третия ден Монк трябваше да се яви пред датчанина, който оглавяваше програмата на ФАО и да замине с него на уговорената инспекция. Бюрото на ЦРУ в Рим беше осигурило подробен доклад за програмата от мисията на ФАО в същия град и Монк го бе научил наизуст. Фермерските му корени му помогнаха да се ориентира в проблемите и той не спести похвалите си. Датчанинът остана очарован.

Вечер Монк опознаваше майор Пьотр Василиевич Соломин и онова, което откриваше, все повече му се нравеше.

Соломин бе роден през 1945-а на онова късче съветска земя, наречено Приморски край, което се простира между североизточна Манджурия и морето и граничи на юг със Северна Корея. Родният му град бе Усурийск.

Липсата на работа бе накарала баща му да се пресели от провинцията в града, но той бе научил сина си да говори езика на тяхното племе – удегейцитс, и не бе пропускал случай да го води сред природата. Така момчето още от най-ранна възраст бе обикнало символите на земята си: горите, планините, езерата и животните.

През 19-ти век, преди руснаците окончателно да завладеят удегейците, писателят Арсениев бе посетил анклава и бе написал книга за местните жители, която и до днес се радваше на известност в Русия. Беше я нарекъл „Тигрите на Далечния изток“.

За разлика от ниските, кръглолики и безизразни азиатци, които живеят на изток и на юг, удегейците са високи, с издължени лица, подчертани скули и горди като на сокол очи. Преди хилядолетия част от предците им се бяха придвижили на север, бяха прекосили Беринговия пролив, който ги дели от днешна Аляска, и се бяха пръснали на юг из земите на Канада, за да се превърнат в сиукси и шайени.

Като гледаше едрия сибирски воин пред себе си, Монк се представяше лицата на отдавна изчезналите ловци на бизони от поречията на Плат и Паудър.

Възможностите на младия Соломин били две: фабриката или армията. Той взел влака на север към Хабаровск и се записал войник. Всички младежи и без това изкарвали три години задължителна военна служба, а след втората година най-добрите от тях били избирани за сержанти. Соломин изпъкнал с уменията си по време на ученията и бил изпратен в офицерско училище, а след още две години бил произведен в лейтенант Служил седем години като лейтенант и старши лейтенант и на трийсет и три години станал майор. По онова време вече бил женен и имал две деца: Успял да се наложи без протекции и връзки, преживявайки расистките подигравки на руснаците, заради които неведнъж стигал до бой.

Назначението в Йемен през 1983-а бе първото му зад граница. Даваше си сметка, че повечето му колеги са доволни да работят тук. Въпреки тежкия климат, горещината, каменистите гледки и липсата на развлечения, те живееха в някогашните военни бази на англичаните и се ширеха в простор, за какъвто не можеха и да мечтаят в Съветския съюз. Храната беше в изобилие, предимно агнешко и риба на скара край морето. Можеха да ходят на плаж и да си поръчват дрехи, видеокасетофони и музика по каталог от Европа.

Всичките тези удобства и най-вече неочакваното съприкосновение с благините на западния начин на живот се нравеха и на Пьотр Соломин. Но в думите му се долавяше някакво огорчение, някакво разочарование от режима, на който служеше. Монк го усещаше, но не смееше да задълбава прекалено.

За да се намира в Йемен изобщо, руснакът трябваше да е минал през младежкия комунистически съюз, Комсомола, а след това и през Партията. А за да служи в чужбина с чин майор, без съмнение трябваше да е офицер от военното разузнаване, ГРУ. Нещо не се връзваше, но какво? Отговорът излезе на бял свят едва на петата вечер. Избухна заедно с дълго потискания гняв на руснака.

През 1982-ра, една година преди да го изпратят в Йемен, Соломин постъпил в Административния отдел на Министерство на отбраната в Москва. Там бил забелязан от заместник-министъра и натоварен със секретна задача. Със средства, отклонени от военния бюджет, министърът вдигал помпозна вила по поречието на Москва река, край Переделкино.

Противно на партийните норми, съветските закони и общоприетия морал, той изпратил над сто войничета да строят луксозната му крайградска къща. За командир бил назначен Соломин. Пред очите на майора от Финландия пристигнало кухненско обзавеждане, за което всяка съпруга на редови офицер би дала едната си ръка. Японски стереосистеми се монтирали във всяка стая, позлатени кранчета от Стокхолм лъснали в баните, барът се напълнил с многогодишно шотландско уиски, отлежало в дъбови бъчви. Случката го озлобила срещу Партията и режима. Toй далеч не бил първият честен съветски офицер, който вътрешно въставал срещу безочливата корумпираност на съветската номенклатура.

Нощем учел английски и настройвал радиото на Би Би Си и Гласът на Америка. И двете радиостанции предавали и на руски език, но той искал да ги слуша в оригинал. От тях научил, че противно на онова, което винаги му е било втълпявано, Западът не иска война с

Русия.

В Йемен чашата окончателно преляла.

– У дома хората се свират в тесни апартаменти, а началството се шири в палати. Живеят като принцове с нашите пари. Жена ми не може да си купи най-обикновен сешоар или обувки, които да не се разпаднат на първия месец, а в същото време се харчат милиарди за безумни задгранични операции, целящи да впечатлят.., кого? Тия тук!?

– Нещата се променят – понечи да го окуражи Монк.

Сибирякът поклати глава.

Горбачов бе на власт от миналия март, но реформите, които той неохотно, а в повечето случаи и неволно, стартира, щяха да започнат да се чувстват едва края на 1987-а. Освен това Соломин не се бе връщал в родината си от две години.

– Нищо не се променя. Тия лапани по върховете.., казвам ти, Естебан, откакто се преместих в Москва съм се нагледал на такова разточителство, каквото не можеш да си представиш.

– Но този новият, Горбачов... Може би той ще промени нещата – каза Монк. – Аз не съм такъв песимист. Сигурен съм, че руският народ един ден ще се отърве от тая диктатура. Ще може сам да избира управниците си. Демократично, в истински избори. И то съвсем скоро...

– Ами, скоро. Като гледам с какво темпо се движим...

Монк пое дълбоко въздух. Вербуването беше опасна игра. На Запад един лоялен съветски офицер, усетил, че се опитват да го вербуват, можеше да докладва на посланика си. Това би довело до дипломатически скандал. В мрачна тоталитарна държава като Южен Йемен то можеше да означава бавна и мъчителна смърт. Ни в клин, ни в ръкав Монк заговори на безупречен руски.

– Ти можеш да помогнеш това да стане по-бързо, приятелю. Заедно можем да променим всичко. Така, както ти мечтаеш.

Соломин го гледа втрещено в продължение на половин минута Монк не отмести погледа си.

Накрая руснакът заговори на родния си език:

– Кой, по дяволите, си ти?

– Мисля, че вече знаеш, Пьотр Василиевич. Въпросът е дали ще ме издадеш, като знаеш какво ще направят тези хора с мен, преди да ме убият. И ще продължиш да живееш живота си такъв, какъвто е.

Соломин продължи да го гледа втренчено.

– Не бих предал и най-големия си враг на тия говеда. Но не може да ти се отрече, че имаш здрави нерви. Онова, което искаш, е лудост. Абсолютна лудост. Би трябвало да ти кажа да вървиш на майната си.

– Прав си. И ще отида. И то веднага, за да спася кожата си. Но кажи ми, не е ли лудост да седиш със скръстени ръце? Да гледаш, да се вбесяваш вътрешно и нищо да не предприемеш.

Руснакът остави недопитата си бира и стана.

– Трябва да помисля – каза.

– Утре вечер – отвърна Монк все още на руски. .. Тук. Ела сам и ще говорим. Ако дойдеш с полиция, мъртъв съм. Ако не дойдеш, заминавам си с първия самолет.

Майор Соломин си тръгна.

Според всички стандартни оперативни правила Монк трябваше незабавно да напусне Йемен. Не беше получил отказ, но не можеше и да се похвали с недвусмислена готовност за сътрудничество. Обърканият човек често сменя решенията си, а подземията на йеменската тайна полиция са доста страховито място.

Но Монк изчака уговорените двайсет и четири часа. Майорът се върна.., сам. Бяха им необходими още два дни. Сред тоалетните си принадлежности Монк бе пренесъл и основните атрибути за свръзка: специалните мастила, тайните адреси, безобидните фрази, които носеха своя скрит смисъл. От Йемен Соломин нямаше кой знае какво да предава, но след година щеше да се върне в Москва. Ако все още имаше желание, можеше да осъществи контакт.

На раздяла ръкостискането им трая дълго.

– Успех, приятелю – каза Монк.

– На слука, както казваме у дома – отвърна сибирякът.

За да не си тръгнат заедно от хотела, Монк остана още няколко минути в бара. Новият му приятел се нуждаеше от кодово име. Високо в ясното небе звездите грееха с онзи удивителен блясък, който човек може да види само в тропиците.

Сред тях Монк различи очертанията на Беотийския ловец. Роди се агент Орион.

***

На втори август Борис Кузнецов получи лично писмо от британския журналист Марк Джеферсън. Беше написано на бланка на „Дейли телеграф“ и макар че бе изпратено по факса до московското бюро на вестника бе донесено на ръка в централата на Съюза на патриотичните сили.

В него Джеферсън изразяваше личното си възхищение от мерките, които Игор Комаров смята да предприеме срещу хаоса, корупцията и престъпността и споделяше, че през последните няколко месеца с интерес е следил речите му.

След скорошната смърт на руския президент, продължаваше той, бъдещето на най-голямата страна в света за пореден път заставало във фокуса на общественото мнение по света. Затова той лично имал намерение да посети Москва в първата половина на август. От благоприличие се налагало да вземе интервю и от кандидатите за президент на левицата и центъра, но това щяло да бъде просто формалност.

Иначе интересът на световната общност без съмнение бил насочен към очевидния победител в тази надпревара, Игор Комаров. Той, Джеферсън, щял да бъде дълбоко задължен, ако Кузнецов му окаже съдействие господин Комаров да го приеме. Обещавал пространен материал на централна страница в „Дейли телеграф“ и съпътстващи публикации в други вестници в Европа и Северна Америка.

Макар Кузнецов, чийто баща години наред бе работил в ООН и бе използувал положението си да изучи сина си в Корнел, да познаваше Съединените щати по-добре от Европа, той определено имаше представа за Лондон.

Знаеше също и че американската преса клони към либерализъм, а пратениците ѝ са проявявали враждебност към работодателя му в случаите, когато им бе оказвана честта да получат интервю. Последното датираше от преди година и заради преднамерените въпроси, които журналистът му бе задал, Комаров бе забранил каквито и да било контакти с американската преса.

Но Лондон бе нещо друго. Няколко големи вестника и две национални списания бяха твърдо консервативни, макар и далеч не толкова десни, колкото Игор Комаров в публичните му изяви.

– Бих препоръчал да се направи изключение за Марк Джеферсън, господин президент – каза той на Игор Комаров при седмичната им среща на следващия ден.

– Кой е той? – попита Комаров, който мразеше всички журналисти, включително и руските.

Задаваха му въпроси, на които той не виждаше причина да отговаря.

– Подготвил съм кратка справка за него, господин президент – отвърна Кузнецов и му подаде тънка папка. – Както ще се уверите сам, той поддържа възстановяването на смъртното наказание в собствената си страна. Освен това е върл противник на членството на Великобритания в разпадащия се Европейски съюз. Твърд консерватор. Последния път спомена името ви като пример за руски лидер, на когото Лондон трябва да оказва подкрепа и сътрудничество.

Комаров изсумтя, но даде съгласието си за интервю. Отговорът му пристигна на ръка в московското бюро на „Дейли телеграф“ още същия ден. Господин Джеферсън бе поканен да се яви в Москва за интервюто на девети август.

***

Йемен, Януари 1986

Нито Соломин, нито Монк можеха да предположат, че мандатът на майора в Аден ще приключи девет месеца по-рано. Но на тринайсети януари двете вражески Фракции в йеменското правителство започнаха жестока гражданска война. Сраженията бяха толкова ожесточени, че се стигна до решението да се евакуират всички чужденци, включително и руснаците. Евакуацията започна на петнайсети август и трая шест дни. Пьотр Соломин бе сред евакуираните.

Летището бе подложено на непрекъснат обстрел и единственият път за напускане на страната бе по море. За щастие английската кралска яхта „Британия“ току-що бе излязла от протока в южния край на Червено море на път за Австралия, за да подготви обиколката на кралица Елизабет.

Осведомено за ситуацията от Британското посолство в Аден, Адмиралтейството в Лондон се свърза с личния секретар на кралицата. Той отнесе въпроса до суверена и кралица Елизабет веднага се разпореди „Британия“ да направи всичко възможно, за да помогне.

Два дни по-късно майор Соломин, наред с други руски офицери, притича от скривалището си до водите край плажа Абиан, където чакаха лодките на „Британия“. Английските войници ги измъкнаха от дълбоката до кръста вода и след по-малко от час обърканите руснаци вече разтягаха походните легла в опразнената лична дневна на кралицата.

При първия си рейс „Британия“ натовари 431 бежанци, а при следващите успя да измъкне от брега 1068 души от петдесет и пет нации. Между евакуациите сновеше до Джибути и се освобождаваше от човешкия си товар на порции. Соломин и сънародниците му се прибраха у дома със самолет през Дамаск.

Никой не можеше да знае тогава, че дори Соломин да бе имал някакви колебания как да постъпи, везните окончателно се бяха наклонили в американска посока от контраста между дружелюбието, с което англичаните, французите и италианците контактуваха с моряците от Кралския флот, и крайната параноя на инструкциите в Москва.

Единственото, което ЦРУ знаеше, бе, че човекът, когото три месеца по-рано бяха вербували, бе потънал във всепоглъщащата паст на Съветския съюз. Възможностите бяха две: или щеше да установи контакт, или не.

През тази зима Съветският отдел на управление "Операции“ буквално се разпадна, парче по парче.

Един по един руските агенти на ЦРУ, работещи зад граница, тихо и кротко бяха изтеглени обратно по разнообразни, кой от кой по-трогателни поводи: майка ти е болна, синът ти е закъсал с учението и има нужда от бащин съвет, ще обсъждат повишенията, ела си. Един по елин те се хващаха на въдицата и се връщаха в Съветския съюз. Още с пристигането ги арестуваха и ги отвеждаха в новата база на полковник Гришин – цяло крило, отцепено от непристъпната крепост на затвора в Лефортово. В Лангли нищо не знаеха за арестите. Знаеха само, че хората им изчезват един по елин.

Що се отнася до онези, които се намираха в самия Съветски съюз, те просто бяха престанали да дават рутинните "признаци на живот".

В границите на Съветския съюз бе немислимо да се обадиш на някого в работата му и да му кажеш "дай да пием по кафе“. Всички телефони се подслушваха, всички дипломати се следяха. Чужденците, дори само заради облеклото им, се различаваха от километри. Контактите трябваше да бъдат изключително предпазливи и по възможност, редки.

Когато все пак се осъществяваха, това ставаше чрез тайници или "пощенски кутии“. Тази толкова банална хитрост може да изглежда като съшита с бели конци, но и до днес се използва. Олдрич Еймс до последно предаваше сведенията си чрез „пощенски кутии“.

„Пощенската кутия“ е просто малък отвор или скривалище на определено място – откачена водосточна тръба, уличен канал, дупка в някое дърво.

Агентът оставя съобщение или микрофилм в „пощенската кутия“ и уведомява работодателите си, като драсва с тебешир по близката стена или по стълба за улично осветление. Разположението на знака означава: в „пощенска кутия“ еди коя си има нещо за вас. Дипломатически автомобил, минава покрай мястото, дори и следен от местното контраразузнаване, може пътьом да забележи знака и да отмине.

По-късно някой разузнавач под прикритие ще се измъкне от „опашката“ си и ще прибере пратката често оставяйки пари на нейно място. Или пък по-нататъшни инструкции. След това пък той ще драсне с тебешир някъде. Информаторът ще мине оттам ще разбере, че пратката му е получена, но в тайника има нещо за него, и по тъмна доба ще дойде да си го вземе.

Така агент и ръководещ могат с месеци, дори с години да поддържат връзка, без да се срещат лице в лице.

Ако информаторът е някъде в провинцията, където дипломати не могат да ходят, или пък е в града, но няма какво да остави в тайника, съществува правилото на определени интервали да дава „признаци на живот“. В столицата, където дипломатите са свободни да се движат навсякъде, това може да става пак със знаци, които по вид и разположение да означават: „Добре съм, но нямам нищо за вас“ или пък: „Имам проблеми, мисля, че ме следят“.

Там, където разстоянията не позволяват да се разменят подобни тайни съобщения – а съветските провинции винаги са били извън достъпа на американските дипломати, – „признаците на живот“ най-често се дават чрез малка обява в големите всекидневници. В колонката за обяви може невинно да се появи: „Продавам очарователно лабрадорче на телефон..." . Разузнавачите в посолството внимателно ги преглеждат. Там Думата е всичко. „Лабрадор“ може да означава „добре съм“, „пудел“ – „имам проблем“. Зад „очарователен може да се крие „ще бъда в Москва следващата седмица и ще оставя нещо на обичайното място, зад „чудесен“ – „поне един месец няма да мога да се върна в Москва“.

Въпросът е „признаците на живот" да бъдат дадени. Когато престанат, значи е възникнал проблем. Сърдечен удар или пък катастрофа и агентът е в болница. Но когато всички до един престанат, проблемът е наистина сериозен.

Точно това се случи през есента и зимата на 1985-86-а. Всички руски агенти на ЦРУ престанаха да дават „признаци на живот“. Гордиевски успя да предаде отчаяното си „Загазих“ и бе измъкнат от англичаните. Майор Бокхан в Атина усети опасността и се спаси в Съединените щати. Останалите дванайсет души просто се изпариха.

Всеки ръководещ оперативен работник в Лангли или навън щеше да разбере, че с агента му се е случило нещо, и щеше незабавно да докладва в централата. А там докладите се преглеждаха от Кери Джордан и началника на отдел СИ. Двамата веднага разбраха, че е станала сериозна издънка.

По ирония на съдбата цялата налудничавост на действията на КГБ всъщност спаси Еймс. Никой в Лангли не можеше да допусне, че руснаците ще арестуват толкова внезапно цели дванайсет агента, ако предателят все още се намира в самото сърце на ЦРУ. Този факт ги убеди в онова, което им се искаше да вярват: те бяха елитът на елита и сред тях не можеше да има изменник. И все пак бяха длъжни да проведат издирване. Направиха го, но другаде.

Първият заподозрян беше Едуард Лий Хауърд, автор на предишно фиаско, отдавна прибран на сигурно място в Москва. Хауърд работеше в отдел СИ и бе готвен да замине в посолството в Москва. По време на инструктажа бе получил дори подробности за операциите там. Малко преди да замине обаче, се установи, че финансите му не са в ред и употребява наркотици.

Пренебрегвайки златното правило на Макиавели, ЦРУ го уволни, но го остави да си се шляе на воля цели две години, без да уведоми когото и да било. През това време Хауърд седеше по пейките и си мислеше да отиде при руснаците. Накрая ЦРУ си призна пред федералните, които се хванаха за главата и поставиха Хауърд под наблюдение. Следващият гаф бе изцяло техен. Той забеляза, че го следят, и им се изплъзна. След два дни, през септември 1985-а, Хауърд вече беше в Съветското посолство в Мексико сити, откъдето го прехвърлиха през Хавана в Москва.

След проверката стана ясно, че Хауърд е могъл да предаде трима от изчезналите агенти може би дори шест. Всъщност той наистина бе разкрил единствените трима, за които знаеше, но работата вече бе свършена от Еймс предишния юни. Трима от руските агенти на ЦРУ се оказаха предадени от две страни.

Втората следа бе подхвърлена от самите руснаци. В желанието си да предпази „къртицата“ си, КГБ организира мащабна диверсионна и дезинформационна кампания, целяща по всякакъв начин да отклони ЦРУ от вярната посока. Усилията се увенчаха с успех. При едно наглед автентично изтичане на информация в Източен Берлин стана ясно, че руснаците са се сдобили с ключ за дешифриране на някои кодове и са прихванали част от шифрограмите на ЦРУ.

Кодовете се използваха от един от основните тайни предаватели на Управлението в Уорънтън, щата Вирджиния. В продължение на цяла една година служителите в Уорънтън бяха прекарвани през ситното сито, но нищо не се установи. Ако в КГБ наистина знаеха кодовете, те щяха да научат и други работи, за които да предприемат съответните действия. Такава активност обаче нямаше, следователно кодовете не бяха разкрити.

Следващата сламка, която КГБ старателно подхвърли, бе, че руските контраразузнавачи са постигнали забележителни успехи. Това бе посрещнато с изумително простодушие в Лангли. В един от докладите дори се казваше, че „всяка операция носи зародиша на собствения си провал“. С други думи, четиринайсет агенти изведнъж са решили да се държат като малоумници.

Някои в Лангли не се хванаха на тая въдица. Сред тях бяха Кери Джордан. Гюс Хатауей, а на по-ниско ниво – научил за проблемите по вътрешната клюкарска мрежа – и Джейсън Монк.

Бяха проверени 301-те досиета , съдържащи всички сведения за агентите. Резултатите бяха ужасяващи. Общо 198 души имаха достъп до досиетата. Цифрата бе огромна. Ако се намираш насред Съветския съюз и си заложил живота си на карта, последното нещо, което ще ти се прииска, е 198 съвсем непознати хора да имат достъп до личното ти досие.

ШЕСТА ГЛАВА

Професор Кузмин отегчено се миеше в моргата под Втори медицински институт. Предстоеше му третата аутопсия за деня.

– Кой е следващият? – подвикна той към асистента си, докато бършеше мокрите си ръце с най-обикновена хартиена салфетка.

– Номер 158 – отвърна помощникът.

– Подробности.

– Бял мъж, малко след средна възраст. Причина за смъртта – неизвестна, самоличност – неизвестна.

Кузмин въздъхна. Защо ли се занимавам изобщо?, каза си.

Поредният скитник, поредният самотник, поредният нещастник, чиито останки, след аутопсията, най-вероятно щяха да помогнат на студентите по медицина три етажа по-горе да разберат какво може да причини насилието на човешките органи, и чийто скелет можеше дори да свърши като помагало в часовете по анатомия.

Москва, като всички големи градове, даваше своята дневна, седмична и месечна реколта от трупове, но за щастие единици от тях трябваше да бъдат аутопсирани. Иначе професорът и колегите му отдавна щяха да са вдигнали ръце.

Най-много, както във всеки град, бяха починалите от естествена смърт: всички онези предали Богу дух в собственото си легло или в някоя болница от старост или вследствие на една от стотиците болести, чийто изход винаги е летален. Смъртните актове за тях се издаваха от болниците или участъковите лекари.

След това се нареждаше „внезапната смърт , най-често фатални инфаркти и инсулти. И в този случай болниците, в които клетниците бяха откарани, поемаха бюрократичните формалности.

След тях идваха злополуките – семейни, трудови и пътни. В Москва имаше още две категории, нараснали значително прел последните години: замръзнали (през зимата) и самоубили се. Техният брои вече се измерваше с хиляди.

Телата, изхвърлени от реката, със или без установена самоличност, се деляха на три категории. Облечени, без алкохол в организма – самоубийци; облечени и спиртосани — жертви на злополука; по бански костюми – удавени по невнимание.

После идваше ред на убийствата. Те минаваха през милицията, след което идваха при професор Кузмин. Но дори тяхната аутопсия обикновено беше чиста формалност. Повечето от тях, като във всеки град, бяха „домашни“. Осемдесет процента бяха извършени в дома или пък убиецът бе член на семейството. По принцип ги разкриваха за часове, а аутопсията само потвърждаваше онова, което вече бе известно – Иван е намушкал жена си, – и помагаше на съдилищата да издадат бърза присъда.

След тях се нареждаха кръчмарските свади и мафиотските убийства. За вторите професорът знаеше, че разкриваемостта не надхвърля мизерните три процента. Причината за смъртта обаче не беше проблем: куршум в главата си е куршум в главата. Дали следователите ще открият някога убиеца (най-вероятно не), не влизаше в задълженията на професора.

За всички упоменати по-горе, десетки хиляди на година, едно беше ясно. Знаеше се кой е мъртвецът. Но се случваше от време на време при професор Кузмин да дойде по някой

Безименен. Труп 158 беше точно такъв.

Професор Кузмин надяна марлена маска, разкърши пръсти да намести ръкавиците си, заинтригуван, се надвеси над масата, когато асистенът откри тялото.

Странно, помисли си той. Дори любопитно.

Вонята, която за външен човек би била непоносима, не му правеше впечатление. Беше свикнал с нея. Със скалпел в ръка той обиколи дългата маса и внимателно огледа обезобразеното тяло. Много странно.

Главата изглеждаше непокътната, като се изключат очите, но веднага си личеше, че са кълвани от птици. В крайна сметка човекът шест дни бе престоял в гората край магистралата за Минск. От таза надолу краката бяха пожълтели, къде от старост, къде поради смъртта, но също без видими контузии. Но между гръдния кош и гениталиите едва ли имаше и квадратен сантиметър без синини и кръвонасядания.

Професорът остави скалпела и обърна тялото. Отзад картината бе същата. После отново го положи по гръб, взе скалпела, включи касетофона на запис и започна да реже. Касетката щеше по-късно да му помогне да напише медицинското заключение за тъпанарите от отдел „Убийства“ долу на „Петровка“. Започна с датата: 2 август 1999 година.

***

Вашингтон, Февруари 1986

В средата на месеца, за радост на Джейсън Монк и за голяма изненада на неговите началници в отдел СИ, майор Пьотр Соломин установи връзка. Написа писмо.

Естествено дори не направи опит да се свърже с някой западняк в Москва, още по-малко с Американското посолство, а писа на адреса в Източен Берлин, който Монк му бе дал.

Самото предоставяне на конспиративния адрес също беше рисковано, но Монк внимнателно бе премерил риска. Ако Соломин отидеше в КГБ, щеше да се наложи да отговаря на доста неудобни въпроси. Онези там добре знаеха, че той никога не би получил подобен адрес, ако не се с съгласил да сътрудничи на ЦРУ. Ако им кажеше, че е приел само привидно, можеше още повече да загази.

Веднага щяха да го попитат защо не е докладвал незабавно, още при първата среща на полковника от ГРУ в Аден и защо е допуснал американецът, който е направил опит да го вербува, да се измъкне безнаказано. На тези въпроси едва ли щеше да бъде в състояние да отговори.

Така че Соломин имаше два избора: да остане ням като гроб, или да стане част от „екипа". Писмото сочеше, че е избрал второто.

В Съветския съюз цялата кореспонденция от или за чужбина се следеше и проверяваше. Същото важеше и за всички телефонни разговори, факсове и телекси. Но вътрешната поща, поради огромния си обем, практически не можеше да се проследи и се подлагаше на проверка само когато подателят или получателят бяха под подозрение. Това се отнасяше и за кореспонденцията в рамките на Съветския блок, а той включваше и Източна Германия.

Адресът в Източен Берлин принадлежеше на един ватман в метрото, който работеше като куриер на ЦРУ и получаваше добри пари за това. Писмата, които пристигаха в апартамента му в един невзрачен блок в квартал Фридрихшайн, винаги бяха адресирани до Франц Вебер.

Самият Вебер беше предишният наемател на жилището и съвсем своевременно беше починал. Ако някой някога заподозреше ватмана, той можеше с ръка на сърцето да се закълне, че и друг път е получавал такива писма, но не знае нито дума руски, били са адресирани до Вебер, а Вебер е мъртъв, затова ги е изхвърлял. Чист и невинен като новородено.

В писмата нямаше обратен адрес, нито пък фамилия на подателя. Текстът беше банален и скучен: надявам се писмото ми да те завари в добро здраве; ние сме добре; напредваш ли с руския?; с нетърпение чакам да се видим отново някой ден; всичко най-хубаво, твой приятел Иван.

При такъв текст дори всемогъщата източногерманска тайна полиция Щази можеше да предположи единствено, че Вебер се е запознал с някакъв руснак на някой културен фестивал и двамата са започнали да си пишат.

А даже да дешифрираше тайното съобщение, написано с невидимо мастило между редовете, Щази щеше само да разбере, че покойният Вебер е бил шпионин който незнайно как им се е изплъзнал.

В Москва, веднъж пуснал плика в някоя пощенска кутия, подателят ставаше неоткриваем.

Щом получеше писмо от Съветския съюз, ватманът Хайнрих го препращаше отвъд Стената в Западен Берлин. Начинът, по който го правеше, може и да изглежда странен, но по време на Студената война в разделения град ставаха къде-къде по-абсурдни неща. Всъщност системата беше толкова проста, че никой не я разкри. Студената война свърши, Германия се обедини и Хайнрих се оттегли да се радва на добре осигурените си старини.

До 1961-ва, когато Берлин беше разделен със стена, за да се попречи на източногерманците да бягат на Запад, метрото опасваше целия град. След издигането на Стената то също беше разделено. Много от тунелите, които свързваха източната и западната част, бяха затворени. Но в една отсечка източногерманската половина се издигаше над земята и преминаваше през малка част от Западен Берлин.

По време на това транзитно пътуване на Запад всички врати и прозорци се блокираха и източногерманците можеха да се наслаждават на късче Западен Берлин, но не и да проникнат там.

В кабината обаче, необезпокояван от никого, Хайнрих отваряше прозорчето си и в един определен момент изстрелваше с прашка предмет с размерите на топка за голф към руините от другата страна на Стената. Следвайки разписанието му, един мъж на средна възраст винаги разхождаше кучето си точно там и точно тогава. Щом влакът се изгубеше от погледа му, той прибираше топчето и го отнасяше на колегите си в огромната централа на ЦРУ в Западен Берлин. Вътре, сгънато многократно, се намираше поредното писмо.

Новините на Соломин бяха все добри. След като се отчел пред когото трябва със завръщането си в родината, той излязъл в едноседмичен отпуск. После се явил в Министерството на отбраната за ново назначение.

Във фоайето се засякъл със заместник-министъра, чиято вила бе строил преди три години. Междувременно онзи се бил издигнал до поста първи заместник-министър.

Макар и генерал-полковник, окичен с медали, които могат да потопят цял катер, той си оставал апаратчик, стигнал до върховете благодарение на Партията. Перспективата да има истински сибирски воин в антуража си го блазнела. Бил доволен от вилата, завършена в срок, пък и адютантът му току-що го бил напуснал по здравословни причини (прекаляване с водка). Затова повишил Соломин до подполковник и го назначил на поста.

В края на писмото си Соломин, поемайки значителен риск, посочваше домашния си адрес в Москва и искаше инструкции. Ако от КГБ бяха засекли и дешифрирали съобщението, с него щеше да е свършено. Но тъй като той не можеше да установи контакт с Американското посолство, нямаше друг избор, освен да уведоми Лангли къде да го потърсят. Той щеше да бъде снабден с много по-надежден метод за връзка още преди да напусне Йемен, ако гражданската война не бе ускорила събитията.

Десет дни по-късно в пощенската кутия на Соломин пристигни квитанция за пътно нарушение. На плика стоеше печатът ни Държавната автомобилна инспекция. Писмото беше пуснато в Москва, никой не си бе направил труди да го отвори. Квитанцията и пликът бяха толкова добре фалшифицирани, че Соломин една не се обади в управлението да протестира. Изобщо не беше минавал на червено. Преди да вдигне телефона обаче, от плика се изсипаха няколко песъчинки.

Той изпрати жена си да заведе децата на училище, и щом остана сам, извади проявителя, който бе успял да измъкне от Йемен сред тоалетните си принадлежности, и го нанесе върху квитанцията. Съобщението беше съвсем просто. Следващата събота. Десет часа сутринта. В кафене на Ленински проспект.

Пиеше второто си кафе, когато непознат мъж мина покрай него, обличайки пътьом дебелото си палто. От празния му ръкав на масата на Соломин падна пакет руски цигари. Той го покри с вестника си. Непознатият излезе от заведението, без да се обърне.

Пакетът изглеждаше пълен, но двайсетте филтъра бяха слепени един за друг, а в пространството под тях Соломин намери миниатюрен фотоапарат, десет филма като за начало, лист оризова хартия с точното описание на три тайника, инструкции за местонахождението им и шест примерни знака, с които да съобщава кога са празни и кога трябва да бъдат посетени. А също и сърдечно писмо от Монк, започващо с думите: "Е скъпи ми приятелю, значи ще променим света..."

Един месец по-късно Орион остави първата си пратка и взе нови десет филма. Информацията му идваше от дълбините на съветския военно-промишлен комплекс и беше безценна.

***

Професор Кузмин прегледа заключението от аутопсията на труп 158 и направи няколко бележки на ръка. Дори нямаше да кара претоварената си секретарка да го преписва. Нека ония от отдел "Убийства" да се научат да му разчитат почерка.

А че папката щеше да отиде точно там, бе повече от ясно. Професорът се стараеше да щади следователите и винаги гледаше да класира починалия в графа "злополука" или "естествена смърт". Тогава близките прибираха трупа да си го погребат. Когато самоличността на мъртвеца не бе известна, тялото оставаше в моргата до изтичане на законния срок. Ако междувременно никой не го потърсеше и следователите не успееха да открият кой е, погребваха го на разноски на общината или ставаше помагало в часовете по анатомия.

Но номер 158 бе починал от насилствена смърт и в това нямаше никакво съмнение. Дори блъснат от камион не би могъл да изглежда така. Евентуално само стадо диви биволи, тъпкали тялото с часове, биха причинили такива вътрешни травми. Но в Москва биволи нямаше, пък и да имаше, те едва ли биха пощадили нозете и главата. Труп номер 158 многократно беше удрян с тъп предмет между шията и таза от двете страни на тялото.

Когато приключи с бележките си, професорът подписа заключението, отбеляза датата трети август накрая и сложи папката при изходящите документи.

– Към „Убийства“ ли? – попита бодро секретарката.

– Да, гише „Безименни“.

Тя натрака набързо адреса на един плик, сложи папката вътре и метна пакета на бюрото си. На излизане щеше да го остави при портиера, който на свой ред щеше да го предаде на разносвача.

През това време труп 158 лежеше в тъмнината на камера, лишен от очи и вътрешности.

***

Лангли, Март 1986

Кери Джордан стоеше до прозореца и се наслаждаваше на любимата си гледка. Беше краят на март и в гората между централата на ЦРУ и река Потомак първите пъпки вече се разлистваха. Скоро сивосинкавият блясък на водата нямаше да се вижда от зеленина. Обичаше Вашингтон. В никой друг американски град нямаше толкова дървета, паркове, гори и градини, а пролетта бе любимият му сезон.

Поне досега. Пролетта на 1986-а се очертаваше кошмарна. По време на разговорите със Сергей Бокхан – офицера от ГРУ, с когото ЦРУ си бе сътрудничил в Атина – руснакът неколкократно бе изразил убеждението си, че ако се бе върнал в Москва, сега щеше да е мъртъв. Не можеше да го докаже, но причината, която началниците му бяха изтъкнали — лошия успех на сина му в академията, – беше чиста лъжа. Следователно беше разкрит. Знаеше, че не е допуснал грешка, и беше убеден, че става дума за предателство.

Но тъй като Бокхан бе един от първите, сблъскали се с подобен проблем, от ЦРУ отначало не му повярваха. Сега обаче твърденията му не изглеждаха толкова невероятни. Още петима бяха привикани по странни поводи от различни краища на планетата, за да изчезнат безследно със стъпването си на съветска земя.

С тях цифрата ставаше шест. Всъщност седем, ако се брои и британският агент Гордиевски. Петима други, работещи в самия Съветски съюз, също бяха потънали вдън земя. От всички агенти на ЦРУ, погълнали толкова усилия, търпение и държавна пара, бяха останали само двама.

Зад него Хари Гонт, началникът на отдел СИ, който бе основната, а за момента и единствената жертва на епидемията, седеше потънал в мисли. Двамата бяха връстници, заедно се бяха издигали в йерархията, години наред бяха работили в чужбина, бяха вербували хора за ЦРУ, бяха играли Голямата игра срещу вечния враг КГБ и си вярваха като братя.

Точно в това бе бедата: всички в отдел СИ си вярваха. Нямаха друг избор. Те бяха ядрото, юмрукът, авангардът на прикритата война. Но всеки таеше подозрение. С Хауърд, с разкритите кодове, с блестящата работа на съветското контраразузнаване можеше да се обясни разобличаването на пет, шест, дори седем агента. Но четиринайсет? Всичките, с които отделът разполагаше? И все пак не можеше да има предател. Нямаше начин. Не и в отдел „Съветски съюз/Източна Европа“.

Някой почука на вратата и атмосферата в стаята се разведри. Предстоеше им да чуят единствената добра новина.

– Заповядай, Джейсън, седни – каза Джордан, когато Монк прекрачи прага. – Двамата с Хари искахме да те поздравим. Твоят Орион е направил страхотен удар. Момчетата в „Анализи“ са на седмото небе. Тъкмо си приказвахме, че човекът, който го доведе, заслужава повишение.

Монк благодари.

– А как е агентът ти в Мадрид?

– Добре, сър. Докладва редовно. Нищо сензационно, но винаги ни е от полза. Мандатът му почти свършва. Скоро ще се прибира в Москва.

– Не са ли го извикали по-рано?

– Не, сър. Трябваше ли?

– Не, Джейсън, ни най-малко.

– Мога ли да кажа нещо, съвсем откровено?

– Давай.

– Чуват се приказки в отдела, че през последните шест месеца здравата сме го закъсали.

– Така ли? – обади се Гонт. – Е, хората обичат да клюкарстват.

До този момент истинските мащаби на катастрофата бяха известни само на десетте най-висши служители на самия връх в йерархията на ЦРУ. Но въпреки че управление „Операции“ наброяваше шест хиляди души, хиляда от които работеха в отдел СИ и едва стотина бяха на нивото на Монк, то приличаше на малко село, а в селата клюките плъзват бързо.

Монк пое дълбоко въздух и продължи.

– Говори се, че губим агенти. Споменават се цифри – над десет.

– Нали знаеш правилата, Джейсън? Научаваш толкова, колкото е необходимо.

– Да, сър.

– Добре де, може и да имаме извести проблеми, но това се случва във всички служби. Въпрос на късмет. Теб какво точно те притеснява?

– Ами ако наистина цифрата десет е вярна има само едно място, от където може да се вземе цялата тая информация. Досиетата.

– Благодаря ти, Монк. Запознати сме с принципите, по които функционира Управлението – просъска ядосано Гонт.

– А как така Лисандър и Орион продължават да работят? – попита Монк.

– Виж какво, Джейсън — отвърна кротко Джордан. – Казах ти веднъж, че си странен. Тоест своенравен, опърничав. Но че ти работи късметът. Добре, наистина претърпяхме някои загуби, но не забравяй, че и досиетата на твоите двама агенти са там.

– Не, не са.

В стаята настъпи гробна тишина. Хари Гонт престана да дъвче лулата си, която никога не пушеше в службата, но използваше като залъгалка.

– Така и не намерих време да ги впиша в централния регистър. Грешката е моя. Съжалявам.

– А къде са тогава оригиналните доклади? Ами твоите с подробностите по вербуването, местата и часовете на срещите? – попита най-после Гонт.

– В сейфа ми. Никога не са излизали оттам.

– А всички текущи операции?

– В главата ми.

Отново последва мълчание.

– Благодаря ти, Джейсън – каза Джордан накрая. – Ще те повикаме, ако ни потрябваш.

През следващите две седмици във висините на управление „Операции" тихомълком се проведе стратегическа кампания. Кери Джордан и двама доверени оперативни работници стесниха кръга на 198-те души, които теоретично бяха имали достъп до досиетата през последната година, до четирийсет и един. Олдрич Еймс, който по онова време още учеше италиански също попадна в списъка.

Джордан, Гонт, Гюс Хатауей и още двама от техния ранг настояваха четирийсетте и един човека да бъдат подложени на сериозно проучване, колкото и болезнено да е то. Това означаваше минаване през детектор на лъжата и проверка на личните финанси.

Детекторът на лъжата беше американско изобретение, с което ЦРУ много се гордееше. Едва в края на осемдесетте и началото на деветдесетте изследванията щяха да докажат колко несъвършено всъщност е то. Първо, един изпечен лъжец винаги можеше да измами машината, а шпионажът по принцип се базира на умението да лъжеш, обикновено най-вече врага.

Второ, онези, които обслужваха детектора, трябваше да са отлично подготвени да задават правилните въпроси. А не можеха да бъдат толкова подготвени, ако заподозреният не беше предварително проучен. За да хванат лъжеца, те трябваше да го накарат да си помисли: „Божичко, разбрали са, всичко са разбрали!“ Едва тогава пулсът му щеше да се ускори. Ако ги усетеше, че нищо не знаят, той щеше да се успокои и детекторът нямаше да отчете нищо. Именно поради тази причина беше изключително важно какви въпроси ще се задават. Ако бяха мъгляви и общи, тестът щеше да е само хабене на хартия.

Отправна точка в проучването, за което Джордан настояваше, можеше да бъде единствено проверката на личните финанси. Уви, никой не можеше да знае тогава, че Олдрич Еймс, преди година разорен и съсипан след тежък развод и прибързан брак, понастоящем беше въшлив с пари, постъпили по сметките му все след април 1985-а.

Начело на групата, която се противопоставяше на Кери Джордан, бе Кен Мългрю. Той не пропускаше случай да припомни пагубните последствия от издевателствата на Джеймс Ангълтън над лоялни и честни служители и непрекъснато подчертаваше, че проверката на финансите е сериозно вмешателство в личния живот и нарушение на гражданските права.

Гонт възразяваше, че по времето на Ангълтън ЦРУ не беше изгубило дузина от агентите си в рамките на някакви си шест месеца. Ако разследването тогава се дължеше на параноя, то днес всички бяха изправени пред сериозни доказателства, че нещо в системата здравата се е пропукало.

Старите хрътки изгубиха. Везните натежаха в полза на гражданските права. Щателната проверка на четирийсетте и един заподозрени беше отменена.

***

Инспектор Павел Волски въздъхна, когато на бюрото му пристигна поредната папка.

Добре си беше преди година като сержант в отдела за борба с организираната престъпност. Поне ходеха да претърсват мафиотските складове и да конфискуват незаконните им придобивки. С малко хитрост човек можеше да си живее царски, като чопваше някоя и друга луксозна стока, преди да предаде конфискуваното на държавата.

Но не. Жена му искаше да е съпруга на инспектор и щом му се отвори възможност, той изкара школата, получи повишение и беше назначен в отдел „Убийства".

Откъде можеше да предположи, че ще го сложат на гише „Безименни". Като погледнеше купчината документи, която ежедневно се трупаше на бюрото, направо съжаляваше, че се е преместил от отдела на „Шаболовка“.

В повечето случаи поне имаше мотив. Най-вече кражба, разбира се. Заедно с портфейла на жертвата губеше и кредитните си карти, семейните снимки, документите за самоличност. И живота си, за съжаление, иначе нямаше да лежи в моргата неидентифициран и непотърсен.

Онези от които имаше какво да се открадне, обикновено имаха близки. Те сигнализираха в отдел „Изчезнали лица“, откъдето всяка седмица му пращаха купища семейни снимки. В тях той често разпознаваше жертвите си. Опечаленото семейство отиваше в моргата да идентифицира тялото и да си го прибере.

Когато мотивът за убийството не беше кражба, обикновено намираха паспорта някъде по джобовете на жертвата и случаят изобщо не стигаше до Волски.

Същото важеше и за стотиците бездомници, които хвърляха паспортите си, за да не се знае откъде са дошли. Така милицията не можеше да ги върне обратно по родните им места, но това не ги спасяваше от гладна смърт и замръзване през зимата.

Волски се занимаваше само с един вид убийства –на неизвестни лица от неизвестен извършител. Работата му беше интересна, но за съжаление рядко даваше резултат.

Досието, което пристигна на бюрото му на 4 август, беше различно. Едва ли можеше да става дума за кражба. Според доклада на управление „Запад“ тялото бе открито от някакъв гъбар в гората край магистралата за Минск, на стотина метра от пътя. Версията „блъснат от кола“ отпадаше автоматично.

Описанието на външния вид на жертвата беше отчайващо. Облеклото на убития (отдолу нагоре) включваше: обувки, гумени, евтини, сцепени, подпетени; чорапи, евтини, скъсани, вкоравели от мръсотия; долно бельо, виж по-горе; панталони, протъркани, черни, мръсни; колан, пластмасов, износен. И толкоз. Ни риза, ни вратовръзка, ни сако. Само стар шинел, намерен в близост до тялото, идентифициран като армейски от униформата, носена през петдесетте, протрит до неузнаваемост.

В края на описанието имаше малка бележка: джобове – празни, повтарям – празни. Нито часовник, нито халка, нито каквито и да било лични вещи.

Волски погледна снимката, заснета при огледа. Някой предвидливо бе затворил очи. Изнурено, брадясало лице, видима възраст – над седемдесет, макар че сигурно бе поне с десет години по-млад. С една дума, мъченик, какъвто сигурно е бил, преди да умре.

Горкият, помисли си Волски. Едва ли са те убили заради сметка в швейцарска банка.

После отвори заключението от аутопсията и зачете. След няколко параграфа ядосано угаси цигарата си и изруга.

– Тия кретени не могат ли да пишат на обикновен руски – попита не за първи път празната стена насреща му.

"Кому е нужно да ме мъчат с тая терминология?, помисли си той. Какво им пречи да го кажат по-простичко."

Когато се ориентира в професионалния жаргон и изчете заключението, доста бележки го озадачиха. Погледна телефонния номер на бланката и се обади в моргата на Втори медицински институт. За щастие патологът си беше в кабинета.

– Професор Кузмин ли е на телефона? – попита. – Да. Кой се обажда?

– Инспектор Волски, отдел „Убийства". Докладът ви е на бюрото ми.

– Браво.

– Мога ли да бъда искрен с вас, професоре?

– В наше време това се смята за привилегия.

– Затруднявам се с някои термини. Споменавате за синини на двете ръце, над лакътя. Можете ли да ми кажете от какво са причинени?

– Като патолог, не, за мен това са просто контузии. Но между нас казано, отпечатъците са от човешки пръсти.

– Искате да кажете, че някой го е сграбчил?

– Не, скъпи ми инспекторе, държал го е за ръцете. За да стои прав. Двама яки мъжаги са го стискали от двете страни, докато е траял боят.

– Значи смятате, че е пребит? Не е бил ударен от кола или нещо такова?

– Ако главата и краката му бяха в същото състояние, бих казал, че е хвърлен от хеликоптер върху бетонна площадка. При това от високо. Но не и при тези травми. Всеки сблъсък със земята или пък с движещ се автомобил щеше да причини наранявания и по главата и краката. Не, този човек е удрян многократно между шията и таза, от двете страни на тялото, с твърд, тъп предмет.

– Причина за смъртта.., задушаване?

– Да, инспекторе, точно така.

– Простете, но той е бил премазан от бой. Как така е умрял от задушаване?

Кузмин въздъхна.

– Всичките му ребра са счупени, с изключение на едно. Някои на няколко места. Две са се впили в белите му дробове. Пулмоналната кръв е нахлула в трахеята и го е задушила.

– Искате да кажете, че се е удавил в собствената си кръв?

– Именно, инспекторе. Именно.

– Извинявайте, аз съм нов тук.

– А пък аз тук съм гладен – отвърна професорът. – И в момента тече обедната ми почивка. Приятен ден, инспекторе.

Волски отново прегледа заключението. Значи старецът е бил пребит. Работата намирисваше на мафиотска разправа. Но гангстерите обикновено бяха много по-млади. Значи тогава здравата беше ядосал някого. Ако не се беше задушил, със сигурност щеше да умре от раните си.

Интересно какво ли са искали убийците? Информация? Сто на сто щеше да им каже, каквото искат и с по-малко бой. Възмездие? Назидание? Садизъм? И трите може би. Но какво, за Бога, можеше да знае или да притежава един нещастен старец с вид на скитник, че така да си изпати от мафията? Какво ли беше сторил, за да заслужи такава смърт?

Още нещо направи впечатление на Волски. В графа "Отличителни белези" професорът бе написал: два горни резци и един кучешки от неръждаема стомана. Тоест мъртвецът имаше три метални зъба отпред в устата си.

Последните думи на патолога напомниха на Волски, че наистина е време за обяд, а той имаше уговорка с един приятел от отдела. Затова затвори папката, излезе и заключи стаята си.

***

Лангли, Юли 1986

Проблемът, който писмото на полковник Соломин създаде, беше доста сериозен. Руснакът на три бе пращал сведения чрез тайник в Москва, но сега искаше лично да се срещне с ръководещия го оперативен работник Джейсън Монк. Тъй като не можеше да на пусне Съюза, срещата трябваше да стане на съветска територия.

Всеки професионалист, получил подобно предложение, веднага би заподозрял, че агентът му е заловен и пише под диктовка.

Но Монк беше убеден, че Соломин не е нито глупак, нито страхливец. Ако пишеше под диктовка, имаше една точно определена дума, която в никакъв случай не трябваше да използва, и друга, която задължително трябваше да присъства в текста. Дори и арестуван, той все някак щеше да спази поне едно от условията. Писмото му от Москва не даваше повод за безпокойство.

Хари Гонт отдавна се бе разбрал с Монк, че Москва, гъмжаща от офицери и сътрудници на КГБ, крие твърде голям риск. Ако Монк заминеше като командирован дипломат, съветското Външно министерство пак щеше да поиска пълни сведения за него, които неминуемо щяха да бъдат предадени на Второ главно управление. Дори и дегизиран, Монк щеше да бъде следен през целия си престой и би било немислимо да се срещне с адютанта на първия заместник-министър на отбраната, без да го заловят. Самият

Соломин явно също си даваше сметка за това, защото споменаваше, че в края на септември ще бъде на почивка в министерската база в курорта Гурзуф на Черно море.

Монк проучи района. Гурзуф беше малко крайбрежно селце на Кримския полуостров, известно с почивните станции и санаториума на Министерството на отбраната.

Двама бивши руски офицери, живеещи в САЩ, веднага бяха потърсени да дадат сведения за мястото. Макар да не го бяха посещавали лично, и двамата знаеха къде се намира. Бившето рибарско селце, където Чехов бе творил до края на живота си, беше на петдесет минути с автобус и на двайсет и пет минути с кола от Ялта.

Монк започна да търси варианти за пътуване до Ялта. В много отношения Съветският съюз си оставаше затворена страна и за директен полет до крайморския град и дума не можеше да става. Ако искаше да пътува със самолет, човек трябваше да кацне в Москва, оттам да вземе полета за Киев, оттам за Одеса и най-накрая за Ялта. Никой нормален западен турист не би предприел подобно пътуване, още повече че в Ялта нямаше кой знае какво да се прави. Градът наистина беше един от най-известните съветски курорти, но чужденци рядко стъпваха там.

Монк провери възможностите за пътуване по море и остана приятно изненадан.

Жадно за чужда валута, съветското правителство беше разрешило на „Блек Сий Шипинг Къмпани“ да прави екскурзии до Средиземноморието. Макар че екипажите бяха съветски, следователно бъкани със сътрудници на КГБ, пасажерите бяха предимно западняци.

С ниската си цена за западните стандарти екскурзията привличаше най-вече студенти, преподаватели пенсионери. През лятото на 1986-а маршрутът се обслужваше от три руски лайнера: „Литва“, „Латвия“ и "Армения". Септемврийския курс щеше да се изпълни от "Армения".

Според лондонския агент на "Блек Сий Шипинг Къмпани" корабът тръгваше от Одеса към Пирея почти празен, оттам отиваше директно в Барселона и потегляше обратно през Марсилия, Неапол, Малта и Истанбул. После се отправяше по Черно море до Варна, след това до Ялта и накрая се връщаше в Одеса. По-голяма част от пътниците се качваха в Барселона, Марсилия и Неапол.

В края на юли по молба на ЦРУ британските служби за сигурност внимателно проникнаха в лондонския офис на компанията и без да оставят следа, преснимаха резервациите за "Армения".

Оказа се, че на кораба ще пътуват шест човека от Американско-съветското дружество за приятелство, които ЦРУ внимателно проучи. Всички бяха хора на средна възраст, честни, наивни и отдадени на каузата да подобрят американско-съветските отношения. И шестимата живееха в североизточните щати.

В началото на август професор Норман Келсън от Сан Антонио, щата Тексас, се присъедини към дружеството и помоли да му дадат брошури, за да се запознае с дейността. От тях „научи“ за предстоящата екскурзия с „Армения“, която трябваше да започне от Марсилия, и подаде документи да стане седми член на групата. Съветската туристическа организация "Интертурист" нямаше нищо против и резервацията бе направена.

Истинският Норман Келсън беше архвист на ЦРУ, оттеглил се след пенсионирането си в Сан Антонио. Чертите му доста напомняха на тези на Джейсън Монк, а петнайсетте години разлика във възрастта лесно можеха да се компенсират със сива боя за коса и тъмни очила.

В средата на август Монк отговори на Соломин, че приятелят му ще го чака на входа на Ботаническа градина на Ялта. Паркът беше една от забележителностите на града и се намираше на няколко километра извън пределите му в посока на Гурзуф. Приятелят щеше да бъде там по обяд на 27 и 28 септември.

***

Инспектор Волски закъсняваше за срещата си и почти тичаше по коридорите на огромната сива сграда на „Петровка“, в която се помещаваше централното управление на московската милиция. Приятелят му не беше в стаята си и той надникна при дежурните. Завари го да приказва с неколцина колеги.

– Извинявай за закъснението – каза му.

– Няма нищо, да тръгваме.

При заплатите, които получаваха, и дума не можеше да става да се хранят на ресторант, но милицията им беше подсигурила стол с купони на ниски цени, където можеха да хапнат прилично.

Двамата тръгнаха към вратата. Отстрани до нея висеше табло за съобщения. Волски го погледна мимоходом и застина.

– Хайде – подкани го колегата му. – Няма да останат свободни маси.

– Я ми кажи – подхвана Волски, когато двамата вече седяха с порция яхния и халба бира пред себе си, – видя ли таблото в дежурната?

– Кое от всичките?

– Онова до вратата. Имаше едно ксерокопие на рисуван портрет. Старец с метални зъби. Знаеш ли какъв с случаят?

– А, това ли?! – отвърна инспектор Новиков. – Нашият тайнствен непознат. Доколкото знам, той и още един са разбили апартамента на някаква служителка в Британското посолство. Нищо не са откраднали, но са преровили навсякъде. Тя се прибрала и ги заварила, та се наложило да я ударят по главата. Преди да припадне, успяла да зърне единия.

– Кога е станало това?

– Преди около две седмици, най-много три. Както и да е, ония от посолството се оплакали във Външно министерство, те пък вдигнали пушилка на нашите горе и сега момчетата от "Кражби" си скъсват задника да го търсят. Някой даже е нарисувал портрет. Ти познаваш ли Чернов? Не? Той е най-големият спец по кражбите в отдела. Направо му се е запалила главата. Кариерата му виси на косъм, а доникъде не е стигнал. Чак при нас дойде да залепи копие на портрета.

– Някаква следа? – попита Волски.

– Нищо. Чернов не знае нито кой е нито къде да го търси. Абе тая яхния с всеки изминат ден става все по-тлъста.

– И аз не знам кой е, но знам къде се намира – каза Волски.

Халбата на Новиков увисна във въздуха.

– Стига бе, къде?

– В моргата на Втори медицински. Досието му пристигна тая сутрин. Самоличност – неизвестна. Намерили са го в гората до пътя за Минск преди около седмица. Пребит до смърт. Без документи.

– Веднага тичай при Чернов. Направо ще те разцелува – отвърна Новиков и умислено дояде яхнията си.

***

Рим, Август 1986

На 22 юли Олдрич Еймс пристигна във Вечния град, придружен от съпругата си, за да поеме новия пост. Дори и след осем месеца интензивно обучение италианският му беше приличен, но не и добър. За разлика от Монк, той нямаше усет към чуждите езици.

Незаконните му приходи му позволяваха да живее по-разточително от когато и да било друг път, но колегите му в Рим не можеха да усетят разликата, защото никой не знаеше как е живял преди април миналата година.

Резидентът Алън Улф, ветеран на ЦРУ, служил в Пакистан, Йордания, Ирак, Афганистан и Лондон, скоро се убеди, като толкова други преди него, че Еймс не става за нищо. Ако бе видял докладите на колегите си в Турция и Мексико, преди Кен Мългрю да ги прочисти, той щеше да протестира срещу назначението директно пред заместник-директора на управление „Операции".

Не след дълго стана ясно, че новият началник на съветското звено в Рим е алкохолик и некадърник. Това не притесняваше особено руснаците. Те бързо намериха посредник, редови чиновник на име Хренков, с когото Еймс можеше да се среща, без да събуди подозрение. На колегите си американецът просто каза, че разработва Хренков. Така оправда серия изключително дълги и предимно течни обяди, след които едвам стигаше до бюрото си.

И тук Еймс започна да изнася с торби секретните документи на посолството и да ги предава на Хренков.

През август руският оперативен работник, който го ръководеше, пристигна от Москва да се срещне с него. За разлика от Андросов, с когото Еймс бе поддържал връзка във Вашингтон, новият човек на КГБ не живееше постоянно в Рим, а идваше при нужда. В Италия далеч нямаше такива проблеми, каквито срещаше в Щатите.

Еймс просто излизаше от кабинета си, съобщаваше, че отива да обядва с Хренков, за когото всички знаеха, а после двамата тайно се качваха в една кола с тъмни стъкла и запрашваха към резиденцията на самия руски посланик. Там ги чакаше Влад, с когото Еймс часове наред можеше да си приказва, необезпокояван от никого. Влад беше всъщност полковник Владимир Мечулаев от Отдел К на Първо главно управление.

При първата им среща Еймс беше решил да протестира заради опасността, на която КГБ го беше изложил, арестувайки всички предадени от него агенти наведнъж. Но Влад още с влизането му се извини за безразсъдството и обясни, че лично Михаил Горбачов се разпоредил за арестите. След това веднага премина към въпроса, който го водеше в Рим.

– Имаме малък проблем, скъпи ми Рик – каза той.

– Материалите, с които ни снабди, и с обема, и cъс съдържанието си, са направо безценни. Да не говорим за снимките и словесните портрети на топразузнавачите, които ръководят агенти в самия Съветски съюз.

Спиртосаният мозък на Еймс отчаяно се мъчеше да схване целта на това въведение.

– Да, нещо не е наред ли? – попита той.

– Ни най-малко, просто сме озадачени – отвърна Мечулаев и сложи една снимка на масата.

– Този тук, например. Някой си Джейсън Монк. Нали така?

– Да, същият.

– В докладите си го описваш като "изгряваща звезда" на отдел СИ. Значи би следвало да ръководи поне един, а може би двама агенти, базирани в Съветския съюз, нали така?

– Поне така се чуваше в отдела по мое време. Но вие би трябвало да го знаете.

– Е, скъпи ми Рик, точно в това е проблемът. Всички предатели, които беше така любезен да ни посочиш, вече са разкрити, арестувани и.., разпитани. Всички до един бяха, как да кажа... – руснакът мислено си припомни разтрепераните мъже, с които се бе срещнал в стаята за разпити, след като Гришин ги беше „съветвал“ да сътрудничат на следствието – .., много искрени, много открити, готови да ни съдействат. Всички ни казаха кой ги ръководи, някои дори посочиха повече от един човек. Но никой не спомена за Джейсън Монк. Абсолютно никой. В такива случаи обикновено се използват псевдоними, разбира се. Но снимката, Рик. Нито един не разпозна мъжа на снимката. Разбираш ли какъв ми е проблемът? Къде са шпионите, които Монк ръководи?

– Не знам. Просто не разбирам. Би следвало и техните досиета да са сред онези, които ви предадох.

– И ние не разбираме, скъпи ми Рик, но ги няма.

В края на срещата Еймс получи огромна сума пари и списък със задачи. За трите си години в Рим той предаде на КГБ всичко, което можа: купища секретни и свръхсекретни документи и още четирима агенти. И четиримата обаче бяха от други държави на Източния блок. Неизпълнена остана само задача номер едно. А тя беше проста и ясна: щом се върнеш във Вашингтон, а по възможност и преди това, установи кои са хората на Монк в СССР.

***

Докато инспекторите Новиков и Волски се наслаждаваха на ползотворния си обяд в стола на милицията, Държавната дума заседаваше.

Не беше лесно да се свика руският парламент по време на лятната му ваканция. Територията на страната беше толкова огромна, че някои депутати трябваше да пропътуват хиляди километри, за да присъстват на заседанието. Дебатите обаче бяха от изключително значение, защото предстоеше да се обсъжда промяна в основния закон.

След неочакваната смърт на президента Черкасов, съгласно член 59 на Конституцията постът се поемаше временно от министър-председателя до провеждането на избори, които трябваше да бъдат насрочени за след три месеца.

Премиерът Иван Марков пое функциите на президент, но след като се консултира с редица експерти, стигна до извода, че провеждането на редовните президентски избори,

насрочени за юни 2000-а, с цели девет месеца по-рано, би довело до сериозни сътресения с непредвидими последици.

Затова свика парламента и подложи на гласуване еднократна поправка в Конституцията, с която временните му пълномощия да бъдат удължени с още три месеца и изборите, насрочени за юни 2000-а, да се проведат през януари.

Името „Дума“ произлиза от глагола „думатъ“, който означава мисля, разсъждавам, а оттам и „място, където се мисли“. Много от наблюдателите обаче бяха на мнението, че руската Дума е по-скоро мегдан за размяна на крясъци и обиди, отколкото място за зрели разсъждения. В този горещ летен ден мнението се потвърди напълно.

Дебатите продължиха до вечерта. На моменти страстите така се разпалваха, че председателят не спираше да удря по звънеца и да крещи за ред. По едно време дори заплаши да разпусне целия парламент до второ нареждане.

Двама депутати се нахвърлиха с ругатни един срещу друг, та се наложи квесторите да ги извеждат едва ли не с бой от залата пред смаяните погледи на телевизионните оператори. Изхвърлени на тротоара пред сградата, двамата дадоха импровизирана пресконференция, която премина в юмручен двубой, прекъснат най-накрая от милицията.

Когато климатикът в залата окончателно издъхна от нагорещената атмосфера и потните депутати на третата по население демокрация в света започнаха да крещят и да се псуват, положението съвсем излезе от контрол.

Фашисткият Съюз на патриотичните сили, по нареждане на Игор Комаров, настояваше президентските избори да бъдат насрочени за октомври, три месеца след смъртта на Черкасов, както повеляваше член 59 от Конституцията. Тактиката им беше очевидна. Съюзът имаше такава преднина в социологическите проучвания, че само щеше да ускори идването си на власт с девет месеца.

Обновените комунисти от Социалистическия съюз и реформистите от Демократичния алианс за първи път бяха на едно мнение. И двете партии сериозно изоставаха в анкетите и имаха нужда от време да възстановят позициите си. С други думи, не бяха готови за избори.

Дебатите или по-скоро караницата продължи до мръкнало. Накрая изтощеният и пресипнал председател най-после обяви, че аргументите са достатъчни, за да се премине към гласуване. Левицата и центристите обединиха гласовете си, за да победят крайно десните, и успяха. Президентските избори, насрочени за юни 2000-а, бяха изтеглени на шестнайсети януари.

След по-малко от час резултатът от гласуването стигна до цялата нация като водеща новина в централната информационна емисия „Время". Всички посолства в столицата бяха удължили работното си време, прозорците светеха, а зад тях посланиците бързаха да изпратят кодираните си телеграми до своите правителства.

И понеже в Британското посолство всички служители също бяха по местата си, обаждането на инспектор Новиков завари „Грейси“ Фийлдс в кабинета му.

***

Ялта, Септември 1986

Денят беше горещ, а в таксито, което пърпореше по крайбрежната магистрала на североизток от Ялта, не можеше и да се мечтае за климатик. Американецът отвори прозореца да го лъхне свежият бриз от Черно море и се намести, така че да вижда в огледалото над главата на шофьора. Никой не го следеше.

Дългото пътуване от Марсилия през Неапол, Малта и Истанбул беше уморително, но поносимо. Монк бе изиграл ролята си, без да събуди подозрение. Прошарен, със затъмнени очила и изтънчени обноски, той по нищо не се различаваше от пенсионираните учени, решили да прекарат лятната си почивка на кораба.

Сънародниците му на борда вярваха, че споделя искреното им убеждение, че единствената надежда за мир по света е народите на Съединените щати и Съюза на съветските социалистически републики да се опознаят и да се сближат. Една от тях, неомъжена бивша учителка от Кънетикът, беше особено впечатлена от изискания тексасец, който издърпваше стола ѝ в ресторанта и при всяка среща на палубата я поздравяваше, докосвайки върха на каубойската си шапка.

Само във Варна той не слезе на брега и остана да се наслаждава на слънцето. На всички останали пристанища обаче се мъкнеше с туристите от пет националности от руина на руина, докато съвсем останеше без крака.

В Ялта за първи път в живота си стъпи на руска земя. След задълбочената подготовка, която бе получил, това му се стори по-лесно, отколкото предполагаше. От една страна, макар „Армения“ да беше единственият пътнически лайнер на пристанището, чуждите товарни кораби наоколо бяха поне десет и екипажите им свободно се разхождаха по брега.

Спътниците му, които след Варна не бяха слизали на сушата, се спуснаха като отвързани навън и двамата руски митничари, застанали в основата на стълбичката, само отгръщаха паспортите им и ги пускаха да си вървят. Професор Келсън привлече няколко смаяни погледа с облеклото си, но те бяха одобрителни и дружелюбни.

Вместо да изглежда незабележим, Монк бе избрал противоположната тактика: да изключва всякакви подозрения, като се набива на очи. Носеше кремава риза, раирана вратовръзка, прикрепена със сребърна щипка, летен бежов костюм и каубойска шапка в комплект с ботуши.

– Божичко, професоре, колко добре изглеждате – пърхаше даскалицата. – Ще дойдете ли с нас на лифта до върха?

– Не, мадам – отвърна Монк. – Мисля да се поразходя по кея и да пийна кафе.

Екскурзоводите на „Интурист“ поведоха подопечните си в различни посоки и го оставиха сам. Той излезе от пристанището, мина покрай морската гара и тръгна из града. Хората му хвърляха любопитни погледи, усмихваха се и отминаваха. Едно момченце спря, сложи ръце на хълбоците си и артистично извади два въображаеми колта насреща му. Монк го погали по главата и се усмихна.

Знаеше, че на Кримския полуостров почти няма развлечения. Телевизията беше тъпа и еднобразна и единствените емоции идваха от киното. Каубойските филми, разрешени от режима, бяха сред най-гледаните, а ето че в града бе пристигнал истински каубой. Дори един милиционер, който дремеше на жегата, се оживи като го видя, но Монк му свати шапка и той козирува с усмивка. След едночасова разходка и чашка кафе на открито Монк се убеди, че никои не го следи, хвана едно такси и помоли шофьора да го откара до Ботаническата градина. Със справочника, картата и разваления си руски той толкова приличаше на турист, слязъл от някой кораб, че без да чака подкана, шофьорът кимна и потегли. И без това всички посещаваха прочутата Ботаническа градина на Ялта.

Монк слезе пред главния вход и се разплати с шофьора. Плати в рубли, но добави бакшиш от пет долара и съзаклятническо намигване. Шофьорът се ухили, кимна и замина.

Опашката пред входа беше огромна – предимно деца, дошли с учителите си на учебна екскурзия. Монк се нареди чинно накрая и започна да се озърта за мъже в лъскави костюми. Не забеляза нито един. Купи си билет, влезе и тръгна към будката за сладолед встрани от входа. С вафлена кофичка в ръка, той се огледа за някоя по-усамотена пейка, седна и започна да ближе сладоледа.

Няколко минути по-късно в другия край на пейката седна един мъж и заразглежда карта на огромния парк. Зад брошурата никой не можеше да види, че устните му се движат. Монк пък ядеше сладолед и нямаше нищо неестествено в това да примлясква от време на време.

– Е, приятелю, как си? – попита Пьотр Соломин.

– Сега като те виждам, още по-добре – промърмори Монк. – Да си забелязал нещо подозрително?

– Не. Тук съм от около час. Никой не ме следи. Нито пък теб.

– Моите хора са много доволни от теб, Питър. Сведенията, които ни предоставяш, ще ни помогнат да скъсим Студената война.

– Просто искам тия кретени да се махнат веднъж завинаги – отвърна сибирякът. – Сладоледът ти се топи. Хвърли го, ще взема нови.

Монк метна размекнатата фунийка в близкото кошче, а Соломин отиде до будката да купи други. Като се върна, вече имаше повод да седне по-близо.

– Благодаря ти. Защо не използва тайника в Моск ва? Моите хора малко се оздачиха.

-Защото има и още, но трябва да ти го съобщя лично – отвърна Соломин и започна да разказва за събитията, които се бяха случили в Политбюро и Министерството на отбраната през лятото на 1986-а.

Монк едва се сдържа да не подсвирне от изненада. След около половин час Соломин свърши.

– Сериозно ли говориш, Питър? – попита Монк. – Нима най-после доживяхме и това?

– Напълно сериозно. Чух самият министър да го потвърждава.

– Това ще промени много неща. Благодаря ти, приятелю. Но трябва да тръгвам.

Като човек, поговорил си с непознат на пейка в парка, Монк му подаде ръка. Соломин го погледна с изненада.

– Какво е това ?

Беше пръстен. Монк обикновено не носеше пръстени, но този подхождаше на тексаския му вид. Беше сребърен с тюркоаз, каквито се носеха в Тексас и Ню Мексико, и удегеецът очевидно го хареса. Монк го търкулна в ръката му.

– За мен? – учуди се Соломин.

Никога не беше искал пари и Монк предполагаше, е ще го обиди, ако му предложи. Но по изражението му американецът разбра, че за него пръстенът е нещо повече от възнаграждение – тюркоаз за стотина долара и сребро, извлечено от планините не Ню Мексико и обработено от сръчните ръце на някой индиански занаятчия.

Давайки си сметка, че не може да го прегърне пред толкова хора, Монк си тръгна. След няколко крачки се обърна да го погледне отново. Пьотр Соломин беше сложил пръстена на кутрето на лявата си ръка и му се любуваше. В съзнанието на Монк, ловецът от Далечния изток завинаги щеше да остане така.

"Армения" отплува от Одеса, където се освободи от човешкия си товар. Митничарите провериха всеки куфар, но търсеха най-вече печатни материали с антисъветско съдържание. Монк знаеше, че чужденците не се пребъркват, освен при изрична заповед на КГБ, за която трябваше да има сериозна причина. Затова залепи филма с лейкопласт за единия си хълбок и спокойно мина през митницата с останалите американци. Екскурзоводите на "Интертурист" уредиха формалностите и скоро всички бяха качени за влака за Москва.

На следващия ден Монк остави филмите в посолството, откъдето щяха да ги изпратят в Лангли с дипломатическата поща, и хвана самолета за Щатите.

Предстоеше му да пише дълъг доклад.

СЕДМА ГЛАВА

– Британско посолство, добър вечер – каза телефонистката в сградата на Софийски кей.

– Что? – чу се изненадан глас отсреща.

– Английское посолъство, добрый вечеръ – повтори телефонистката на руски.

– Не е ли касата на Болшой театър? – попита човекът.

– Не, имате грешка – отвърна телефонистката и затвори.

Дежурните в централата на ФАПСИ – руската Федерална агенция за правителствени връзки и съобщения, която открай време подслушваше определени телефони – засякоха разговора, отбелязаха го в дневниците си и веднага забравиха за него. В Москва грешките бяха нещо съвсем обичайно.

За телефонистката в посолството обаче това не беше просто грешка. Игнорирайки две други обаждания, тя отвори малък бележник и набра някакъв вътрешен номер.

– Господин Фийлдс?

– Да.

– Тук централа. Току-що се обадиха да търсят касата на Болшой театър.

– Благодаря – отвърна „Грейси“ Фийлдс и веднага позвъни на Джок Макдоналд.

Вътрешните телефони редовно се проверяха от службата за сигурност и се смятаха за „чисти".

– Моят човек от „голямата къща“ току-що се е обадил. Използвал е спешния код. Трябва да му позвъня незабавно.

– Дръж ме в течение – отвърна резидентът.

Фийлдс погледна часовника си. Между обажданията трябваше да има един час. Пет минути вече бяха минали. Пред телефонната кабина във фоайето на една банка през две преки от сградата на милицията инспектор Новиков също погледна часовника си и реши да изпие едно кафе, за да убие оставащите петдесет и пет минути. След това щеше да отиде една пряка по-надолу пред друга кабина и да чака.

Десет минути по-късно Фийлдс излезе от посолството, качи се на колата и бавно се отправи към хотел „Космос“ на Проспект мира. Построен през 1979-а, хотелът беше модерен за московските стандарти и във фоайето му имаше ред телефонни кабини.

На шейсетата минута след обаждането на Новиков в посолството Фийлдс извади тефтерче от джоба си и набра някакъв номер. Разговорите между телефонни кабини са кошмар за контраразузнаването, защото практически не могат да бъдат засечени дори само поради огромния си брой.

– Борис?

Новиков не се казваше Борис. Името му беше Евгений, но когато чуеше „Борис“, знаеше, че Фийлдс е насреща.

– Да. За онзи портрет, който ми даде. Открих нещо. Трябва да се срещнем.

– Добре. Да се видим на вечеря в „Россия“.

Нито единия, нито другия имаше намерение да ходи в огромния хотел „Россия“. Поканата се отнасяше за малък бар на улица „Тверская“, наречен „Въртележката“, където беше достатъчно безлюдно и тъмно. Времето на срещата бе след още един час.

Като всички големи британски легации, посолството в Москва имаше сред персонала си служител от вътрешната служба за сигурност, известна като МИ 5.

Това подразделение на Тайната разузнавателна служба, погрешно наричана МИ 6, няма за цел да събира информация за врага, а да гарантира сигурността на посолството и неговите служители.

Но тъй като самите те изобщо не се смятаха за затворници, щом дойдеше лятото, човек често можеше да ги види в една живописна местност извън града, където Москва река оформяше малък залив с уютен плаж. Там дипломатите редовно прекарваха уикендите си.

Преди да стане инспектор и да постъпи в отдел "Убийства“, Евгений Новиков отговаряше за района, в който попадаше и туристическата местност, известна като Серебрянский бор.

Именно там Новиков се запозна с тогавашния служител на службата за сигурност, който го представи на новодошлия „Грейси“ Фийлдс.

Фийлдс „подработи“ младия милиционер и след време му намекна, че малка месечна добавка във валута би улеснила живота на човек с твърда заплата в години на инфлация. Така инспектор Новиков стана информатор, наистина незначителен, но полезен от време на време.

През тази седмица инспекторът от отдел „Убийства“ щеше да оправдае всички усилия.

– Имаме един труп – каза той на Фийлдс, когато двамата се настаниха в сумрака на „Въртележката“ с халба студена бира в ръка. – Сигурен съм, че това е човекът от рисунката, която ми даде. Възрастен, железни зъби и така нататък.

Новиков разказа онова, което бе научил от колегата си Волски.

– Близо три седмици. Доста време при тая горещина. Сигурно изглежда ужасно – каза Фийлдс. – Има ли вероятност да не е той?

– Стоял е в гората само седмица. Оттогава е в моргата. Би следвало да е разпознаваем.

– Ще ми трябва снимка. Борис. Можеш ли да ми я осигуриш?

– Не знам. Всичките са при Волски. Ти познаваш ли един следовател Чернов?

– Да, идва в посолството. И на него дадохме копие от портрета.

– Знам – отвърна Новиков. – Разлепил го е навсякъде. Както и да е, сто на сто ще дойде пак. Волски трябва вече да му е казал. Той ще има снимка на трупа.

– За себе си, но не и за нас.

– Не знам. Може да се окаже трудно.

– Ти опитай, Борис, направи всичко възможно. Нали си в „Убийства“? Кажи, че искаш да я покажеш на информаторите си. Измисли някакво оправдание. Вече става дума за убийство. Нали това ти с работата? Да го разследваш.

– По принцип, да – въздъхна Новиков и си помисли дали англичанинът е наясно, че едва три процента от мафиотските убийства се разкриват.

– Ние ще ти се отплатим – каза Фийлдс. – Не се стискаме, щом става въпрос за сигурността на служителите ни.

– Добре – отвърна Новиков. – Ще се опитам да измъкна някоя снимка.

Задачата се оказа съвсем проста. Досието на неизвестния мъртвец само дойде в отдел „Убийства“ и два дни по-късно Новиков измъкна една от снимките, заснети в гората край магистралата за Минск.

***

Лангли, Ноември 1986

Кери Джордан беше в отлично настроение. В края на 1986-а подобни моменти бяха рядкост, защото скандалът Иран-контри вече бушуваше из Вашингтон, а Джордан знаеше, може би по-добре от всеки друг, колко дълбоко е замесено ЦРУ в него.

Но в случая директорът Уилям Кейси току-що го беше повикал в кабинета си, за да му изкаже искрена похвала. Причината за тази необичайна сърдечност от страна на началника му бе, че новините, които Джейсън Монк бе донесъл от Ялта, бяха стигнали до най-високо място.

В началото на осемдесетте, когато президент на ССCP бе Юрий Андропов, бившият шеф на КГБ лично беше предприел серия крайно агресивни действия срещу Запада. Умиращият Андропов бе направил последния си отчаян опит да пречупи твърдостта на НАТО чрез заплахи.

В основата на замисъла бе разполагането на 350 нови ракети със среден обхват в източноевропейските сателити на Съветския съюз. С по три независимо насочени ядрени бойни глави във всяка от тях, ракетите СС-20 държаха под прицел всеки град или село на Европа, от северна Норвегия та чак до Сицилия.

По онова време в Белия дом беше Роналд Рейгън, а на Даунинг стрийт – Маргарет Тачър. Двамата западни ръководители отказаха да се подчиняват на заплахи и решиха на всяка ракета, насочена на Запад, да се отговаря с друга, в обратна посока.

„Пършинг II“ и „Круз“ бяха разположени из Великобритания и Западна Европа въпреки бурните и непрестанни демонстрации на европейската левица. Рейгън и Тачър останаха непоклатими.

Американската програма „Междузвездни войни“ предизвика СССР да разработи своя система за противоракетна отбрана. Андропов почина, Черненко мина и замина, на власт дойде Горбачов, но войната на твърдост и промишлена мощ не спираше.

През март 1985-а Михаил Горбачов стана генерален секретар на КПСС. Той, също като предшествениците си, беше убеден комунист, но за разлика от тях беше прагматик и отказваше да приеме лъжите, с които те бяха залъгвани. Държеше да знае истината за съветската промишленост и икономика. А тя беше мрачна.

Това обаче не му попречи да вярва, че изнемощялата кранта на комунистическата икономика с малко "козметика" може да се превърне в мускулест жребец. Оттам дойде и перестройката.

През лятото на 1986-а в коридорите на Кремъл и руското Министерство на отбраната започна да става ясно, че тая няма да я бъде. Военнопромишленият комплекс и програмата за въоръжаване поглъщаха шейсет процента от брутния вътрешен продукт на страната – сума, която ставаше все по-непосилна. Народът повече не можеше да издържа на лишенията.

През същото това лято бе направен задълбочен анализ, за да се установи колко още Съветският съюз може да поддържа това темпо. Резултатите се оказаха плачевни. В индустриално отношение капиталистическият Запад изпреварваше съветския гигант по всички точки. Именно тези сведения, заснети на микрофилм, Соломин бе предал на Монк на пейката в Ялта.

От тях и от думите на руснака ставаше ясно, че ако сегашното положение се запази още две години, съветската икономика ще се разпадне по шевовете и Кремъл ще трябва да сведе глава и да капитулира.

Сибирякът бе разкрил на Запада всички карти на руснаците.

Новината отиде право при Рейгън, а оттам – през Атлантика при госпожа Тачър. И двамата, притиснати от вътрешна враждебност и скептицизъм, я приеха с възторг. Бил Кейси получи поздравленията на Овалния кабинет и ги предаде на Кери Джордан, който повика Монк да сподели похвалите. В края на разговора им Джордан повдигна тема, която бе дискутирал и преди.

– Много ме притесняват тия твои досиета, Джейсън. Не може просто така да си стоят в сейфа ти. Ако нещо се случи с теб, губим всякаква връзка с двамата ти агенти Лисандър и Орион. Трябва да ги депозираш при останалите.

Беше минала повече от година от първото предателство на Олдрич Еймс и почти шест месеца, откакто мистериозното изчезване на агенти се бе превърнало в катастрофа. Виновникът все още беше в Рим. В ЦРУ продължаваха да търсят предателя, но първоначалната решителност отдавна бе избледняла.

– Нека не си търсим белята – увещаваше го Монк. – Тези хора са заложили живота си. Познават ме, аз също ги познавам. Имаме си доверие. Да оставим нещата такива, каквито са.

Джордан разбираше странната връзка между агента и онзи, който го ръководи. Официално Управлението възразяваше срещу подобни отношения по две причини. Първо, ръководещият можеше да бъде преместен на друга работа, да се пенсионира или да почине. Когато връзката беше прекалено лична, агентът, внедрен дълбоко в сърцето на Русия, можеше да реши, че не иска или не може да се довери на друг човек. И второ, ако се случеше нещо с него, ръководещият можеше да изпадне в депресия, която да се отрази пагубно върху понататъшната му работа. По принцип, при дългогодишно сътрудничество, един агент на няколко пъти сменя ръководителите си. Близостта на Монк с двамата му агенти притесняваше Джордан. Беше в разрез с общоприетата практика.

Но пък и самият Монк трудно се вписваше в установените норми. Макар на Джордан да не му бе известно, той винаги гледаше агентите му в Москва (Туркин се бе завърнал от Мадрид и доставяше безценна информация от самото сърце на отдел К на Първо главно управление) да получават дълги лични писма от него, наред с обичайните инструкции.

Джордан предложи компромисен вариант. Досиетата, съдържащи подробности за двамата руснаци, за това как и къде са вербувани, как е установявана връзка с тях, къде са работили в чужбина – изобщо всичко, с изключение на личните им имена, без които спокойно можеха да бъдат идентифицирани – да се прехвърли в личния му сейф. Ако някой искаше да се добере до тях щеше да му се наложи да се аргументира пред самия замесник-директор (операции). Монк се съгласи и документите бяха преместени.

***

Инспектор Новиков беше прав за едно. Чернов наистина дойде в посолството. Пристигна на следващата сутрин, 5 август. Джок Макдоналд го покани в кабинета си, представяйки се за аташе в консулския отдел.

– Мисля, че открихме човека, нахлул в апартамента на колежката ви – каза следователят.

– Моите поздравления.

– За съжаление той е мъртъв.

– Жалко. Предполагам, имате негова снимка?

– Да, заснета при огледа. Нося и... – той посочи платнената торба до себе си – .., дрехата, с която вероятно е бил облечен.

Макдоналд погледна снимката. Беше покъртителна, но съвпадаше с нарисувания портрет.

– Ще извикам госпожица Стоун да видим дали ще разпознае клетника.

Силия Стоун бе доведена от Фийлдс, който също остана в кабинета. Макдоналд я предупреди, че онова, което ѝ предстои да види, е смущаващо и предварително ѝ благодари за съдействието. Тя погледна снимката и сложи длан на устата си. Чернов извади излинелия шинел и ѝ го показа. Силия обърна разстроен поглед към Макдоналд и кимна.

– Той е. Това е човекът, който...

– .., си видяла в апартамента си. Разбира се. Явно и крадците стават жертва на престъпления, господин следовател. Какво да се прави, никой не е застрахован.

Силия Стоун бе изведена от стаята.

– Позволете ми от името на британското правителство да ви поздравя за отлично свършената работа. Може би никога няма да научим името на този човек, но това вече едва ли е от значение. Искам да ви уверя, че лично ще се погрижа благодарностите ни да стигнат до началника на московската милиция – каза Макдоналд на грейналия от щастие руснак.

Весел и доволен, Чернов излезе от посолството и се качи на колата си. Щом се прибра на „Петровка", прехвърли досието от „Кражби“ в „Убийства“ и забрави за случая. Фактът, че в обира бе участвал и втори човек, вече нямаше никакво значение. Без описание и без сведения от мъртвия му съучастник, издирването му би било като да търсиш игла в купа сено.

След като Чернов си тръгна. Фийлдс се върна в кабинета на Макдоналд. Резидентът тъкмо си наливаше кафе.

– Какво мислиш? – попита.

– Моят човек твърди, че старецът е бил пребит. Негов приятел от гишето за лица с неустановена самоличност видял портрета и го разпознал. Според доклада от аутопсията тялото е престояло в гората няколко дни, преди да го намерят.

– А това е станало кога?

Фийлдс погледна бележките си от срещата във „Въртележката“.

– На двайсет и четвърти юли.

– Значи е бил убит на.., седемнайсети или осемнайсети. В деня, в който е подхвърлил папката в колата на Силия Стоун. В деня, в който заминах за Лондон. Тия приятелчета не си губят времето.

– Кои по-точно?

– Хващам се на бас, че е работа на главорезите на оня изверг Гришин.

– Шефа на личната охрана на Комаров?

– И така може да се каже – отвърна Макдоналд. –Виждал ли си досието му?

– Не.

– Прегледай го някой ден. Бивш спец по разпитите от Второ главно. Отвратителен тип.

– Ако са го пребили за наказание, кой ли ще да е бил той? – попита Фийлдс.

Макдоналд се загледа към стените на Кремъл отвъд реката.

– Най-вероятно самият крадец.

– Интересно как се е добрал до такъв документ?

– Мога само да предположа, че е бил някакъв нисш служител или нещо такова. Във всеки случай, извадил е лош късмет. Мисля, че твоят приятел ще трябва да си разаботи тлъста премия.

***

Буенос Айрес, Юни 1987

Един млад служител на резидентурата на ЦРУ в Аржентина пръв надуши, че Валерий Юриевич Круглов от Съветското посолство може да се окаже уязвим. Американският резидент се консултира с Лангли.

В Латиноамериканския отдел вече имаха досие за руснака, датиращо от средата на седемдесетте, когато Круглов работеше в посолството в Мексико сити. Беше им известно, че той е руски експерт по Латинска Америка, с три мандата зад гърба си и двайсетгодишна кариера в съветското Външно министерство. Понеже правеше впечатление на общителен и отворен човек, в досието му имаше дори биографични данни.

Роден през 1944-а, Валерий Круглов беше син на дипломат, също експерт по Латинска Америка. Под влияние на баща си младежът бе постъпил в престижния Институт по международни отношения, МГИМО, където бе научил испански и английски. Беше завършил през 1966-а. Преди да стане първи секретар на посолството в Буенос Айрес, беше изкарал два мандата в Южна Америка: в Колумбия – като млад и десет години по-късно – в Мексико.

От ЦРУ бяха убедени, че не е сътрудник на КГБ. Досието му го описваше като напредничав, вероятно прозападно настроен, различен от обичайния праволинеен "хомо съветикус". Онова, което привлече вниманието на ЦРУ през лятото на 1987-а, бе един разговор на Круглов с аржентински държавен служител, в който руснакът споделяше, че скоро ще се прибере окончателно в Москва и това сериозно ще се отрази върху начина му на живот.

Понеже ставаше, въпрос за руски гражданин, отдел СИ също бе запознат със случая и Хари Гонт предложи с Круглов да се заеме някой, когото той не познава.

Най-подходящ му се стори Джейсън Монк, тъй като говореше и руски и испански. Джордан се съгласи.

Задачата беше съвсем проста. На Круглов му оставаше само още един месец, тоест нещата стояха като в известния хит на Елвис Пресли – сега или никога.

Пет голини след края на Фолкландската война демокрацията в Аржентина бе възстановена и в Буенос Айрес, гостоприемен и отворен град, не беше проблем за един американски „бизнесмен“, кавалерстващ на дама от Американското посолство да се запознае с Круглов на някой прием. Монк се постара да му стане симпатичен и го покани на вечеря.

Руснакът, на когото като първи секретар посланикът и КГБ бяха дали значителна свобода, прие с охота предложението да вечеря с човек извън дипломатическия корпус. По време на вечерята Монк, преразказвайки историята на бившата си учителка по френски, госпожа Брейди, обясни, че майка му е била преводачка в Червената армия, която след падането на Берлин се влюбила в млад американски офицер. Противно на правилата, двамата избягали, за да се оженят на Запад. Така Монк от малък се научил да говори еднакво добре и руски, и английски.

Оттам нататък разговорът продължи на руски. За Круглов това беше добре дошло. Испанският му беше перфектен, но с английския се затрудняваше.

Към края на втората седмица истинският проблем на руснака излезе на бял свят. Четирийсет и три годишен, разведен, с две непълнолетни деца, той продължаваше да живее в жилището на родителите си. За да си купи апартамент в Москва, му трябваха двайсетина хиляди долара. Като богат играч на поло, дошъл в Аржентина да огледа няколко понита, Монк с готовност предложи на новия си приятел да му услужи с парите.

Резидентът на ЦРУ намекна предаването на сумата се заснеме, но Монк възрази.

– Няма да стане с изнудване. Или ще дойде по собствена воля, или въобще няма да се съгласи да ни сътрудничи.

Въпреки че Монк му беше подчинен, резидентът реши да го остави да си играе играта, както сметне за най-добре. Тактиката на Монк бе да се направи на радетел за мир на планетата. Изтъкна колко популярен е Михаил Горбачов в Съединените щати и Круглов, комуто това вече бе известно, не скри задоволството си. Самият той изцяло подкрепяше Горбачов.

Монк сподели убеждението си, че Горби полага искрени усилия да прекрати надпреварата във въоръжаването и да установи мир и доверие между двата им народа. Проблемът бил, че и от двете страни все още имало заклети привърженици на Студената война, дори вътре в самото Външно министерство на СССР, които щели да направят всичко възможно да саботират процеса. Та колко хубаво би било Круглов периодически да информира новия си приятел какво наистина става в руското Външно министерство. Круглов по всяка вероятност вече беше разбрал с кого разговаря, но не се показа изненадан.

За Монк, който отдавна бе започнал да приема работата си като хоби, вербуването на руснака бе като да ловиш риба в развъдник. Круглов получи доларите си и инструкции за това, как да осъществява връзка. Сведенията за личните му намерения, местонахождение и начин за достъп, нанесени с тайнопис между редовете на безобидно писмо, щяха да се изпращат на куриер в Източен Берлин. Същинското разузнаване (документите) щяха да се преснимат и предават на ЦРУ в Москва чрез два тайника в града.

Преди да се разделят, двамата се прегърнаха по руски.

– Не забравяй, Валери – каза Монк. – Ние.., добрите, винаги печелим. Скоро цялата тази лудост ще приключи и ще се радваме, че сме помогнали това да стане по-бързо. Ако ти потрябвам някога, само ми се обади.

Круглов се прибра в Москва, Монк се върна в Лангли.

***

– Борис се обажда. Готово.

– Кое е готово?

– Взех снимката, която ти трябваше. Досието дойде в отдел „Убийства“. Онова говедо Чернов си писа страхотен актив. Избрал съм ти най-добрата от тестето. Очите са затворени, така че става за гледане.

– Браво, Борис. Сега имам в джоба си плик с петстотин лири. Но искам да направиш още нещо. Тогава пликът ще стане по-дебел. Ще съдържа хиляди лири.

Инспектор Новиков пое дълбоко въздух. Дори не можеше да пресметне наум колко стотици милиони рубли могат да се купят с един такъв плик. Във всеки случаи, над дванайсет негови заплати.

– Слушам те.

– Искам да отидеш при шефа на целия личен състав в централата на Съюза на патриотичните сили и да му я покажеш.

– На кое?

– На Съюза на патриотичните сили.

– Те пък какво общо имат с това?

– Не знам. Просто ми хрумна, че може би познават убития.

– Че откъде накъде?

– Не знам, Борис. Само ти давам идея.

– И какво оправдание ще им дам?

– Ти си следовател в отдел „Убийства". Разследваш случай. Гониш някаква следа. Питай навъртал ли се е около партийната централа. Видял ли го е някой от пазачите да се мотае по улицата? Такива неща.

– Добре, но с тия шега не бива. Ако се оплачат, загивам.

– Защо ще се оплакват? Ти си скромно ченге, което си върши работата. Онзи нещастник е бил забелязан близо до имението на господин Комаров край булевард "Киселни". Твой дълг е да ги предупредиш, нищо че с мъртъв. Може да е проучвал къщата с цел обир. Копче не могат да ти кажат. Само го направи, и хилядата лири са твои.

Евгений Новиков помърмори още малко и затвори.

„Тия англичани не са в ред, помисли си. Някакъв глупак влязъл в техен апартамент и вече голяма работа!“

Но хилядарката си струваше усилието.

***

Москва, Октомври 1987

Полковник Анатолий Гришин се чувстваше потиснат – като човек, принуден да спре победоносния си поход поради липса на цели.

Последният разпит на агентите, предадени от Еймс, отдавна беше приключил, последната капчица информация беше изстискана от обезумелите от ужас мъже. Дванайсет души бяха затворени в злокобните подземия на Лефортово. Всеки един от тях застана пред спецовете по разпити от Първо и Второ главно управление. Който покажеше упорство или къса памет, минаваше през специалния кабинет на Гришин.

Двама, противно на настояванията на Гришин, се отърваха с доживотни присъди в трудови лагери. Бяха работили твърде кратко за ЦРУ или пък заемаха прекалено незначителни длъжности, за да са причинили кой знае каква вреда. Останалите получиха смъртни присъди. Деветима от тях бяха екзекутирани в чакъления двор зад отделеното крило на затвора – на колене, с изстрел в тила. Гришин бе присъствал на всички екзекуции като старши офицер.

По негово настояване един остана жив – най-възрастният. Генерал Дмитрий Поляков беше работил за Америка в продължение на двайсет години. Всъщност от окончателното си завръщане в Москва през 1980-а беше пенсионер.

Никога не бе взимал пари. Правеше го, защото ненавиждаше съветския режим и неговите методи. И им го каза. Изправи се на стола си и им заяви в очите какво е мислил за тях цели двайсет години. Показа повече достойнство и смелост от когото и да било друг. Не се примоли нито веднъж. Понеже беше стар, онова, което можеше да им каже, беше без стойност. Нямаше сведения за нито една текуща операция, а сътрудниците на ЦРУ, които познаваше, отдавна бяха пенсионирани.

Когато разпитът му приключи, Гришин така се бе озлобил срещу него, че го остави жив за специална обработка. Сега старият генерал лежеше на циментовия нар в собствените си екскременти и ридаеше. От време на време Гришин надничаше в килията му, за да се увери, че методите му действат. Чак на 15 март 1988-а, и то по настояване на генерал Бояров, пенсионерът щеше да бъде довършен.

– Въпросът е, скъпи ми колега – каза Бояров на Гришин след последната екзекуция, – че просто няма вече какво да се върши. Комисията „Крисолов“ трябва да бъде разпусната.

– Все още не сме разкрили онзи, за когото говорят в Първо главно управление. Предателите, които той ръководи, още са на свобода.

– А, този ли! Имаме някои сведения, но нито един от заловените не ги потвърди. Никой не е чувал нищо за него.

– А ако хванем хората му? – попита Гришин.

Като ги хванем, ще ги накараме да си платят – отвърна Бояров. – Ако нашият човек във Вашинггон успее да измъкне информация за тях, можете да съберете хората си и да започнете отново. Може дори да се преименувате. Да се наречете например, комисия "Монах".

Гришин не разбра шегата, но Бояров избухна в бурен смях. "Монк" на английски означаваше "монах".

***

Павел Волски не предполагаше, че ще се чуе толкова скоро с патолога от моргата на Втори медицински институт, но сутринта на 7 август – по същото време, в което приятелят му Новиков провеждаше тайната си среща с човек от Британското разузнаване телефонът в кабинета му иззвъня.

– Кузмин се обажда – чу се глас отсреща.

Волски се озадачи.

– Професор Кузмин от Втори медицински институт. Говорихме преди около седмица за аутопсията на едно неизвестно лице.

– О, да, професоре! С какво мога да ви бъде полезен.

– Мисля, че аз бих могъл да ви бъда полезен. Имам нещо за вас.

– Много благодаря. И какво е то?

– Миналата седмица са извадили едно тяло от Москва река край Литкарино.

– Това е работа на местното управление. Защо са го пратили при вас?

– Защото някакъв умник преценил, че тялото е престояло във водата близо две седмици, което е абсолютно вярно, и решил, че за това време вероятно е доплувало по течението от Москва. Така че копелетата ми го докараха тук. Току-що приключих с аутопсията.

Волски се замисли. Две седмици в реката посред лято. Явно професорът имаше стомах като бетонобъркачка.

– Убит ли е? – попита.

– Напротив. Облечен е само по бански. Сигурно е решил да се разхлади в жегата, но не си е преценил добре силите и се е удавил.

– Но това е нещастен случай – протестира Волски. – Аз отговарям за убийствата.

– Изслушайте ме, младежо. Просто слушайте. В такива случаи обикновено няма по какво да се установи самоличността. Но онези кретени в Литкарино са пропуснали да забележат нещо. Пръстите са толкова подути, че не са го видели. Човекът носи халка. От масивно злато. Свалих я. Всъщност трябваше да му отрежа пръста, за да я махна. Отвътре пише "Н. И. Акопов. От Лидия". Какво ще кажете, а?

– Много добре, професоре, но ако не става дума за убийство...

– Чакайте, вие нямате ли вземане-даване с "Изчезнали лица"?

– Разбира се, че имам. Всяка седмица ми пращат тесте снимки да видя дали ще разпозная някого.

– Човек с толкова дебела златна халка не може да няма семейство. След като е изчезнал преди три седмици, сигурно вече са го обявили за издирване. Просто си помислих, че можете да извлечете полза от детективските ми способности и да си пишете червена точка пред другарчетата от „Изчезнали лица“. Аз не познавам никого там, затова се обадих на вас.

Волски се оживи. Вечно молеше колегите си за услуги, а ето че му се отдаваше случай да им ги върне. Той записа подробностите, благодари на професора и затвори.

Десет минути по-късно вече говореше с приятеля си от „Изчезнали лица“.

– Издирвате ли човек на име Н. И. Акопов? – попита Волски.

Колегата му провери в архива и се върна на телефона.

– Да. Защо?

– Какъв е случаят?

– Обявен за изчезнал на седемнайсети юли. Не се е прибрал от работа предишната вечер.

Никой не го е виждал оттогава. Съобщила за изчезването: госпожа Акопова, съпруга...

– Госпожа Лидия Акопова?

– Откъде, по дяволите, знаеш? Четири пъти идва да ни пита какво става. Къде е той?

– В моргата на Втори медицински институт. Влязъл да плува и се удавил. Намерили го миналата седмица край Литкарино.

– Браво! Госпожата ще остане доволна. Искам да кажа, понеже сме разрешили случая. Знаеш ли кой е той.., или по-скоро кой беше?

– Ни най малко – отвърна Волски.

– Самият личен секретар на Игор Комаров.

– Политика?

– Бъдещия ни президент. Благодаря ти, Павел, задължен съм ти.

„Естествено, че ще си задължен“, помисли си Волски и продължи работата си.

***

Оман. Ноември 1987

Същият месец Кери Джордан бе принуден на подаде оставка. Не заради бягството на Едуард Лий Хауърд, нито пък заради разкритите агенти, а заради аферата Иран-контри. Преди години заповедта да се съдейства на никарагуанските контри в борбата им с марксистките сандинисти бе дошла директно от Овалния кабинет. Директорът на ЦРУ Бил Кейси беше готов да я изпълнява. Конгресът каза „не“ и отказа да отпусне бюджет. Вбесени от наложеното им вето, Кейси и останалите решиха да наберат средства, продавайки, зад гърба на Конгреса, оръжие на Техеран.

Когато работата излезе на бял свят. Кейси бе прекарал сериозен, но навременен инфаркт, сполетял го в кабинета му в Лангли през декември 1986-а. След него той повече не се върна на работа и почина през май 1987-а. На негово място президентът Рейгън назначи политически коректния Уилям Уебстър, бивш директор на ФБР. Кери Джордан бе изпълнявал заповедите на своя президент и своя директор. Сега единият страдаше от амнезия, а другият беше мъртъв.

На поста заместник-директор (операции) Уебстър назначи ветерана от ЦРУ Ричард Столц, пенсионер от преди шест години. Като такъв той не можеше да бъде замесен в аферата Иран-контри, но и не знаеше нищо за катастрофата, връхлетяла отдел СИ две години по-рано. Докато новият заместник-директор се ориентира в обстановката, бюрократите взеха нещата в свои ръце. Трите досиета с подробности за агентите Лисандър и Орион и новия с псевдоним Делфи бяха извадени от сейфа на напусналия директор и прехвърлен в централния регистър при останалите триста и едно.

Джейсън Монк не знаеше нищо за това. Той беше на почивка в Оман. Като страстен въдичар, Монк внимателно следеше специализираните списания и винаги се осведомяваше кои са благоприятните места за морски риболов. Оттам беше научил, че през ноември и декември по крайбрежието на Оман близо до столицата Маскат преминава огромен пасаж риба тон.

С пристигането си в страната той от благоприличие се отби в малкото бюро на ЦРУ в сградата на посолството в самото сърце на Стария Маскат. След приятелския разговор не очакваше, че ще му се наложи отново да се види с колегата си.

На третия ден, поизгорял от силното слънце в открито море. Монк предпочете да остане на брега и да обиколи магазините. Ходеше с една очарователна блондинка от Държавния департамент и реши да отскочи до пазара в Мина Кабус да види дали ще намери нещо за нея из сергиите с благовония, подправки, платове, сребро и антики.

Хареса си сребърна кана за кафе с много орнаменти и дълъг, извит чучур, изкована кой знае кога от някой майстор високо в Джебелските планини. Антикварят я опакова и я пъхна в найлонова торбичка.

В лабиринта от тесни улички и дворове Монк не можа да се ориентира за посоката и вместо да излезе на крайбрежието, в крайна сметка се озова още по-навътре в квартала. Проход не по-широк от раменете му го отведе в малък двор с тесен вход от едната страна и изход от другата. На няколко крачки пред него вървеше мъж с вид на европеец. Зад него по пътеката крачеха двама араби. Щом излязоха на широко в двора, арабите бръкнаха в пазвите си, извадиха кинжали и се втурнаха покрай Монк към жертвата си.

Монк реагира, без да се замисли. Замахна с всички сили с торбата и, без да се обръща, удари единия от нападателите по главата. Петте килограма сребро веднага го повалиха на земята.

Попаднал в засада, другият се огледа и се нахвърли с ножа срещу Монк. Американецът наведе глава, блокира удара и заби юмрук в мръсната му дреха на височината на слънчевия сплит.

Мъжът се оказа як. Не се олюля, не изпусна ножа, но реши да избяга. Приятелят му се изправи на крака и го последва, оставяйки оръжието си на земята.

Европеецът бе наблюдавал разправата, без да каже нито дума. Определено съзнаваше, че щеше да е мъртъв, ако русият мъж насреща му не се бе намесил. Беше строен, млад, със смугла кожа и черни очи, но не приличаше на местните араби и беше облечен с бяла риза и тъмен костюм. Монк тъкмо се канеше да го заговори, когато той кимна с благодарност и се и измъкна през единия от изходите.

Монк се наведе да вземе кинжала. Не беше оманска кунджа, пък и оманците рядко нападаха чужденци по улиците. Ножът беше йеменски, с характерната права и опростена дръжка. По него Монк предположи и националността на нападателите: принадлежаха към някое от племената във вътрешността на Йемен.

„Какво, по дяволите, правят толкова далече по крайбрежието на Оман?, помисли си той. И защо имат зъб на младия европеец?“

Професионалният му нюх го накара да се върне в посолството и да потърси човека на ЦРУ там.

– Случайно да имате снимки на другарчетата от Съветското посолство? – попита го.

Не беше тайна, че след провала на гражданската война в Йемен през януари 1986-а, Съветският съюз се бе изтеглил напълно от държавата, оставяйки прокомунистическото йеменско правителство в бедност и огорчение. Преглътнали с гняв онова, което смятаха за унижение, йеменците се обърнаха към Запада за търговски кредити и финансови инжекции, без които страната ум не можеше да оцелее. От този момент нататък животът на всеки руснак, попаднал в Йемен, започна да виси на косъм. "От любовта, в омраза изродена, по-безпощадна под небето няма."[13]

В края на 1987-а руснаците вече бяха открили напълно "оборудвано" посолство в твърдо антикомунистическия Оман и ухажваха пробритански настроения султан.

– При нас няма – отвърна колегата на Монк, – но британците сто на сто имат.

Неколкостотин метра деляха лабиринта от тесни и влажни коридори, в който се помещаваше Американската легация, от далеч по-приличната сграда на посолството на Великобритания. Двамата преминаха през огромните резбовани порти, кимнаха на портиера и тръгнаха през двора. Цялото имение навремето бе принадлежало на богат търговец и имаше славна история.

В единия край на масивната ограда имаше паметна плоча, оставена от римски легион, тръгнал на боен поход през пустинята. В средата на двора се издигаше пилонът с британското знаме, гарантирало навремето свободата на всеки роб, успял да го достигне.

Двамата тръгнаха наляво към сградата на посолството, където вече ги чакаше резидентът на СИС.

– Какъв е проблемът, момчета? – попита англичанинът, след като се ръкуваха на входа.

– Проблемът – отвърна Монк – е, че току-що видях един човек на пазара, който ми се стори руснак.

Монк обясни убеждението си с незначителната подробност, че мъжът бе извадил яката на разкопчаната си риза върху ревера на сакото, а така се носеха най-вече руснаците.

– Е, заповядайте да прегледате снимките тогава – каза англичанинът и ги поведе към хладното и просторно фоайе.

Кабинетите на СИС бяха на последния етаж. Щом стигнаха, домакинът отвори един сейф и извади албум със снимки.

Всички новопристигнали служители на Съветското посолство бяха там: заснети на летището, на улицата или на терасата на някое кафене. Младият мъж с тъмните очи беше последен. Вяха го снимали как прекосява залата на летището при пристигането си.

– Местните момчета много ни помагат за тая работа – обясни англичанинът. – Руснаците трябва предварително да съобщят за пристигането си във Външно министерство и да поискат акредитация. Ние научаваме подробностите оттам. Когато наближи някой да идва, пращат ни вест и ние се зареждаме с фотоапаратите, където трябва. Това ли е той?

– Да. Нещо повече за него?

Англичанинът прегледа документите.

– Ето го. Ако може да им се вярва, той е трети секретар, двайсет и осем годишен. Името му е Умар Гунаев. Звучи ми татарско.

– Не – отвърна Монк умислено, – чеченец е. При това мюсюлманин.

– Мислите, че е сътрудник на КГБ? – попита британецът.

– О, да. Без съмнение.

– Много ви благодаря за това. Искате ли да направим нещо? Да се оплачем на правителството?

– Не, няма нужда – отвърна Монк. – В крайна сметка всички трябва да си изкарваме прехраната. Достатъчно е, че знаем кой е. Ако се обадим, само ще пратят някой друг на негово място.

На връщане към Американското посолство резидентът на ЦРУ попита Монк:

– Как разбра какъв е?

– Нюх. Просто нюх.

Истината беше малко по-друга. Една година по-рано Гунаев пиеше портокаловия си сок в бара на хотел „Фронтел“ в Аден. Очевидно Монк не бе единственият, който го бе разпознал този ден. Двамата йеменци също го бяха забелязали и бяха решили да отмъстят за обидата към родината им.

***

Марк Джеферсън пристигна на летище "Шереметиево" в Москва със следобедния полет на 8 август и бе посрещнат от шефа на кореспонденското бюро на "Дейли телеграф".

Елитният политически коментатор беше нисък, стегнат мъж с оредяваща рижа коса и къса брада в същия оттенък. Говореше се, че темпераментът му изцяло съвпада с окраската на косата и брадата му.

Без да се церемони, той отказа вечеря с колегата си и съпругата му, но помоли да бъде откаран до престижния хотел „Национал“ на Манежния площад. Като стигнаха там, той заяви на колегата си, че би предпочел да интервюира господин Комаров сам, а ако се наложи, щял да си наеме лимузина с шофьор чрез хотела. Недвусмислено отблъснат, шефът на кореспондентското бюро си замина.

Джеферсън се яви на рецепцията и бе обслужен лично от управителя на хотела – висок и учтив швед. Паспортът му остана там, за да може необходимите данни да бъдат преписани и предадени в Министерството на туризма. Преди да тръгне от Лондон, Джеферсън бе наредил на секретарката си да се обади в „Национал“ и да информира хората там кой е той и с какво се занимава.

Щом се качи в стаята си, той позвъни на номера, даден му от Борис Кузнецов във факсовете, които си размениха.

– Добре дошъл в Москва, господин Джеферсън – каза Кузнецов на безупречен английски с лек американски акцент. – Господин Комаров с нетърпение очаква срещата ви.

Това не беше вярно, но Джеферсън го прие за истина. Срещата бе насрочена за седем часа следващата вечер, защото руският политик щеше да отсъства от града целия ден. Кола и шофьор щяха да вземат журналиста от "Национал“ и да го откарат до мястото.

Удовлетворен, Марк Джеферсън вечеря сам в хотела и легна да се наспи.

На следващата сутрин, след като закуси с бекон и яйца, Марк Джеферсън реши да се възползва от онова, което смяташе за неоспоримо право на англичанина, независимо къде по света се намира – реши да се поразходи.

– Да се разходите ли? – озадачи се управителят на хотела. – И къде искате да се разхождате?

– Където и да е. Ще взема малко въздух. Ще се поразтъпча. Може би ще отида отсреща до Кремъл да поразгледам.

– Бихме могли да ви предоставим лимузина от хотела – предложи управителят. – Много по-удобно. И по-сигурно.

Джеферсън отказа. Беше решил да ходи пеш и толкоз. Управителят на хотела поне успя да го убеди да остави часовника и валутата си на съхранение и да вземе пачка банкноти от по милион рубли за просяците. Така с малко повече късмет, можеше да се отърве от тях, без да провокира крадците.

Близо петдесетгодишният британски журналист, който бе направил кариера в политическата журналистика, без да напуска Лондон, и никога не бе отразявал горещите събития на планетата като кореспондент, се върна два часа по-късно. Ентусиазмът му видимо бе охладнял.

Беше идвал в Москва и друг път – веднъж по времето на комунизма и втори път, осем години по-рано, когато Елцин току-що бе дошъл на власт. Но и в двата случая впечатленията му се ограничаваха до таксито от летището към града, до луксозния хотел и срещите с британските дипломати. Винаги бе смятал Москва за сив и неприятен град, но определено не бе очаквал онова, което изпита тази сутрин.

Видът му беше толкова очебийно чуждестранен, че просяците, които сякаш бяха навсякъде, го обсаждаха дори по кейовете край реката и в алеите на Александровския парк. На два пъти му се стори, че го следят съмнителни младежи. Единствените коли, които срещна бяха военни, полицейски, или лимузини, принадлежащи на богатите и привилегированите. Поне щеше да има какво да пита господин Комаров довечера.

Нямаше намерение да излиза от хотела до идването на шофьора, затова реши да вземе аперитив преди обяд „ тръгна към бара, където освен него имаше само един човек – отегчен от света канадски бизнесмен. Двамата се заприказваха.

– От колко време сте в града? – попита канадецът.

– Пристигнах снощи – отвърна Джеферсън.

– Дълго ли ще стоите?

– Утре се връщам в Лондон.

– Щастливец! Аз съм от три седмици тук. Опитвам се да правя бизнес. И искам да ви кажа, че в тая страна няма нищо нормално.

– Не можете да пробиете?

– О, напротив. Сключих договори. Имам офис. Имам и партньори. Но знаете ли какво стана?

Канадецът седна на масата на Джеферсън и започна да разказва.

– Пристигам тук с всичко за търговията с дървесина, от което се нуждая – или поне си мисля, че се нуждая. Наемам офис в един нов бизнесцентър и два дни по-късно на вратата ми чука някой. Отварям и ви _ спретнат, изтупан, костюм, вратовръзка. "Добър ден, господин Уайът, казва ми. Аз съм новият партньор".

– Познавахте ли го? – попита Джеферсън.

– Ни най-малко. Оказа се представител на местната мафия. А ето и сделката: той и хората му прибират петдесет процента от всичко. В замяна купуват или фалшифицират всеки лиценз, разрешително, фактура или документ, който някога би могъл да ми потрябва.

Ликвидират бюрокрацията с едно телефонно обаждане, гарантират доставките да идват винаги навреме и разрешават всякакви спорове с работниците. За петдесет процента.

– И вие му казахте да ви се маха от очите.

– Нищо подобно. Бързо се уча. На това му викат да имаш „покрив“. Тоест протекция. Без покрив доникъде не можеш да стигнеш. Най-вече защото ако им откажеш, ще останеш без крака. Просто ще ти ги взривят някой ден.

Джеферсън го погледна с невярващи очи.

– Мили Боже! Чувал съм, че престъпността тук е страшна, но чак дотам...

– Повярвайте ми! Дори не можете да си представите какво е.

Едно от нещата, които изумяваха западните наблюдатели в Русия след падането на комунизма, бе шеметният възход на руския престъпен свят, наричан, поради липса на по-подходящ израз, руската мафия. Някои чужденци смятаха, че това е ново явление, родено едва след края на комунизма, но не можеха да бъдат по-далеч от истината.

В Русия от векове насам съществуваше огромна престъпна мрежа. За разлика от сицилианската мафия, тя не се ръководеше от определена група лица и никога не бе напускала границите на страната. Но съществуваше – под формата на гигантско братство с местни вождове и членове, верни до смърт на своята банда.

Сталин се бе опитал да го унищожи, изпращайки хиляди от членовете му в трудови лагери. Единственият резултат бе, че „зеките“ практически започнаха да управляват лагерите с мълчаливото съгласие на надзирателите, които предпочитаха да си живеят живота, вместо да треперят кога семействата им ще бъдат проследени и наказани. В много от случаите руските „воры в законе“ – крадците по закон, равни по ранг на италианските донове – ръководеха бизнеса си от килиите на трудовите лагери.

Една от ирониите на Студената война е, че комунизмът може би щеше да се срине десет години по-рано, ако не беше престъпният свят. Дори партийните шефове в крайна сметка бяха принудени да сключат траен мир с него.

Причината бе съвсем проста: това бе единственото нещо в СССР, което работеше ефективно. Един директор на завод, произвеждащ жизненоважен продукт, можеше да види основната си машина блокирана поради повреда в някоя съвсем незначителна част. Ако тръгнеше по бюрократичните канали, щеше да чака да му доставят нова в продължение на шест месеца, може би дори година, а през това време целият завод щеше да бездейства.

Ако обаче поговореше със зет си, който имаше приятел с подходящи връзки, повредената част щеше да пристигне в завода след седмица. После директорът щеше да си затвори очите за няколко тона стомана, изчезнали от склада му, които пък щяха да заминат за друг завод, чиято суровина не бе пристигнала навреме. Накрая и двамата директори щяха да подправят счетоводните си книжа, за да покажат, че са изпълнили нормите си.

В общество, чиито движещи механизми са сковани от склерозирала бюрокрация и очебийна некомпетентност, черният пазар е единствената смазка. Съветският съюз през цялото си съществуване се бе крепил на тази смазка, а в последните си десет години изцяло бе разчитал на нея.

Мафията винаги бе контролирала черния пазар. След 1991-а бе излязла на бял свят, за да просперира и да се развие. А развитието ѝ бе главоломно. От обичайните си територии – алкохола, наркотиците, рекета и проституцията – тя се бе разпростряла във всички възможни сфери на живота.

Онова, което наистина будеше изумление, бе бързината и безцеремонността, с която бе завзета цялата руска икономика. Факторите за това бяха три. Първият бе незабавната и неизменна жестокост, която руската мафия демонстрираше при всеки опит да и се противопоставят. Жестокост, пред която американската Коза Ностра би изглеждала слабохарактерна. Всеки руснак или чужденец, дръзнал да откаже на мафията да се включи в бизнеса му, получаваше едно-единствено предупреждение – обикновено побой или умишлен палеж,– след което биваше екзекутиран. Това важеше дори за шефовете на големи банки.

Вторият фактор бе безпомощността на полицията която, без средства и достатъчно хора, без опит и подготовка, просто не беше в състояние да се справи с урагана от престъпност, връхлетял страната след падането на комунизма. Третият фактор бе традиционната и повсеместна корупция, която се ширеше в цяла Русия, подпомогната след 1991-ва и от невижданата инфлация.

При комунизма курсът на долара спрямо рублата беше две към едно – смехотворно изкуствено съотношение, което изобщо не отразяваше реалната покупателна способност на рублата, но все пак бе наложено в Съветския съюз, където проблемът не беше в недостига на пари, а в липсата на стоки, които да бъдат купени с тях. Инфлацията стопи спестяванията и докара работещите на твърда заплата до просешка тояга.

Когато седмичната заплата на един полицай е по-ниска от цената на чорапите на краката му, много е трудно да го убедиш да не вземе банкнотата, пъхната в очевидно подправена шофьорска книжка.

Но не в това бе бедата. Руската мафия държеше в ръцете си цялата бюрокрация, чак до най-висшите кръгове на властта. А в Русия бюрокрацията ръководи всичко.

Така разрешителни, лицензи, концесии, общинска недвижима собственост – всичко можеше за нула време да се купи от съответния служител, за да осигури астрономически печалби за мафията.

Другото явление, изумило наблюдателите, бе бързината, с която руските мафиоти преминаха от обикновено рекетьорство към законен бизнес, без да изпускат вече завоюваните позиции. На американската Коза Ностра ѝ бяха необходими двайсет години да осъзнае, че законният бизнес, завъртян с приходи от рекет, хем увеличава печалбите, хем служи за изпиране на мръсните пари. Руснаците разбраха това за по-малко от пет и през 1995-а вече притежаваха или контролираха четирийсет процента от националната икономика. Когато това стана, те отдавна бяха излезли извън пределите на родината си с любимите си специалности – оръжие, наркотици и незаконно присвояване на средства в комбинация с безпрекословно насилие – и бяха сложили ръка на цяла Западна Европа и Северна Америка.

Проблемът бе, че бяха прекалили. Алчността им беше съсипала икономиката, от която живееха. Към края на 1995-а от страната бяха откраднати и незаконно изнесени руски суровини за петдесет милиарда долара, предимно в злато, диаманти, ценни метали, нефт, газ и дървесина. Стоките се купуваха с ненужни рубли, при занижени цени и с помощта на държавните бюрократи. Продаваха се навън за долари. Част от валутата отново се обръщаше в рубли за нови подкупи и беззакония, а останалото се трупаше по сметки в чужбина.

– Проблемът е – каза Уайът мрачно, допивайки бирата си, – че това изтичане на средства продължи прекалено дълго. Всички заедно, корумпираните политици, корумпираните бюрократи и гангстерите, просто убиха златната кокошка, която ги направи богати. Чели ли сте за възхода на Третия Райх?

– Да, много отдавна. Защо?

– Спомняте ли си описанието на последните дни на Ваймарската република? Опашките с безработни, уличната престъпност, стопените спестявания на хората, кухните за бедни, скудоумците, които се карат в Райхстага, докато държавата фалира? Точно това става тук. Историята се повтаря. Боже, трябва да тръгвам. Имам среща с едни хора за обяд. Беше ми приятно, че си поговорихме, господин?...

– Джеферсън.

Името не му направи впечатление. Явно господи Уайът не четеше „Дейли Телеграф“.

„Интересно“, помисли си лондонският журналист когато канадецът си тръгна.

Ако се съдеше по изрезките от вестниците, които редовно получаваше, мъжът, когото му предстоеше да интервюира тази вечер, май наистина щеше да се окаже единственият, способен да спаси нацията.

Дългата черна чайка щеше да пристигне да го вземе в шест и половина и той излезе на входа да я изчака. Беше точен като часовник и очакваше и от другите такава точност. Носеше черен панталон, блейзер, искрящо бяла памучна риза и вратовръзката на клуб „Гарик“. Изглеждаше чист, елегантен, суетен и англичанин до мозъка на костите си.

Чайката си проби път през вечерното движение, тръгна на север към булевард „Киселни“ и сви в една от преките преди околовръстното шосе. Щом наближиха зелената метална врата, шофьорът извади радиостанцията си и натисна някакво копче.

Камерите над стената уловиха приближаващата се кола и пазачът на вратата свери номера ѝ. Цифрите отговаряха на онова, което бе записал в дневника си, и той отвори портата.

Щом колата влезе, отново я затвори и се приближи до прозореца на шофьора. Провери документите му погледна отзад, кимна и свали шиповете.

Уведомен от пазача, Борис Кузнецов бе излязъл на входа на сградата да посрещне госта и да го отведе в луксозно мебелираната приемна на първия етаж, в съседство с кабинета на Комаров и онзи, заеман от покойния Акопов.

Игор Комаров не разрешаваше да се пуши и пие в негово присъствие – нещо, което Джеферсън не знаеше, а и не разбра, понеже никой не му го спомена. Въздържателите са рядкост в страна, където пиенето е признак на мъжество. Джеферсън бе прегледал няколко видеозаписа на Комаров в ролята му на човек от народа: във всички до един политикът държеше неизменната чаша в ръка, вдигаше тостове по руски маниер и изобщо не изглеждаше като да не понася алкохола. Но журналистът не знаеше, че чашите на Комаров винаги бяха пълни с минерална вода.

Тази вечер на госта бе предложено само кафе и той отказа.

Пет минути по-късно в стаята влезе Игор Комаров – внушителен мъж на около петдесет години, сивокос, почти метър и осемдесет, с големи кафяви очи, които поддръжниците му окачествяваха като "пленяващи".

Кузнецов рипна на крака и Джеферсън го последва, макар и по-бавно. Младият съветник ги представи един на друг и двамата се ръкуваха. Комаров седна пръв – в кожен стол, малко по-висок от другите в стаята.

Джеферсън извади малък касетофон от вътрешния си джоб и попита дали може да го използва. Комаров поклати глава, сякаш за да покаже, че разбира неспособността на повечето западни журналисти да стенографират, и Кузнецов кимна окуражително към журналиста да започне.

– Господин президент, новината на деня е решението на руската Дума министър-председателят да продължи да изпълнява функциите на президент още три месеца, а изборите, насрочени за следващата година, да се изтеглят през януари. Как възприемате това решение? Кузнецов преведе бързо въпроса и впери поглед в Комаров, който започна да отговаря на гърлен руски. Когато свърши, преводачът се обърна към Джеферсън.

– Аз и Съюзът на патриотичните сили определено сме разочаровани от решението, но като демократи го приемаме. Едва ли е тайна за вас, господин Джеферсън, че нещата в тази страна, която страстно обичам, не се развиват добре. Некомпетентното правителство прекалено дълго толерира икономическата разруха, корупцията и престъпността. Народът страда. Колкото повече продължи това, толкова по-тежко ще бъде за всички. Затова е жалко, че се стигна до подобно отлагане. Убеден съм, че щяхме да спечелим изборите още този октомври, но щом трябва да е януари, ще ги спечелим през януари.

Марк Джеферсън имаше твърде голям опит в интервютата, за да не усети, че това становище е репетирано дълго. Сякаш политикът слушаше за хиляден път един и същи въпрос и бе готов да изстреля отговора, на сън да го бутнат. Във Великобритания и в Америка политиците се държаха съвсем свободно с представителите на пресата, много от които познаваха на малко име. Джеферсън се славеше със способността си да изгради цялостен портрет, използвайки думите на интервюирания и собствените си впечатления, така че да се получи истинска статия, а не низ от политически клишета. Но този човек тук беше като робот.

Журналистът знаеше от опит, че източноевропейските политици запазват много по-голяма дистанция от западните си колеги при контакти с пресата, но това беше съвсем друго. Руснакът беше студен и непроницаем като манекен.

При третия си въпрос Джеферсън разбра каква е причината. Комаров ненавиждаше медиите и мразеше да бъде интервюиран. Лондончанинът понечи да разведри обстановката, но лицето на руснака остана все така каменно. Политици, които се взимаха твърде насериозно се срещаха под път и над път, но този човек се самооблащаваше до фанатизъм. Отговорите продължиха да идват като от автомат.

Джеферсън погледна с недоумение към Кузенцов. Младият съветник и преводач беше завършил в Америка, говореше два езика, изглеждаше умен и начетен, но се отнасяше към Комаров с кучешка преданост и покорство. Англичанинът опита отново.

– Както знаете, сър, реалната власт в Русия е концентрирана ръцете на президента, който има много по-големи правомощия от американския си колега или министър-председателя на Великобритания. Да предположим, че тази власт се окаже във вашите ръце. Какви промени би забелязал един обективен наблюдател през първите шест месеца? С други думи, какви са приоритетите ви?

Отговорът отново дойде под формата на политически трактат. Казаха се баналните думи за необходимостта да се ликвидира организираната престъпност, да се намали утежнената бюрокрация, да се възстанови селското стопанство, да се стабилизира валутата. На въпроса, как по-точно ще се постигне това, бе отговорено с празни клишета. Никой западен политик не би могъл да се измъкне с подобно бръщолевене, но по всичко личеше, че Кузнецов очаква журналистът да е напълно удовлетворен.

Следвайки инструкциите на редактора си, Джеферсън попита Комаров как смята да възроди в слава руския народ. Руснакът за първи път показа някаква реакция.

Сякаш ток премина по тялото му. Немигащите му светлокафяви очи така се впериха в събеседника му, че Джеферсън сведе глава и погледна към касетофона си. Нито той, нито Кузнецов забелязаха, че лицето на президента на Съюза на патриотичните сили е станало мъртвешки бледо, а на скулите му горят две яркочервени петна. Без да каже нито дума, Комаров стана и излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си.

Джеферсън хвърли недоумяващ поглед към Кузнецов. Младокът явно също бе изненадан, но вродената му тактичност му помогна да се окопити бързо.

– Сигурен съм, че господин президентът няма да се забави. Очевидно се е сетил за нещо важно, което не търпи отлагане. Ще се върне всеки момент.

Джеферсън се пресегна да изключи касетофона След три минути и кратък телефонен разговор Комаров се върна, седна на мястото си и отговори на въпроса с премерен тон. Щом започна, Джеферсън отново включи машинката си.

След около час Комаров даде да се разбере, че интервюто е приключило. Стана, кимна сковано на Джеферсън и се оттегли в кабинета си. Преди да излезе, нареди на Кузнецов да го последва.

Две минути по-късно съветникът се появи отново, видимо притеснен.

– Опасявам се, че имаме проблеми с транспорта –каза той, повеждайки Джеферсън надолу по стълбите към фоайето на партера. – Колата, с която дойдохте, е повикана спешно по друга задача, а всички останали автомобили принадлежат на служители, останали до късно на работа. Бихте ли могли да се приберете с такси до хотела?

– Предполагам, че да – отвърна Джеферсън, който вече съжаляваше, че не е дошъл със собствен транспорт. – Дали ще е възможно да ми поръчате едно?

– Боя се, че вече не приемат поръчки по телефона – каза Кузнецов, – но с удоволствие ще ви покажа къде можете да хванете такси.

Той придружи изумения журналист до металната врата, която се отвори, за да ги пропусне, и, застанал на тротоара пред портала, му показа пътя към булевард „Киселни“.

– По булеварда непрекъснато минават таксита. За секунди ще намерите някое свободно и по това време на деня ще ви откарат до хотела за петнайсет минути. Надявам се, че ще проявите разбиране. За мен беше удоволствие, че се запознахме, сър – каза Кузнецов и се прибра.

Крайно ядосан, Марк Джеферсън закрачи по уличката към булеварда, прехвърляйки касетофона в ръцете си. Щом стъпи на „Киселни“, прибра машинката във вътрешния джоб на блейзера си и започна да се оглежда за такси. Както можеше да се очаква, таксита нямаше. Вбесен и намръщен, той тръгна пеша към център на Москва хвърляйки от време на време по някой поглед зад гърба си.

Двама мъже в черни кожени якета го видяха да излиза от уличката и да се насочва към тях. Единият отвори задната врата на колата, в която чакаха, и се измъкна навън, последван от другия. Когато англичанинът наближи, двамата бръкнаха в пазвите си и извадиха пистолети със заглушител. Не казаха нито дума. Просто изстреляха по един патрон и толкоз. И двата куршума уцелиха журналиста в гърдите.

Той спря на място, а сетне бавно седна на земята. Тялото му се килна назад, но убийците вече бяха стигнали до него. Единият го повдигна за реверите, а другият пребърка набързо сакото му и извади касетофона и портфейла.

Миг по-късно двамата се метнаха в колата, която бе дошла да ги вземе, и отпрашиха. Едва тогава една жена, която случайно минаваше оттам, забеляза тялото, помисли го за поредния пияница, видя кръвта на гърдите му и започна да пищи. Никой не записа номера на колата, но той и без това беше фалшив.

ОСМА ГЛАВА

Един от посетителите в ресторанта в близост до убийството дочу писъците, надникна навън и набра 03 да извика линейка.

В първия момент лекарите помислиха, че става дума за сърдечен удар, а после, като видяха дупките от куршуми върху синия блейзер и локвата кръв под тялото, веднага извикаха полиция и го откараха в най-близката болница.

Час по-късно инспектор Василий Лопатин от отдел „Убийства“ гледаше мрачно трупа на количката в спешното отделение на клиниката „Боткин“, а дежурният хирург до него бавно сваляше гумените си ръкавици.

– Не е имал никакъв шанс – каза лекарят. – Един куршум право в сърцето, от близко разстояние. Още е някъде вътре. При аутопсията ще ви го извадят.

Лопатин кимна. Голяма работа. В Москва имаше достатъчно оръжие да се преоборудва цяла армия. Шансовете му да намери пистолета, с който е изстрелян куршума, а камо ли собственика му, клоняха към нула и той го знаеше.

Беше ходил и на булевард „Киселни“. Жената, която явно бе станала свидетел на убийството, беше изчезнала, но се разбра, че е видяла двама мъже с кола. Описания нямаше.

Пред него на количката рижавата брада на убития стърчеше гневно върху бледото сипаничаво лице. В предсмъртното му изражение се четеше изненада. Един санитар покри тялото със зелен чаршаф, за да скрие стъкления блясък в очите, които вече нищо не виждаха

Тялото беше разсъблечено. На една масичка встрани лежаха дрехите и малкото лични вещи, изсипани в метален съд с форма на бъбрек. Следователят се приближи, взе сакото, погледна етикета от вътрешната страна на яката и се смрази. Беше вносно.

– Можете ли да прочетете това? – попита той хирурга.

Лекарят се вторачи в бродираните букви и засрича:

– Л-А-Н-Д-А-У. – А после и втория ред. – Бонд Стрийт.

– А тук? – Лопатин му подаде ризата.

– Маркс & Спенсър – прочете хирургът. – Това е в Лондон – добави услужливо. – Мисля, че и Бонд Стрийт е там.

Лопатин знаеше поне двайсет руски псувни и в този момент всичките преминаха през главата му. Английски турист. Господи! Решили да го оберат, запънал се, убили го, но защо, за Бога, трябваше да е чужденец!

Той започна да разглежда личните вещи. Бяха съвсем малко. Монети, естествено, нямаше – руските копейки отдавна бяха изгубили всякаква стойност. Само грижливо сгъната бяла носна кърпа, малко найлоново пликче, пръстен с герб и часовник. Явно жената бе попречила на крадците да ги свалят и откраднат заедно с останалото. Липсваха каквито и да било документи. Още по-малко пък портфейл.

Лопатин се върна на дрехите. От вътрешната страна на обувките – стилни, черни, с връзки – стоеше думата „Чърч“. На тъмносивите чорапи не пишеше нищо, а етикетът „Маркс & Спенсър“ се повтаряше и на бельото. Вратовръзката, според доктора, беше купена от някои си „Търнбул & Асър“ на Джърмин Стрийт, явно пак в Лондон.

По-скоро от отчаяние, отколкото с надежда, Лопатин отново взе да преглежда сакото. Санитарите бяха пропуснали нещо. Нещо твърдо в горния джоб, където мъжете обикновено държат очилата си. Извади го. Беше карта от твърда пластмаса, перфорирана. Ключ за хотелска стая, от онези компютъризираните. От съображения за сигурност номерът на стаята не беше написан – нали това бе целта, да се попречи на крадците – но отгоре стоеше емблемата на хотел „Национал“.

– Къде има телефон? – попита Лопатин.

Ако не беше август, Бени Свенсон, управителят на „Национал“, отдавна щеше да се е прибрал вкъщи, но имаше много туристи, а двама от служителите на хотела бяха в болнични. Обаждането от централата го завари в кабинета му.

– Господин Свенсон, търсят ви от милицията. Шведът натисна мигащия бутон на апарата си и пое линията.

– Да?

– С управителя ли разговарям?

– Да, тук Свенсон. Кой се обажда?

– Инспектор Лопатин, отдел „Убийства“ на московската милиция.

Свенсон изтръпна. Убийства?!

– Имате ли сред гостите си английски турист?

– Разбира се. Много. Поне десетина. Защо?

– Познат ли ви е такъв човек: метър и седемдесет, къса рижа коса, рижа брада, тъмносиньо сако с двуредно закопчаване, раирана вратовръзка.

Свенсон затвори очи и преглътна на сухо. Господи, това можеше да е само господин Джеферсън. Беше го видял същата вечер във фоайето да чака някаква кола.

– Защо питате?

– Бил е обран. Намира се в клиниката „Боткин“. Нали я знаете, горе до хиподрума?

– Да, естествено. Но вие казахте „Убийства“.

– За съжаление, човекът е мъртъв. Документите и портфейлът му са откраднати, но намерихме карта за хотелска стая с вашата емблема.

– Изчакайте ме там, инспекторе, идвам веднага.

В продължение на няколко минути Бени Свенсон не можа да се помръдне от ужас. За двайсет години в хотелския бизнес нито веднъж не му се бе случвало да убият негов гост.

Единствената му страст в извънработно време беше бриджът и той се сети, че един редовните му партньори е служител на Британското посолство. Отвори личния си указател, намери домашния телефон на дипломата и му се обади. Часът беше дванайсет без десет вечерта и човекът беше заспал, но бързо се разсъни, като чу новината.

– Мили Боже, Бени, журналистът! Онзи, който пише за „Телеграф“!? Не знаех, че е в града Но ти благодаря, все пак.

„Господи, какъв шум ще се вдигне“, помисли си дипломатът, като затвори телефона. Извън родината, с британските поданици в беда, живи или мъртви, се заемаше Консулският отдел, разбира се, но той прецени, че трябва да уведоми някого още сега. Обади се на Джок Макдоналд.

***

Москва, Юни 1988

Валери Круглов се бе прибрал в родината си за десет месеца. Когато даден агент беше вербуван в чужбина, винаги имаше риск, като се върне у дома, той да промени мнението си и да не осъществи контакт. Просто унищожаваше кодовете, мастилата и хартията, които му бяха дадени, и толкоз.

Службите, които го бяха вербували, не бяха в състояние да направят нищо, освен може би да го разобличат, но това би било жестоко, безсмислено и не би донесло никаква полза. Искаха се здрави нерви, за да работиш срещу един тираничен режим отвътре, а някои мъже просто ги нямаха.

Като всички в Лангли, Монк не си правеше изобщо труда да сравнява положението на американските изменници и онези, които работеха срещу режима в Москва. Американците предаваха целия си народ и неговото демократично избрано правителство. Ако бъдеха заловени, те можеха да разчитат на човешко отношение, справедлив съд и най-добрия адвокат, за когото можеха да платят.

Руснаците работеха срещу брутален деспотизъм, който олицетворяваше едва десет процента от нацията и държеше останалите деветдесет в подчинение. Пипнеха ли ги, те щяха да бъдат пребити и разстреляни без съд, или изпратени в трудов лагер.

Но Круглов удържа на думата си. В тайниците, с които работеше, на три пъти се получиха важни и поверителни политически документи от вътрешността на съветското Външно министерство. Подходящо редактирани, за да се прикрие източникът им, те дадоха възможност на Държавния департамент да разбере съветската позиция още преди да се седне на масата за преговори. През 1987-а и 1988-а източноевропейските сателити започнаха открито да се противят – Полша вече се беше откъснала, Румъния, Унгария и Чехословакия бяха на ръба – и беше от особено важно значение да се знае как ще реагира Москва. Да се разбере до каква степен се чувства слаба и изолирана. Круглов направи това възможно.

Но през май агент Делфи поиска лична среща. Каза, че има нещо важно и държи да се срещне с приятеля си Джейсън. Хари Гонт не беше съгласен.

– Достатъчен риск поехме в Ялта. Всички тук бяхме като на тръни, докато се върнеш. Вярно, че се измъкна невредим, но можеше да се окаже и капан. Както, впрочем, и сега. Кодовете наистина показват, че няма проблеми. Но може да са го заловили. Или пък отново да е преминал на тяхна страна. А ти знаеш прекалено много.

– Хари, стотици хиляди американски туристи посещават Москва. Не е както едно време. КГБ не може да ги следи всичките. Ако прикритието е добро, аз ще съм просто един от стотици хиляди. За да стане нещо, трябва наистина да ме хванат на местопрестъплението. И какво? Ще изтезават гражданин на Съединените щати? В тия времена? Прикритието ще бъде идеално.

Аз съм внимателен. Говоря руски, но се правя, че нищо не разбирам. Ще бъда просто поредният безобиден американски бунак с туристически справочник. Ще си играя ролята, докато не се убедя, че наистина не ме следи. Имай ми доверие.

В Америка съществува огромна мрежа от фондации занимаващи се с всякакъв род изкуство. Една от тях планираше група студенти да посетят Москва и да изследват няколко музея, като основната цел на посещението бе прочутият Музей за ориенталско изкуство на улица "Обуха". Монк се записа за пътуването като специализант.

Всички документи на доктор Филип Питърс бяха не само перфектни, но и съвсем автентични, когато студентската група кацна на московското летище в средата на юни. Круглов бе уведомен своевременно.

Задължителният екскурзовод ги посрещна и ги настани в отвратителния хотел „Россия“, голям почти колкото „Алкатрас“[14], но не толкова комфортен. На третия ден групата посети Музея за ориенталско изкуство. Монк бе проучил мястото още в Щатите. Между витрините имаше големи открити пространства, където при всяко едно положение щеше да забележи евентуална „опашка“ след Круглов.

Монк забеляза човека си на двайсетата минута, но продължи да върви чинно след екскурзовода. Круглов небрежно се включи към последните в групата.

В Музея за ориенталско изкуство имаше кафене и когато тръгна натам, Монк беше убеден, че никои не следи руснака.

Двамата пиха кафе на отделни маси, но американецът успя да улови погледа на Круглов. Ако беше заловен от КГБ и изтезаван, докато се подчини, в погледа му щеше да се чете нещо. Страх. Отчаяние. Предупреждение. Но очите на Круглов блестяха от удоволствие. Или беше най-изкусният двоен агент на света, или беше чист. Монк стана и влезе в мъжката тоалетна. Круглов го последва. Двамата изчакаха единственият човек в помещението да излезе и се прегърнаха.

– Как си, приятелю?

– Не мога да се оплача. Вече си имам собствен апартамент. Толкова е хубаво да живееш самостоятелно. Децата могат да идват на гости, има къде да преспят.

– Никой ли не заподозря нещо? Имам предвид парите?

– Не, бях много време по чужбина. Вече всички гледат да изкярят каквото могат. Висшите дипломати се връщат с цели камиони. Аз бях прекалено наивен.

– Значи нещата наистина се променят, и то с наша помощ – каза Монк. – Скоро този режим ще свърши и ще заживеете свободно. Малко остана.

Нахлуха някакви ученици, изтрополиха припряно и излязоха. Двамата мъже си измиха ръцете, докато ги чакаха да си тръгнат, и отново продължиха разговора си. Монк за всеки случай остави водата да тече. Номерът беше стар, но освен ако микрофонът не беше съвсем близо или пък говорещият не повишеше глас, шумът от течащата вода заглушаваше всичко.

Говориха още десетина минути, а после Круглов предаде онова, което беше донесъл. Истински документи, преснимани на хартия, взети право от кабинета на външния министър Едуард Шеварднадзе.

Двамата се прегърнаха за сбогом и излязоха поотделно. Монк се присъедини към групата си и два дни по-късно си замина с нея. Преди да си тръгне, остави придобивката в офиса на ЦРУ в посолството.

У дома от документите стана ясно, че Съветският съюз се оттегля от всичките си програми за подпомагане на Третия свят, включително и от Куба. Икономиката се разпадаше и краят на съветската империя се виждаше. Третият свят не можеше вече да служи за разменна монета, с която да се изнудва Запада. Държавния департамент остана доволен.

Това бе второто посещение на Монк в Съветския съюз с "черна" мисия. Когато се върна, у дома го чакаше ново повишение. И новината, че Николай Туркин, агент Лисандър, заминава за Източен Берлин като началник на целия отдел К в щаба на КГБ там. Постът бе изключително висок, единственият, който осигуряваше достъп до всеки съветски агент в Западна Германия.

***

Управителят на хотел „Национал“ и резидентът на СИС пристигнаха почти едновременно в клиниката „Боткин“ и бяха отведени в малко отделение, където ги чакаха покритото тяло на мъртвеца и инспектор Лопатин. Запознаха се. Макдоналд просто каза: „От посолството.“

Първата грижа на Лопатин бе да се идентифицира трупът. Това не беше проблем. Свенсон бе донесъл паспорта на убития и снимката в него изцяло потвърди самоличността му. Свенсон довърши формалностите, като погледна лицето.

– Причина за смъртта? – попита Макдоналд.

– Един куршум право в сърцето – отвърна Лопатин. Макдоналд огледа сакото.

– Но тук има две дупки – отбеляза без упрек.

Тримата отново разгледаха сакото. Наистина две дупки. А на ризата една. Лопатин отново погледна тялото. Само едно попадение в гърдите.

– Другият сигурно е уцелил портфейла и е заседнал вътре – предположи следователят и с мрачна усмивка добави: – Поне няма да могат да използват кредитните карти.

– Трябва да се връщам в хотела – каза Свенсон, видимо разстроен. Горкият човек! Защо не прие лимузината на хотела, която му предложиха.

Макдоналд изпрати шведа до вратата.

– Сигурно ви е много тежко – каза той със съчувствие. Свенсон кимна. – Нека тогава ние се заемем с формалностите. Колкото по-бързо, толкова по-добре Предполагам, че има съпруга в Лондон. Бихте ли могли да приберете нещата му от стаята, да приготвите куфара? Ще изпратя кола да го вземе на сутринта. Много ви благодаря.

Макдоналд се върна в болничната стая да поговори с Лопатин.

– Проблемът е сериозен, приятелю. Много лоша работа. Човекът е доста известен в средите си. Журналист. Ще се вдигне голям шум. Вестникът, за който работеше, има бюро в града. Няма начин да не раздухат историята. Заедно с цялата чужда преса. Защо не оставите посолството да се занимае с тази страна на нещата? Фактите са ясни, нали? Злополучен обир с нелеп край. Почти е сигурно, че крадците са му подвикнали на руски, но той не ги е разбрал. Решили са, че оказва съпротива, и са стреляли. Колко нелепо наистина! Но вероятно така е станало, не мислите ли?

– Такава е и моята теория – съгласи се Лопатин.

– Вие се постарайте да откриете извършителите, макар че между нас казано, като професионалисти и двамата знаем, че никак няма да ви е леко. Оставете формалностите по репатрирането на тялото на нашите хора от Консулския отдел. Става ли?

– Да, това като че ли е най-разумно.

– Само ще трябва да взема личните му вещи. Те вече нямат отношение към случая. Портфейлът би могъл да ви даде някаква следа, ако се намери изобщо. И кредитните карти, ако някой се опита да ги използва, в което се съмнявам.

Лопатин погледна към съдинката с малкото вещи на убития.

– Трябва да се разпишете за тях.

– Разбира се. Подгответе формуляра и ще се разпиша.

От болницата дадоха плик и прибраха вещите: пръстен с герб, златен часовник с кантишка от крокодилска кожа, сгъната носна кърпа и малка найлонова торбичка с нещо вътре. Макдоналд се разписа и занесе плика в посолството.

Онова, което никой не знаеше, бе, че макар да бяха изпълнили дадените им инструкции, убийците бяха допуснали две глупави грешки. Беше им наредено да вземат портфейла с всички документи, по които можеше да се установи самоличността, задължително личната карта и на всяка цена касетофона.

Но не им е било известно, че англичаните дори в страната си не са длъжни винаги да носят личната си карта, и само когато пътуват навън, използват паспорт, който обикновено остава в хотела. Освен това бяха пропуснали малката пластмасова карта за хотелската стая. С нея и с паспорта самоличността на убития беше установена за по-малко от два часа.

За втория гаф вината не беше тяхна. Липсващият куршум изобщо не бе попаднал в портфейла, а в касетофона, прибран във горния вътрешен джоб. Куршумът бе раздробил крехкия механизъм на парчета, а заедно с него и миниатюрната касетка, която вече изобщо не можеше да бъде прослушана.

***

Инспектор Новиков си бе насрочил среща с началника на личния състав в централата на Съюза на патриотичните сили за десет часа сутринта на десети август. Беше някак притеснен, очакваше да го посрещнат с хладно недоумение и набързо да го отпратят.

Господин Жилин се оказа мъж с тъмносив костюм от три части и педантичен вид, подчертан от къси мустачки и очила без рамки. Приличаше на едновремешен бюрократ, какъвто всъщност бе.

– Времето ми е скъпо, инспекторе, моля, бъдете кратък.

– Разбира се, господине. Разследвам смъртта на един човек, за когото имаме основание да смятаме, че е бил престъпник. Крадец. Един от свидетелите ни твърди, че го е виждал в този район. Естествено, мой дълг е да се уверя, че никой не се е опитвал да проникне тук през нощта.

Жилин се подсмихна.

– Съмнявам се. Времената са опасни, инспекторе, и охраната на тази сграда е изключително строга.

– Радвам се да го чуя. Виждали ли сте този човек?

Жилин погледна снимката.

– Мили Боже, Зайцев!

– Кой?

– Зайцев, старият чистач. Крадец ли казахте? Не може да бъде.

– Бихте ли ми разказали за Зайцев, ако обичате?

– Няма нищо за разказване. Наехме го преди около година. Бивш военен. Изглеждаше надежден. Идваше всяка вечер от понеделник до събота да чисти кабинетите.

– Но в последно време не е идвал?

– Не, престана да се явява на работа. След като не дойде две вечери, наложи се да му намеря заместник. Вдовица от войната. Много старателна.

– А кога е било това? Кога не се яви?

Жилин отиде до шкафа и извади една папка. Приличаше на човек, който за всичко си има папки.

– Ето. Ведомостите. Дошъл е за последен път вечерта на петнайсети юли. Почистил, както обикновено, и си тръгнал, както винаги, малко преди изгрев слънце. На следващия ден не се яви и оттогава никой не го е виждал. Този ваш свидетел трябва да го е видял да си тръгва посред нощ. Съвсем нормално. Не е крал, чистеше.

– Това обяснява всичко – каза Новиков.

– Не съвсем – сопна се Жилин. – Вие казахте, че е крадец.

– Два дни след като ви е напуснал, е станал съучастник в един обир на Кутузовски проспект. Собственикът го идентифицира. Седмица по-късно го намерихме мъртъв.

– Колко жалко – каза Жилин. – Тази престъпност не се търпи. Трябва да направите нещо.

Новиков сви виновно рамене.

– Опитваме се, но те са много а ние малко. Имаме огромното желание, но не получаваме подкрепа отгоре.

– Това ще се промени, инспекторе. Това ще се промени – каза Жилин с месиански блясък в очите – След шест месеца Игор Комаров ще стане нашият президент. Тогава наистина ще усетите промяната. Четохте ли речите му? Да се срази престъпност, все към това призовава. Велик мъж. Надявам се, че можем да разчитаме на вашия глас.

– Иска ли питане? А-а, случайно да имате домашния адрес на този чистач?

Жилин записа адреса на едно листче и му го подаде.

Дъщерята се разплака, но прие вестта с примирение. Погледна снимката и кимна. После хвърли поглед към леглото до стената в хола. Поне сега щяха да имат малко повече място. Новиков си тръгна. Щеше да каже на Волски, но тук определено нямаха пари за погребение. По-добре общината да се погрижи. В моргата също страдаха от липса на място.

Волски поне щеше да си приключи случая. Що се отнася до убийството, то щеше да мине към останалите деветдесет и седем процента.

***

Лангли, Септември 1988

Списъкът на членовете на съветската делегация пристигна в ЦРУ от Държавния департамент по рутинния ред. Когато конференцията по теоретична физика в Силиконовата долина беше замислена и се породи идеята да бъде изпратена покана до СССР, никой не хранеше надежди, че ще има съветска научна делегация в Щатите.

Но в края на 1987-а реформите на Горбачов вече бяха започнали да дават резултат и в официалните становища на Москва се усещаше нов полъх. За изненада на организаторите на форума, руснаците се съгласиха да изпратят малка група участници.

Имената и данните им пристигнаха в Имиграционната служба, а оттам помолиха Държавния департамент да ги провери. Съветският съюз пазеше в такава дълбока тайна всичко, свързано с науката, че на Запад бяха известни имената и откритията само на шепа руски учени.

Когато списъкът дойде в Лангли, той беше предаден в отдел СИ и с него се зае Джейсън Монк, който по случайност беше свободен. Двамата му агенти в Москва предаваха сведенията си чрез тайници, а полковник Туркин си беше в Източен Берлин, откъдето разбиваше всички възможни операции на КГБ в Западна Германия.

Монк пусна имената на осемте съветски учени, поканени на ноемврийската конференция в Калифорния, през обичайната проверка, но не получи никакъв резултат. Нито един от списъка не беше познат на ЦРУ, камо ли разработван или вербуван.

Понеже беше като хрътка, когато му се опънеше някой проблем, той направи един последен опит. Макар отношенията между ЦРУ и вътрешния му аналог, контраразузнавателното звено на ФБР, да бяха открай време изопнати, а понякога и отровни – след аферата Хауърд по-скоро второто, – Монк реши да се обърне за съдействие именно към тях.

Доколко щеше да има успех, беше друг въпрос, но той знаеше, че във ФБР имат много по-подробен списък на съветски граждани, потърсили и получили убежище в САЩ, от този, с който разполагаха в ЦРУ. Съмненията му не идваха от това, дали ФБР ще се съгласи да помогне, а дали руснаците изобщо ще позволят на учен с роднини в САЩ да напусне страната. Вероятността за това беше минимална: за КГБ близките в Щатите бяха сериозен коз в ръцете на противника.

От осемте имена в списъка две се оказаха в регистъра на ФБР за потърсилите убежище. При проверка се оказа, че едното име е просто съвпадение: семейството в Балтимор нямаше нищо общо с пристигащия съветски учен.

Историята на другото беше необичайна. Една руска еврейка, бежанка, беше поискала убежище от Американското посолство във Виена при престоя си в транзитен лагер в Австрия. Беше го получила и след заселването си в Щатите бе родила син, когото бе записала под друго име.

Евгения Розина, понастоящем жителка на Ню Йорк, беше кръстила сина си Иван Иванович Блинов. Монк знаеше, че това означава Иван, син на Иван. Явно момчето бе родено извънбрачно – след връзка в Щатите, в транзитния лагер в Австрия, или може би по-рано? Един от съветските учени в списъка беше професор доктор Иван Е. Блинов. Фамилията беше странна. Монк никога не я бе срещал преди. Затова взе влака до Ню Йорк и потърси госпожица Розина.

***

Инспектор Новиков реши да съобщи добрата новина на колегата си Волски на чаша бира след работа. Срещата им отново стана в стола на управлението, а бирата пак беше евтина.

– Познай къде прекарах сутринта.

– В леглото с балерина-нимфоманка.

– Де да беше. В централата на Съюза на патриотичните сили.

– Къде, в оная дупка на Рибни ряд?

– Не, бе, това е само за пред хората. Иначе Комаров се е уредил в една чудна виличка до околовръстното. Между другото, ти черпиш. Разреших ти случая.

– Кой от всичките?

– Стареца, дето го намериха в гората край магистралата за Минск. Бил е чистач в централата на СПС, преди да реши да става крадец и да си изпати. Тук са подробностите.

Волски прочете набързо листчето, което Новиков му подаде, и каза:

– Явно нещо им е тръгнало на СПС напоследък.

– Защо?

– Личният секретар на Комаров взел, че се удавил миналия месец.

– Самоубийство?

– Не. Отишъл да поплува и не излязъл повече. Всъщност, излязъл, де. Извадили го миналата седмица малко по-надолу по течението. Имаме страшен патолог. Намерил халка с името му.

– И кога, според тоя страшен патолог, е станала случката?

– Към средата на юли.

Новиков ее замисли. Всъщност май той трябваше да почерпи. В края на краищата предстоеше му да вземе хиляда лири стерлинги от англичанина. А ето че щеше да му даде и малка бонификация. От заведението.

***

Ню Йорк, Септември 1988

Беше около четирийсетгодишна, мургава, жизнена и красива. Когато се прибра у дома, след като бе взела сина си от училище, той я чакаше във фоайето на блока. Момчето беше весел, игрив малчуган на около осем години.

Смехът залезе от лицето ѝ, когато ѝ се представи като служител на Имиграционната служба. За всеки чужденец-имигрант, дори с изрядни документи, споменаването на тази служба е достатъчно да събуди ако не страх, то поне тревога. Тя нямаше друг избор, освен да го покани.

Когато синът ѝ се отдаде на домашното си на масата в кухнята на малкия ѝ, но безупречно чист апартамент, тя и неканеният ѝ гост седнаха да поговорят в хола.

Беше притеснена и веднага зае отбранителна позиция. Но за разлика от резките и строги служители, които бе срещала преди осем години по време на битката си да бъде приета в САЩ, Монк беше очарователен, имаше обаятелна усмивка и тя започна да се отпуска.

– Нали ни знаете какви сме, госпожице Розина. Документи, документи, все документи. Когато са в ред, шефът е доволен. И после какво? Нищо. Само събират прахоляк в архива. Но ако нещо липсва, началниците направо подивяват. Затова такива дребни риби като мен ходят по къщите да събират данни.

– Какво искате да знаете? – попита тя. – Документите ми са наред. Работя като икономист и преводач. Издържам се. Плащам си данъците. С нищо не тежа на Съединените щати.

– Сигурен съм, мадам. Изобщо не става въпрос за нередност в документите ви. Вие сте гражданин на тази страна, натурализирана сте. Всичко е наред. Просто сте записала малкия Иван под друго име. Защо?

– Дадох му бащиното му име.

– Логично. Вижте, в края на двайсети век сме. Извънбрачните деца не са проблем за нас. Но документите са си документи. Бихте ли ми казали името на бащата, ако обичате? Моля ви.

– Иван Евдокимович Блинов.

Хоп! Името от списъка. Едва ли можеше да има второ такова в цяла Русия.

– Обичахте го много, нали?

Далечен спомен проблясна в очите ѝ.

– Да – прошепна тя.

– Разкажете ми за Иван.

Сред многото си умения, Джейсън Монк имаше невероятната способност да предразполага хората да си говорят с него. В продължение на два часа, докато момчето не излезе от кухнята с изрядно написано домашно по математика, тя му разказа за бащата на своя син.

Беше роден в Ленинград през 1938-а. Баща му бил университетски преподавател по физика, майка му – учителка по математика. Преди войната бащата като по чудо оцелял след поредица сталинистки чистки, но починал по време на блокадата на Ленинград през 1942-ра. Майката, с петгодишния Ваня на ръце, успяла да се измъкне от обсадения град през зимата на 1942-ра с един конвой камиони по заледеното езеро Ладога. Двамата се заселили в малко градче в подножието на Урал, където момчето израснало под всеотдайните грижи на майката, убедена, че синът ѝ един ден ще стане учен като баща си.

На осемнайсет Иван заминал за Москва и кандидатствал в най-престижното висше техническо учебно заведение в СССР – физико-технологичния институт. За негова изненада бил приет. Въпреки бедното потекло, името на бащата, всеотдайността на майката, може би гените и без съмнение личните му усилия в крайна сметка наклонили везните. Зад скромното си име институтът бил ковачница на едни от най-добрите конструктори на ядрено оръжие.

Шест години по-късно, все още в разцвета на младостта си, Блинов получил предложение за работа в един секретен град, за който на Запад едва десетилетия по-късно щеше да се чуе. Арзамас-16 станал за младия гений и уютен дом, и затвор.

За съветските стандарти условията били луксозни. Малък апартамент, но самостоятелен. По-заредени магазини, откъдето и да било другаде. По-висока заплата, неограничени условия за научна работа – всичко било негово. Само нямал право да напуска.

Веднъж годишно се разрешавала ваканция в одобрен курорт, на цени, далеч по-ниски от обичайните, а след това – пак обратно зад телените огради, при щателно преглежданата кореспонденция, подслушваните телефони и наблюдаваните приятелства.

Преди да навърши трийсет, Иван се оженил за Валя, млада библиотекарка и учителка по английски. Тя го научила на езика, за да може да чете в оригинал множество технически публикации, които редовно се доставяли от Запад. Отначало били щастливи, но бракът постепенно се помрачил от едно нещастие: и двамата копнеели за дете, но не могли да имат.

През есента на 1977-а Иван Блинов бил на курорт в Кисловодск в Северен Кавказ, където срещнал Женя Розина. Както често се случвало в златната клетка, отпуската на съпругата му била по друго време.

Женя била двайсет и девет годишна, с десет години по-млада от него, разведена, от Минск, също без деца, жизнена, свободомислеща, редовен слушател на "гласовете“ (Гласът на Америка и Би Би Си) и читател на дръзки списания като „Полша“, издавано във Варшава и много по-либерално и разнообразно от досадната и догматична руска преса. Лишеният от свобода учен бил очарован от нея.

Решили да си пишат, но тъй като Блинов знаел, че неговата кореспонденция се проверява (имал достъп до много тайни), предложил ѝ да му пише чрез един приятел в Арзамас-16,чиято поща не се следяла.

През 1978-а отново се срещнали по предварителна уговорка, този път в Сочи на брега на Черно море. Бракът на Блинов вече съществувал само на хартия. Приятелството им се превърнало в бурна любов. Срещнали се за трети и последен път в Ялта и разбрали, че още се обичат, но връзката им е безнадеждна.

Той не можел да се разведе с жена си. Ако тя си имала друг мъж, би било различно, но друг нямало. Не била красива. Но му останала вярна в продължение на петнайсет години и макар любовта помежду им да била увяхнала, те все още били приятели и той не би могъл да я посрами с развод. Не и в затворената общност, в която живеели.

Женя не направила опит да му противоречи, но по друга причина. Казала му нещо, което не знаел дотогава – че е еврейка. Един брак с нея щял да сложи край на кариерата му. Освен това тя вече била подала документи в отдел „Визи и разрешителни", за да емигрира в Израел. По времето на Брежнев имаше нова изселническа вълна. Целунали се, любили се, а после се разделили завинаги.

– Останалото знаете – каза тя.

– Транзитния лагер в Австрия, нашето посолство

– Да.

– И Иван Иванович.

– Шест седмици след ваканцията в Ялта разбрах, че нося дете от него. Иван се роди тук. Той е гражданин на Съединените американски щати. Поне той ще порасне свободен.

– Писахте ли му след това, съобщихте ли му?

– Защо? – попита тя с огорчение. – Той е женен. Живее в златен затвор, толкова затворник, колкото всеки бандит по лагерите. Защо да му пиша? За да му припомня всичко отначало? Да го накарам да копнее за нещо, което не може да достигне?

– Казали ли сте на малкия за баща му?

– Да. Че е велик човек. Добър човек. Но че е далече.

– Нещата се променят – подхвана леко Монк. – Сега може би му разрешават да пътува до Москва. Имам приятел, който редовно ходи по работа там. Можете да пишете на онзи човек в Арзамас-16, чиято кореспонденция не се следи. Да помолите бащата да отиде в Москва.

– Защо? Какво да му кажа?

– Той трябва да знае, че има син – отвърна Монк. –Накарайте момчето да му пише. Ще направя всичко възможно баща му да получи писмото.

Преди да си легне, малкият Иван написа на добър, но трогателно развален руски, две странички писмо, започващо с думите: „Дорогой папа...“

***

„Грейси“ Фийлдс се върна в посолството малко преди обед на 11 август. Почука на вратата на Макдоналд и завари резидента потънал в мрачни мисли.

– „Балона“? – попита Макдоналд.

Фийлдс кимна.

Когато двамата се затвориха в конферентна зала „А“, Фийлдс извади снимка на мъртвото лице на стар мъж и я сложи на бюрото.

Беше от заснетите при огледа в гората и досущ приличаше на онази, която следователят Чернов бе донесъл в посолството.

– Видя ли се с твоя човек? – попита Макдоналд.

– Да. И работата май наистина ще се окаже сериозна. Убитият е бил чистач в централата на Съюза на патриотичните сили.

– Чистач?

– Именно. Чистил е кабинетите им. Като Невидимия на Честъртън: всяка вечер присъстващ, но незабелязан от никого. Идвал е около десет вечерта от понеделник до събота, почиствал кабинетите от край до край и си тръгвал преди изгрев слънце. Затова е приличал на скитник. Живеел е в коптор. Получавал е мизерна заплата. Има и друго.

Фийлдс разказа историята на Н. И. Акопов, покойния личен секретар на Игор Комаров, който решил злополучно, а както се бе оказало впоследствие, и за последно, да поплува в реката около средата на юли.

Макдоналд стана и закрачи из стаята.

– В нашата работа трябва да разчитаме само и единствено на фактите – каза той. – Но нека се изкушим с малко предположения. Акопов оставя проклетия документ на бюрото си. Старият чистач го вижда, прелиства няколко страници, нещо го притеснява и решава да го открадне. Звучи ли ти логично?

– Не мога да те оборя, Джок. На следващия ден откриват, че документът липсва. Акопов е уволнен, но понеже го е виждал, не може да остане сред живите. Отива да поплува с двама яки мъжаги, които да го държат под водата.

– Може да са го удавили и във вана, а после да са го метнали в реката – вметна замислено Макдоналд –Чистачът не се явява на работа и кълбото се разплита. Хукват да го търсят, но той вече е хвърлил папката в колата на Силия Стоун.

– Защо, Джок? Защо точно в нейната кола?

– Никога няма да разберем. Сигурно е знаел, че работи в посолството. Казал ѝ е да предаде документа на господин посланика за бирата. Каква бира, по дяволите?

– Както и да е, откриват го – продължи Фийлдс. –Обработват го и им разказва всичко. После го довършват и го подхвърлят в гората. Но как са намерили апартамента на Силия?

– Може би са проследили колата ѝ.. Оттук. Тя не би забелязала. Откриват къде живее, подкупват пазачите на входа, проверяват колата ѝ, не намират нищо и влизат в апартамента, където ги заварва Силия.

– Значи Комаров знае, че безценният му документ е изчезнал – заключи Фийлдс. – Знае кой го откраднал и къде го е подхвърлил. Но знае ли, че изобщо сме му обърнали внимание? Силия можеше просто да го изхвърли. Всеки втори в Русия праща петиции тук и там. Засипват ни като есенни листа. Може би Комаров не знае какви последствия е предизвикала папката му.

– Вече знае – каза Макдоналд и извади малък репортерски касетофон, взет на заем от една от секретарките, която си слушаше музика на него.

После измъкна миниатюрна касетка от джоба си и я сложи вътре.

– Това пък какво е? – попита Фийлдс.

– Това, драги ми приятелю, е запис на цялото интервю с Игор Комаров. По един час на всяка страна.

– Но нали крадците са задигнали и касетофона?

– Вярно е. Дори са го простреляли. Намерих парчета пластмаса и метал във вътрешния джоб на сакото на Джеферсън. Не са уцелили портфейла, а касетофона. Така че касетката вътре изобщо не може да бъде прослушана.

– Но...

– Но педантичният Джеферсън сигурно е спрял на улицата, извадил е касетката с безценното интервю и е сложил нова на нейно място. Намерили са това тук в едно найлоново пликче в джоба на панталона му. Мисля, че записът напълно обяснява смъртта му. Слушай.

Той включи касетофона и гласът на починалия журналист изпълни стаята.

– Господин президент, относно външната политика и по-специално връзките с останалите републики от бившия Съветски съюз, как смятате да възродите в слава руския народ?

Последва кратка пауза и Кузнецов започна да превежда. Когато свърши, паузата беше още по-дълга. Чуха се глухи стъпки, прищракване и записът прекъсна.

– Някой стана и излезе от стаята – поясни Макдоналд.

Касетофонът отново се включи и Комаров отговори на поставения въпрос. Макдоналд и Фийлдс не можеха да разберат колко време е минало между първото и второто прищракване на касетката, но преди записът да прекъсне, и двамата чуха гласът на Кузнецов да казва: „Сигурен съм, че господин президентът няма да...“

– Не разбирам – озадачи се Фийлдс.

– Много е просто, Грейси. Лично аз преведох Черния манифест на английски. Една нощ на Воксхол Крос. Аз преведох израза „возрождение во славу руского народа“ като „да се възроди в слава руският народ“, защото точно това значи. Марчбанкс прочете документа и сигурно е споменал фразата пред редактора на „Дейли Телеграф“, който пък я е използвал пред Джеферсън. На него явно му е харесал изразът и е решил да го пробута на Комаров снощи. В един момент онзи кретен е чул собствените си думи. А аз лично за първи път срещам подобна формулировка.

Фийлдс превъртя лентата и отново пусна пасажа. Когато Джеферсън приключи с въпроса си, Кузнецов преведе на руски. Изразът „да възродите в слава" стана "возрождение во славу“.

– Мили боже! – възкликна Фийлдс. – Комаров си е помислил, че Джеферсън е виждал целия документ, че го е чел на руски. Сигурно е решил, че е някой от нашите хора, изпратен да го провери. Мислиш ли, че убийството е дело на Черната гвардия?

– Не, предполагам, че Гришин е наел хора от мафията. Действали са бързо. Ако имаха повече време, щяха да го отвлекат и да го разпитат с техните си методи. В случая им е било наредено само да му затворят устата и да приберат касетката.

– И така, Джок, какво смяташ да предприемеш оттук нататък?

– Ще се върна в Лондон. Картите вече са на масата. Ние знаем и Комаров знае, че знаем. Шефът искаше доказателство, че не става дума за измама. Трима души загинаха заради тоя проклет документ. Не знам колко още доказателства са му необходими.

***

Сан Хосе, Ноември1988

Силиконовата долина наистина е долина. Простира се почти в права линия между планините Санта Круз на запад и Хамилтън на изток. Започва на юг от Санта Клара и стига чак до Менлоу Парк, който бележеше границите и през 1988-а. Оттогава доста се е разраснала.

Прозвището и идва от това, че в нея са концентрирани близо две хиляди производствени и изследователски центъра, занимаващи се с авангарда на висшите технологии.

Международната конференции през ноември 1988-а се провеждаше в „столицата“ на Силиконовата долина Сан Хосе – някога малък градец, населяван предимно от испански мисионери, а днес проспериращ град с лъскави небостъргачи. Осемчленната съветска делегация бе настанена в хотел „Феърмонт“. Джейсън Монк беше във фоайето, когато пристигнаха.

Осмината се придружаваха от доста по-многобройна свита пазачи. Някои бяха от Съветското посолство в Ню Йорк, други – от консулството в Сан Франциско, а четирима бяха дошли от Москва. Монк, с карирано сако и последния брой на „Ню Сайънтист" на масата, седеше на чаша чай с лед и си играеше на "опознай врага". Очевидните хрътки на КГБ бяха всичко на всичко пет.

Преди да дойде в хотела, той бе провел дълъг разговор с един от водещите физици в лабораторията "Лорънс Ливърмор". Човекът не можеше да си намери място от радост, че най-после ще се запознае със съветския физик професор Блинов.

– Разберете ме, той е една загадка. Името му доста нашумя през последните десет години – обясни ученият. – Знаете ли откога се чуват слухове за него в научните среди? Беше направо знаменитост в Съветския съюз, но копоите не му даваха нищо да публикува в чужбина. Знаем, че е удостоен с Ленинска награда и с камара други отличия. Сигурно е получавал купища покани да изнася лекции навън – само ние сме го канили два пъти, но трябваше да пишем до Президиума на Съветската академия на науките. А оттам винаги ти казват: „забрави!“. Откритията му са невероятни. Предполагам, че му се е искало да получи световно признание – в крайна сметка всички сме хора,– но явно Академията изобщо не го е уведомявала за поканите. И ето че сега ни идва на крака. Ще изнесе лекция по физика на елементарните частици. За нищо на света няма да я пропусна.

„Нито пък аз“, помисли си Монк и реши да изчака ученият да изнесе лекцията си, преди да се опита да го заговори.

В аудиторията Монк слушаше докладите, а през почивките се разхождаше из фоайето като всички участници. Нищо не разбираше, струваше му се, че до един говорят на марсиански.

Във фоайето на хотела вече познаваха карираното му сако, очилата, увиснали на верижка около врата, и купчината суперспециализирани списания, които разнасяше под мишница. Дрри петимата офицери от КГБ и ГРУ престанаха да се оглеждат.

Последната вечер преди отпътуването на съветска-та делегация Монк изчака професор Блинов да се прибере в стаята си и почука на вратата.

– Да – отвърна му глас на английски.

– Обслужване по стаите – обяви Монк.

Вратата се отвори, доколкото позволяваше веригата, и професор Блинов надникна през процепа. Пред него стоеше костюмиран мъж с табла плодове в ръце.

– Не съм поръчвал нищо.

– Знам, сър. Аз съм дежурният администратор. Това е подарък от хотела.

За пет дни престой професор Блинов не бе успял да се ориентира в това материалистично и консуматорско общество. Единственото, което му се струваше познато, бяха научните дискусии и строгата охрана. Но безплатната табла с плодове определено го изненада. За да не изглежда невъзпитан, той откачи веригата – нещо, което хората на КГБ специално го бяха предупредили да не прави. Ако не друг, те поне отлично знаеха кой и защо чука по вратите посред нощ.

Монк влезе, остави плодовете, обърна се и затвори вратата. В очите на учения блесна тревога.

– Знам кой сте – каза той. – Напуснете веднага или ще повикам хората си.

Монк се усмихна и мина на руски.

– Разбира се, професоре, когато решите. Но преди това имам нещо за вас. Прочетете го най-напред, пък после се обадете, ако искате.

Притеснен и объркан, ученият взе писмото на момчето и хвърли поглед към първите две думи.

– Какво е това безобразие? – запротестира. – Нахълтвате тук и...

– Нека поговорим пет минути и ще си тръгна. Тихо, без излишен шум. Но първо ме изслушайте. Моля ви.

– С нищо не можете да ме заинтригувате. Предупредили са ме за вас...

– Женя е в Ню Йорк — каза Монк.

Професорът онемя и зяпна от почуда. Беше посивял и изглеждаше стар за петдесетте си години. Той се наведе да вземе очилата си за четене, сложи ги на върха на носа си, погледна към Монк и бавно седна на леглото.

– Женя? Тук? В Америка?

– След последната ви среша в Ялта е получила разрешение да замине за Израел. В транзитния лагер в Австрия се свързала с нашето посолство и поискала убежище. В лагера разбрала, че чака дете от вас А сега, прочетете писмото.

Професорът бавно зачете. Когато свърши двата листа увиснаха в ръцете му. Погледът му застина в отсрещната стена. Той свали очилата и разтърка очи Две тежки сълзи бавно се отрониха от ресниците му и се стекоха надолу по лицето.

– Имам син – прошепна той. – О, Господи, имам син.

Монк извади снимка от джоба си и му я подаде. Под бейзболната шапка момчето грееше в лъчезарна усмивка. Имаше лунички и едно извадено зъбче.

– Иван Иванович Блинов – каза Монк. – Никога не ви е виждал. Познава ви само от една поизбеляла снимка от Сочи. Но ви обича.

– Имам син – повтори човекът, който можеше да конструира водородни бомби.

– Но имате и съпруга – вметна Монк.

Блинов поклати глава.

– Валя почина от рак миналата година.

На Монк му призля. Той беше свободен човек. Щеше да иска да остане в Щатите. Не това бе целта на занятието. Блинов му спести въведението.

– Какво искате?

– Искаме след две години да приемете една покана да изнесете лекция на Запад и да се установите тук.

– Ще ви докараме до Щатите, където и да се намирате. Животът ви ще бъде чудесен. Преподавателско място в престижен университет, просторна къща в покрайнините, две коли. И Женя и Иван до вас. Завинаги. И двамата много ви обичат, а мисля, че и вие не сте безразличен към тях.

– Две години.

– Да, още две години в Арзамас-16. Но искаме да научим всичко. Разбирате ли ме?

Блинов кимна. До края на нощта Монк го накара да запомни адреса в Източен Берлин и му връчи флакон с пяна за бръснене, в който някъде сред аерозола плуваше малко шишенце с невидимо мастило за единственото му писмо. И дума не можеше да става да се проникне в Арзамас-16. Предаването трябваше да стане при една-единствена среща, а година след това той щеше да избяга с всичко, което беше в състояние да изнесе.

Докато вървеше към фоайето, Джейсън Монк отчаяно се бореше с гласовете на съвестта си. „Долен мръсник, трябваше да го накараш да остане тук още сега“, казваше единият. „Да не си благотворителна организация за събиране на разделени семейства? Ти си шпионин, по дяволите. Това ти е работата и толкоз“, отвръщаше му другият. А самият Джейсън Монк се закле, че един ден Иван Евдокимович Блинов ще живее в Съединените щати заедно с жена си и малкия си син, а Чичо Сам ще му се издължи за всяка една минута от тези две години.

***

Срещата се състоя два дни по-късно в кабинета на сър Хенри Кумс на последния етаж в сградата на Воксхол Крос, шеговито известна като Палат на светлината и културата. Името водеше началото си от един стар, отдавна починал воин, който се казваше Рони Блум. Като ориенталист, при една командировка в Пекин той бе попаднал на сграда с такова име. С нищожната си светлина и мизерната си култура тя му напомнила за собственото му работно място в старата централа на Сенчъри Хаус. Службата се премести на нов адрес, но името си остана.

Освен Макдоналд и сър Хенри на срещата присъстваха и двамата оперативни директори за източното и западното полукълбо и шефът на Руския отдел, Марчбанкс. Макдоналд говори почти цял час, отговаряйки от време на време на въпросите на началниците си.

– Е, господа? – попита сър Хенри накрая.

Всеки каза мнението си. Бяха единодушни. Налагаше се изводът, че Черният манифест наистина е бил откраднат и представлява автентична програма за намеренията на Комаров след идването му на власт: създаване на еднопартийна диктатура с цел външна агресия и вътрешен геноцид.

– Ще изложиш ли писмено всичко, което ни разказа, Джок? До края на деня, ако обичаш. После ще трябва да го отнеса по-горе. И мисля, че е добре да го споделим с колегите си в Лангли. Шон, би ли се заел с това?

Оперативният за западното полукълбо кимна. Сър Хенри се изправи.

– Опасна работа. Необходимо е да го предотвратим на всяка цена. Политиците трябва да ни дадат зелена улица да спрем този човек.

Но това не стана. Последствията бяха, че малко преди края на месец август сър Хенри Кумс бе поканен в кабинета на най-висшия служител във Външното министерство на "Кинг Чарлс“.

Като несменяем помощник-министър, сър Реджиналд Парфит не само беше колега на началника на СИС, но и един от Петимата мъдреци, който – заедно с равните му по ранг в Кабинета и Министерствата на финансите, отбраната и вътрешните работи – бе натоварен с отговорността да препоръча на министър-председателя евентуален приемник на сър Хенри Кумс.

Двамата мъже се познаваха отдавна, поддържаха приятелска връзка и си даваха ясна сметка, че ръководят две съвсем различни губернии.

– Онзи проклет документ, който хората ти са донесли от Русия миналия месец... – подхвана Парфит.

– Черният манифест.

– Именно. Много добро заглавие. Твоя ли беше идеята, Хенри?

– На резидента в Москва. Стори ми се съвсем подходящо.

– Напълно. Точно „черен“ е думата. Виж сега, споделихме го с американците, но само и единствено с тях. Стигна до възможно най-високо място. Нашият господар и повелител – имаше предвид външния министър – се запозна с него, преди да излезе в отпуска и да се отдаде на удоволствията в Тоскана. Американският държавен секретар също го прочете. Излишно е да ти казвам, че отвращението беше повсеместно.

– Ще вземем ли мерки, Реджи?

– Мерки ли? Виж сега, точно в това е проблемът. Правителствата взимат официални мерки срещу правителства, а не срещу чужди опозиционери. Официално този документ – той сложи длан върху копието на манифеста на бюрото си – не съществува, като се изключи фактът, че двамата знаем за него. Официално дори не го притежаваме, като се има предвид, че без съмнение е откраднат. За съжаление, поуката от всичко това е, че официално нито едното, нито другото правителство е в състояние да предприеме каквото и да било.

– Всичко това официално – възрази Хенри Кумс. – Но нашето правителство, следвайки поуките на неизчерпаемата си мъдрост, поддържа поверената ми служба именно с цел да реагира, ако се наложи, неофициално.

– Естествено, Хенри, естествено. Доколкото разбирам, намекваш за един вид тайна операция.

Сър Реджиналд изрече последните две думи са такова изражение, сякаш бе надушил неприятна миризма.

– И друг път сме се разправяли със злонамерени маниаци, Реджи. Тихо и кротко, без много шум. Знаеш, че това ни е работата.

– Но рядко сме постигали успех, Хенри. И точно в това е проблемът. Политическите ни господари от двете страни на Атлантика живеят с убеждението, че колкото и тайна да изглежда една операция в момента на извършването ѝ, след време нещата винаги излизат на бял свят. За тяхно огромно съжаление. Американските ни приятели още се будят нощем от поредица „гейтове" : Уотъргейт, Ирангейт, Контригейт. И нашите помнят всички онези издънки, последвани от следствени комисии и опозоряващи доклали. Атаки в парламента, оръжия за Ирак... Следиш ли мисълта ми, Хенри?

– Искаш да кажеш, че не им стиска.

– Грубичко, но както винаги, точно. От край време имаш усет към фините изрази. Не мисля, че на някого ще му хрумне да отпуска помощи или кредити на този човек, ако или когато дойде на власт, но само толкова. Що се отнася до някакви драстични мерки, отговорът е не.

Помощник-министърът съпроводи първия разузнавач до вратата. Когато блестящите му сини очи срещнаха погледа на колегата му, в тях нямаше никакъв компромис.

– И Хенри, това наистина означава НЕ.

Докато пътуваше с колата покрай кейовете на ленивата Темза към Воксхол Крос, сър Хенри Кумс осъзна, че няма друг избор, освен да приеме междуправителственото решение. Навремето едно ръкостискане не беше достатъчно, а дискретността се подразбираше и спазваше от само себе си. През последните десет години, откакто изтичането на информация бе станало едно от малкото успешни занимания, за всичко бяха необходими подписи. А те обикновено се връщаха като бумеранг към онзи, които ги бе положил. Никой в Лондон или във Вашингтон не беше готов да се подпише под заповед към тайните служби за предприемане на "активни мерки" срещу Игор Викторович Комаров.

***

Владимир, Юли 1989

Американският учен доктор Филип Питърс вече веднъж бе посещавал Съветския съюз, уж за да задоволи безобидната си страст към изучаването на ориенталското изкуство и руските старини. Нищо не се бе случило, никой не се бе усъмнил.

Една година по-късно потокът от туристи, прииждащи към Москва, беше още по-голям и контролът съвсем се беше охлабил. Пред Монк стоеше въпросът дали отново да използва доктор Питърс. Реши, че няма причина да не го направи.

Писмото от професор Блинов беше кратко и ясно. Беше осигурил информация по всички научни въпроси, които интересуваха САЩ. Списъкът бе подготвен след подробни разговори с най-висшите академични среди още преди Монк да се изправи лице в лице с професора в хотелската му стая във „Феърмонт“. Блинов го бе отнесъл със себе си, а сега бе готов да се отчете. Проблемът му бе, че Москва беше прекадено далеч, пък и щеше да събуди подозрения, ако заминеше за там.

Но понеже Горки също бе пълен с научни институти, а и се намираше само на някакви си деветдесет минути с влак от Арзамас-16, нямаше никакви пречки да се разходи дотам. След множество лични протести, от КГБ бяха склонили да не пращат обичайната му „опашка“, която го следваше при всяко излизане от комплекса. „В края на краищата, бил съм в Калифорния, аргументира се той. Защо да не мога да отида в Горки?“ Политическият комисар застана на негова страна и работата се уреди. Без преследвачи, не му представляваше трудност да хване влака за катедралния град Владимир. Но само толкова. Трябваше да се прибере още същия ден. Срещата бе насрочена за 19 юли в дванайсет часа на обяд, под западния свод на катедралата „Успение Богородично“.

В продължение на две седмици Монк внимателно проучи Владимир: древен град, известен с двете си прекрасни катедрали – „Успение Богородично“, запазила наследството на средновековния художник Андрей Рубльов, и по-малката „Свети Димитър“.

От Лангли не можаха да открият нито една туристическа група, която да се намира в околностите на Владимир на уречената дата. Да замине сам, би било рисковано. Пътуването в група осигуряваше незаменима защита. В крайна сметка издириха група любители на древната руска църковна архитектура, които щяха да посетят Москва в средата на юли, с еднодневна екскурзия до прочутия манастир „Света Троица“ в Загорск на деветнайсети. Доктор Питърс се присъедини към групата.

Забил къдрава посивяла глава в туристическия си справочник, доктор Питърс обикаля из великолепните катедрали на Кремъл в продължение на три дни. Вечерта преди отпътуването за Загорск екскурзоводът на „Интурист“ им каза, че автобусът ще ги чака пред хотела в седем и половина на следващата сутрин.

В седем и петнайсет доктор Питърс изпрати бележка, в която обясняваше, че е получил сериозно стомашно разстройство и предпочита да остане в леглото си да се лекува. Четирийсет и пет минути по-късно той тихомълком излезе от „Метропол“ и прекоси пеша разстоянието до Казанската гара, за да хване влака за Владимир. Малко преди единайсет пристигна в катедралния град.

Както бяха показали проучванията му, в града имаше много туристи. Владимир не криеше никакви държавни тайни и гостите му почти не се следяха. Той си купи карта и влезе да разгледа катедралата „Свети Димитър“ с нейните хиляда и триста барелефа на животни, птици,цветя, грифони, светци и пророци. В дванайсет без десет извървя тристате метра до катедралата "Успение Богородично“ и, необезпокояван от никого, започна да се наслаждава на стенописите на Рубльов под западния свод. След малко някои се прокашля зад рамото му.

„Ако са го проследили, мъртъв съм“, помисли си Монк.

– Здравейте, професоре, как сте? – каза спокойно без да извръща поглед от стената.

– Добре, малко съм притеснен – отвърна Блинов.

– Че кой не е?

– Имам нещо за вас?

– И аз. Дълго писмо от Женя и второ от Иван с рисунки от училище. Между другото, явно е наследил способностите ти. Учителката му но математика твърди, че е много по-напред от останалите в класа.

Въпреки страха, който беше избил в малки капчици пот на челото му, професорът засия от щастие.

– Последвайте ме бавно – каза Монк – и не спирайте да разглеждате стенописите.

После пристъпи встрани, но така че да вижда цялата катедрала. Групата френски туристи си тръгна и двамата останаха сами. Монк предаде на професора писмата, които бе донесъл от Америка, и поредния списък, подготвен от ядрените физици отвън океана. Блинов прибра всичко във вътрешния си джоб. Онова, което носеше за Монк, беше далеч по-обемисто – близо трисантиметров куп документи, преснимани в Арзамас-16.

На Монк не му се понрави, но пъхна пакета под ризата си, избутвайки го назад към гърба. Двамата си подадоха ръце.

– Кураж, Иван Евдокимович – каза Монк с усмивка. – Малко остана. Само още една година.

Разделиха се. Блинов замина за Горки, за да се прибере обратно в златния си затвор, а Монк хвана влака за Москва, за да остави пратката в Американското посолство и да се пъхне в леглото си, преди групата му да се е върнала от Загорск. Вечерта всички се изредиха да му изказват съчувствие и да му обясняват колко много е изпуснал.

На 20 юли групата отлетя от Москва за Ню Йорк. Същата вечер на летище Кенеди пристигна и самолет от Рим. В него пътуваше Олдрич Еймс, който се прибираше у дома след три години, прекарани в Италия, за продължи да шпионира за КГБ в Лангли. Връщаше се с два милиона долара по-богат.

Преди да отпътува от Рим, той бе научил наизуст девет страници инструкции от Москва. Главната му задача бе да открие колкото е възможно повече агенти на ЦРУ, работещи в Съветския съюз, като наблегне на офицери на КГБ и ГРУ, високопоставени служители и учени. В специална забележка накрая се казваше: "Съсредоточи се върху човека, известен ни като Джейсън Монк."

ДЕВЕТА ГЛАВА

Август е лош месец за клубовете на „Сейнт Джеймс“, „Пикадили“ и „Пал Мал“. Това е месецът на отпуските и по-голямата част от персонала излиза в почивка, а половината членове са някъде на курорт в страната или в чужбина.

Много клубове са затворени през август, а членовете им, които по една или друга причина са останали в столицата, са принудени да се свират в непозната обстановка по силата на цяла система двустранни споразумения, даващи възможност на клиентите на затворените клубове да пият виното си и да вечерят в малкото, които работят.

Но към края на месеца „Уайт“ вече бе отворен и за сър Хенри Кумс нямаше пречка да покани на обяд един мъж с петнайсет години по-възрастен от него, заемал навремето поста началник на Тайната разузнавателна служба.

Седемдесет и четири годишният сър Найджъл Ървин беше свалил хомота преди петнайсет години. Първите десет от тях бе прекарал, работейки „нещо в Ситито[15]“, в смисъл че като толкова други преди и след него, беше използвал познанията си върху света, опита в коридорите на властта и вродения си нюх, за да заеме серия от ръководни постове, които му бяха осигурили възможността да задели нещичко за старините си.

Четири години преди въпросния обяд той окончателно се бе оттеглил в дома си край Суонидж на остров Пърбек в областта Дорсет, където пишеше, четеше, правеше дълги разходки по девственото крайбрежие на Ламанша и от време на време хващаше влака за Лондон, за да се срещне със стари приятели. Същите тези приятели, някои от които доста по-млади от него, все още го смятаха за жизнен и енергичен и бяха убедени, че зад меките му сини очи се таи остър като бръснач ум.

Онези, които го познаваха най-добре, си даваха сметка, че старомодната почтителност, която проявяваше към всички, прикриваше желязна воля, способна на моменти да се превърне в крайна безпощадност. Въпреки разликата във възрастта, Хенри Кумс го познаваше твърде добре.

И двамата бяха извървели пътя си в йерархията като специалисти по Русия. След пенсионирането на Ървин най-високият пост в СИС бе заеман последователно от двама ориенталисти и един арабист, преди Хенри Кумс да възстанови традициите на онези, които бяха израснали в борбата срещу Съветския съюз. По времето на Найджъл Ървин, Кумс се утвърди като отличен изпълнител в резидентурата на СИС в Берлин, лавирайки умело между огромната мрежа на КГБ в Източна Германия и източногерманските служби, ръководени тогава от Маркус Волф.

Докато седяха в препълнения бар на първия етаж, Ървин нямаше нищо против разговорът да остане в рамките на обичайната раздумка между приятели, но не можеше да не се запита каква е причината, накарала бившето му протеже да го извика от Дорсет в мрачния Лондон за един-единствен обяд. Едва когато се усамотиха на втория етаж на една маса с изглед към Сейнт Джеймс Стрийт, Кумс най-после разкри повода за поканата.

– Нещо става в Русия – каза той.

– Много неща стават, и все лоши, доколкото може да се вярва на вестниците – отвърна Ървин.

Кумс се усмихна. Знаеше, че бившият му началник не черпи информацията си от сутрешните вестници, имаше си далеч по-добри източници.

– Няма да навлизам в подробности – каза той. – Не тук и не сега. Ще ти кажа само основното.

– Разбира се – съгласи се Ървин.

Кумс разказа в най-общи линии онова, което се бе случило през последните шест седмици в Москва и в Лондон. Най-вече в Лондон.

– Нямат намерение да предприемат каквото и да е било и решението им е окончателно – завърши той. – Ще оставят събитията да следват своя ход, каквито и да са последствията от тях. Поне така ми каза нашият високоуважаем външен министър преди два дни.

– Боя се, че доста ме надценяваш, ако смяташ, че бих могъл да направя каквото и да било, за да провокирам повече решителност у бюрократите на „Кинг Чарлс“ – каза сър Найджъл. – Аз съм просто един стар пенсионер. Както е казал поетът, всички пътища са извървяни, всички страсти – изживяни[16].

– Нося два документа, които бих искал да прегледаш – продължи Кумс. – Единият представлява пълен доклад за събитията – доколкото сме ги разгадали правилно – от момента, в който един смел, макар и наивен, старец е откраднал папка от бюрото на личния секретар на Комаров. Сам ще прецениш дали убеждението ни за достоверността на Черния манифест е правилно.

– А другият?

– Самият манифест.

– Благодаря ти за доверието. Какво предлагаш да направя?

– Вземи документите, иди си вкъщи, прочети ги и виж какво ти е мнението.

Когато празните чинийки с оризов пудинг с конфитюр бяха раздигнати, сър Хенри Кумс поръча кафе и две чаши от специалния портвайн, произвеждан от клуба.

– А ако се съглася с всичко, което казваш: че манифетът всява ужас, че не е измама, тогава какво?

– Мислех си, Найджъл.., онези хора, с които, предполагам, ще се срещнеш в Америка следващата седмица...

– Боже Господи, Хенри! Дори ти не би следвало да знаеш за това.

Куме сви виновно рамене, но вътрешно бе доволен, че номерът му мина. Съветът наистина щеше да се събира, а Ървин бе един от поканените.

– Колкото и банално да ти прозвучи, имам си шпиони навсякъде.

– Нищо не ми остава, освен да се радвам, че нещата не са се променили много от мое време насам – каза Ървин. – Добре, да предположим, че наистина ще се срещна с някои хора в Америка. И какво от това?

– Оставям на теб да решиш. Ако сметнеш, че документите не си струват усилието, изгори ги. Ако пък прецениш, че трябва да отидат отвъд Атлантика, постъпи, както намериш за добре.

– Боже, колко вълнуващо!

Кумс извади запечатан пакет и го подаде през масата. Ървин го прибра в куфара си сред покупките, които току-що бе направил в „Джон Люис“: няколко нови гоблена за госпожа Ървин, която обичаше да бродира калъфки за възглавници през зимните вечери.

Разделиха се във фоайето и сър Найджъл Ървин взе такси до гарата, за да хване обратния влак за Дорсет.

***

Лангли, Септември 1989

Когато Олдрич Еймс се върна във Вашингтон, от деветгодишната му кариера като агент на КГБ все още оставаха близо пет удивителни години. Въшлив с пари, той започна новия си живот с къща за половин милион долара и чисто нов ягуар в гаража. И всичко това при годишна заплата от петдесет хиляди. На никого не му направи впечатление.

Понеже бе оглавявал съветското звено в мисията в Рим, която иначе се обслужваше от Западноевропейския отдел, Еймс се върна на работа във възловия отдел СИ. От гледна точка на КГБ, беше жизнено важно той да остане там, където би могъл да има достъп до безценните триста и едно досиета.

Това обаче никак не беше лесно. Ръководил от място тайната война срещу руснаците в Афганистан, Милтън Биърдън също току-що се бе завърнал в Лангли. Първата му работа като новоназначен началник на отдел СИ бе да направи опит да се отърве от Еймс. Но, подобно на предшествениците си, и той срещна съпротива.

Вездесъщият бюрократ Кен Мългрю се бе издигнал в административната йерархия до поста директор на личния състав и като такъв имаше огромно влияние при разпределението и назначението на хората в ЦРУ.

Той и Еймс бързо възстановиха алкохолното си приятелство и на Биърдън бе оказан натиск да остави Еймс в отдел СИ.

Междувременно ЦРУ беше компютъризирало огромна част от секретните си досиета, доверявайки най-съкровените си тайни на най-несигурната машина, измислена някога от човека. Еймс бе направил всичко възможно да разучи новата техника още в Рим. Сега му трябваха само кодовете за достъп и можеше да извлече информация от досиетата, без дори да става от бюрото си. Нямаше да са му необходими пазарски чанти, с които да изнася документите, нито пък щеше да му се налага да се подписва за всяко едно досие.

Първият пост, на който Мългрю успя да вреди приятелчето си, бе началник на звено „Външни операции“ в отдел СИ. Но „Външни операции“ работеха само с агенти, намиращи се извън СССР и страните от Източния блок. А това не включваше Лисандър, спартанския воин, който ръководеше отдел К в щаба на КГБ в Източен Берлин, нито пък Орион, ловеца, който се подвизаваше по висшите етажи на съветското Министерсто на отбраната в Москва. Делфи, оракулът, също се намираше в Съветския съюз и подаваше ценна информация от коридорите на руското Външно министерско, а четвъртият– с кодово име Пегас, който се канеше да прелети Атлантика, правеше ядрените си изследвания в секретен град някъде между Москва и Урал.

Още с идването си на новия пост Еймс направи опит да провери Джейсън Монк, който вече го превъзхождаше по ранг, но не получи никакъв резултат. Липсата на сведения за него в звено „Външни операции“ обаче му беше достатъчна да разбере едно: всички агенти, които Монк ръководеше, се намираха в самия Съветски съюз. Клюките и Мългрю му казаха останалото.

Из коридорите се говореше, че Джейсън Монк е най-добрият, последната и единствена надежда на отдела. Чуваше се още, че е единак, особняк, който работи по свои си закони, сам поема рисковете ѝ може би отдавна щеше да е изритан от отдела, ако не беше едно: методите му се радваха на успех в една организация, която все по-често се сблъскваше с провали.

Като всеки книжен плъх, Мългрю ненавиждаше Монк. Мразеше независимостта му, отказа му да попълва формуляри в три екземпляра и най-вече имунитета му към всякакви оплаквания от страна на хора като Мългрю.

Еймс се възползва от тази ненавист. От двамата той носеше повече на пиене и успяваше да остане с акъла си, въпреки алкохолните изпарения. Пийнеше ли, Мългрю обичаше да се хвали и развързваше езика си.

Така една късна вечер през септември 1989-а разговорът отново се завъртя около нестандартния самотник и Мългрю изломоти, че доколкото бил чул, един от агентите на Монк бил „някаква голяма клечка, вербувана преди две-три години в Аржентина“.

Не се знаеше нито име, нито прозвище. Но КГБ умееха да се ориентират. „Голяма клечка“ можеше да бъде само човек от втори секретар нагоре. В „две-три години“ влизаше периода от осемнайсет месеца до три години.

След бърза проверка на дипломатите, работили в Буенос Айрес през този период, бе съставен списък от седемнайсет души. Информацията на Еймс, че човекът не е излизал в чужбина след това, намали бройката на дванайсет.

За разлика от ЦРУ, съветското контраразузнаване изобщо не се церемонеше. Хората на КГБ веднага започнаха да проучват кой колко харчи, как живее и дали не си е купил наскоро нещо ценно. Малък, самостоятелен апартамент, например...

***

Първият ден на септември беше прекрасен. От Ламанша подухваше лек бриз и белите гребени на вълните се гонеха чак до далечния бряг на Нормандия.

Сър Найджъл крачеше по скалистата пътека между Дърлстън и Сейнт Олбън и с наслада вдишваше соления въздух. От край време обичаше да се разхожда тук. Действаше му тонизиращо след опушените заседателни зали и нощите, прекарани в четене на поверителни документи. Разходката сякаш прочистваше съзнанието му, подреждаше мислите, изхвърляше несъщественото и подвеждащото и извеждаше напред същината на проблема.

Беше посрещнал зората наведен над двата документа, който Хенри Кумс му бе дал. Прочетеното го шокира. Разследването, проведено след срещата на госпожица Стоун със странния скитник, подхвърлил нещо в колата ѝ, му се понрави напълно. На тяхно място и той би действал така.

Спомняше си Джок Макдоналд съвсем бегло, като напорист младеж, който изпълняваше разни поръчки в Сенчъри Хаус. Явно човекът доста се бе издигнал оттогава. А със заключението на доклада беше напълно съгласен: Черният манифест не е нито шега, нито измама. Мислите му се върнаха на самия манифест. Евентуалните последствия от програмата на pуския демагог навяха зловещ спомен от младостта.

Беше осемнайсетгодишен, когато през 1943-а, най-после го приеха в Британската армия. Изпратиха го в Италия. Ранен при атаката на Монте Касино, той бе върнат обратно в родината и след излизането си от болница, въпреки молбите да го пратят отново на фронта, беше зачислен към военното разузнаване.

На двайсет години, вече лейтенант, той прекоси Рейн с Осма армия и там попадна на нещо, което не пожелаваше на никого на тази възраст – всъщност на каквато и да било възраст – да му се наложи да види. Гледката на концентрационния лагер в Берген-Белсен щеше да го стряска насън, докато е жив.

При Сейнт Олбън той зави към вътрешността и тръгна по пътеката за Актън. Какво да направи? Можеше ли изобщо да направи нещо? Да ги изгори още сега и да забрави за тях? Примамливо, доста примамливо. Или пък да ги занесе в Америка с риск да стане смешен в очите на големците, с които му предстоеше да се срещне?

Той дръпна резето на градинската врата и прекоси малкия двор, където Пени садеше плодове и зеленчуци през лятото. Бяха палили огън сутринта, съчките отгоре едва-едва пушеха, но отдолу въглените все още бяха алени и горещи. Толкова бе лесно да хвърли документите в огъня и да приключи веднъж завинаги. Хенри Кумс никога нямаше да спомене отново за това, нито пък щеше да го попита дали е взел някакви мерки. Всъщност никой нямаше да разбере, че документите изобщо са били у него, защото нито Кумс, нито той щеше да го сподели с някого. Такива бяха правилата на играта.

Жена му подвикна от прозореца на кухнята:

– А, ето къде си бил! Чаят е сервиран. Купила съм кифлички и мармалад от селото.

– Чудесно, много обичам кифлички.

– Мислиш ли, че не знам след толкова години.

С пет години по-млада от него, Пенелопи Ървин беше навремето невероятна красавица, ухажвана от цяла дузина богати мъже. Но по причини, които само тя знаеше, изборът ѝ се бе спрял на бедния млад разузнавач, който ѝ четеше поезия и криеше зад скромната с външност ум като компютър.

Синът им, единственото им дете, беше загинал във фолкландската война през 1982-ра. Опитваха се да не мислят за него, освен на рождения му ден и на годишнините от смъртта му.

В продължение на трийсет години тя бе делила съпруга си с тайните служби и търпеливо бе чакала всяко негово завръщане, докато той ръководеше агентите си скрити дълбоко във вътрешността на Съветския съюз, или причакваше в студената сянка на Берлинската стена някой смел, но уплашен човек да се промъкне през пропускателния пункт към светлините на Западен Берлин. Когато се прибереше у дома, в камината винаги гореше огън, а на масата, редом с чая, имаше кифлички. На шейсет и девет години той все още я смяташе за красавица и я обичаше както в самото начало.

Той седна на дивана, отхапа от кифличката си и се загледа в огъня.

– Пак ли заминаваш? – попита тя кротко.

– Налага се.

– За дълго ли?

– Не, няколко дни в Лондон, за да се подготвя, а после една седмица в Америка. След това не знам. Може би никога повече.

– Не се притеснявай за мен. Толкова работа имам в градината. Ще се обадиш ли, когато ти е възможно?

– Разбира се – отвърна той и след малко добави: –Това ще е за последно, повярвай ми.

– Знам. Пий си чая сега.

***

Лангли, Март 1990

Първи биха тревога от резидентурата на ЦРУ в Москва. Агент Делфи бе замлъкнал. От декември миналата година. Джейсън Монк седеше на бюрото си и си блъскаше главата над телеграмите, които дешифровчиците му носеха. Отначало беше притеснен, после го обзе паника.

Ако Круглов беше жив и здрав, защо тогава нарушаваше всички възможни правила? Хората на ЦРУ на два пъти оставяха съответния белег на съответното място, за да съобщят на агент Делфи, че в даден тайник има нещо, което той трябва да прибере. И двата пъти съобщенията не дадоха резултат. Извън града ли беше заминал? В чужбина ли го бяха пратили?

Защо тогава не даваше стандартните „признаци на живот“? В Москва непрекъснато преравяха обичайните списания да търсят уговорената малка обява, която да им каже: „Добре съм“, или пък обратното: „Имам нужда от помощ.“ Но такава не се появяваше.

През март вече по всичко личеше, че агент Делфи или е излязъл от строя поради сърдечен удар, друга болест или злополука, или е мъртъв. Или заловен.

Един въпрос не даваше мира на Монк. Ако Круглов бе заловен и разпитан, той щеше да им каже всичко. Безсмислено би било да се съпротивлява, това само щеше да удължи страданията му.

Следователно щеше да им даде местонахождението на всички тайници, заедно с кодираните знаци, които уведомяваха ЦРУ откъде да си приберат пратката.

Защо тогава КГБ не са използвали тези сведения, за да заловят някой американски дипломат на местопрестъплението? Толкова е близко до ума! Освен това би им осигурило триумф, от какъвто наистина отчаяно се нуждаеха сега, когато везните все повече се накланяха в полза на Америка.

Съветската империя в Източна Европа се разпадаше. В Румъния бяха разстреляли диктатора Чаушеску; Полша вече се бе отцепила, Чехословакия и Унгария открито се противопоставяха, Берлинската стена бе паднала миналия ноември.

Един американски дипломат, заловен да шпионира в Москва, би компенсирал поне малко вълната от унижения, които КГБ търпеше напоследък. Но те не го залавяха.

За Монк това можеше да означава само две неща-или изчезването на Круглов се дължеше на обстоятелства, които щяха да намерят обяснението си по-късно, или КГБ прикриваше източник.

***

Съединените американски щати са страна, богата на много неща. Не на последно място сред тях се нареждат и хилядите неправителствени организации. Те варират от тръстове до фондации, подкрепят всевъзможни неща и понякога втрещяват с мъглявостта си. Центрове за изследване на политиката, мозъчни тръстове, групи за подпомагане на това и онова, съвети за насърчаване на какво ли не, фондации, почти необхватни по брой и сфера на дейност.

Някои се занимават с изследвания, други с благотворителност, трети с обществени дискусии, четвърти с пропаганда, лобиране, реклама, стимулиране на обществената активност за едно, изкореняване на друго.

Само във Вашингтон има хиляда и двеста неправителствени организации, в Ню Йорк – над две хиляди. И всичките разполагат със средства. Някои от тях се субсидират, ако не изцяло, то поне частично, с парите на данъкоплатците, други харчат наследствата на отдавна починали хора, трети се финансират от частни производители и търговци, четвърти – от донкихотщината, човеколюбието или пък просто лудостта на разни милионери.

В тях работят учени, политици, бивши посланици, алтруисти, бизнесмени и дори от време на време маниаци. Независимо къде се намират и с какво се занимават, между тях винаги има две общи неща: всички признават съществуването си и имат централа някъде. Всички, с изключение на една.

Може би заради ограничения си и затворен състав, високото положение на членовете и пълната си тайнственост, през лятото на 1999-а Линкълновият съвет бе най-влиятелната неправителствена организация в Америка.

В демократичните общества властта се изразява във влияние. Грубата власт – да се арестува, задържа, конфискува, съди, осъжда и въдворява тайно – може да съществува по закон само при диктатура.

Следователно, в едно демократично общество извънпарламентарната власт се основава на способността да се повлияе на избирания апарат. Това може да се осъществи чрез мобилизиране на общественото мнение, кампании в пресата, настойчиво лобиране или почтена финансова подкрепа. Но в най-чистата си форма това влияние представлява просто добронамерен съвет към хората на изборни длъжности от източник с неоспорим опит, почтеност и авторитет.

Макар да отричаше съществуването си, тайнственият Линкълнов съвет представляваше самоиздържаща се организация, призвана да открива, оценява и обсъжда проблемите на деня, и да търси най-уместния път за тяхното разрешаване. Поради специфичния си състав и способността на неговите членове да достигат до най-високите етажи на изборната власт, Съветът имаше може би повече реално влияние от която и да било друга неправителствена организация в страната.

Той беше англо-американски по произход и макар да бе дошъл на бял свят в началото на осемдесетте в резултат на една вечеря в първокласен вашингтонски клуб непосредствено след края на Фолкландската криза, основите му се кореняха в дълбоко осъзнатата потребност хората да се сплотяват в беда, потребност, която водеше началото си още от Първата световна война.

Членството ставаше само по покана и се ограничаваше до личности, които според останалите членове притежаваха точно определени качества, сред които дълъг опит, абсолютна неподкупност, далновидност, пълна дискретност и доказан патриотизъм.

Тези, които бяха заемали обществени длъжности, задължително трябваше да са се оттеглили от постовете си, за да се избегне всякакъв конфликт на интересите, докато ангажираните в частния сектор можеха да продължат да управляват корпорациите си. Не всички членове разполагаха с лично богатство, но поне зад двама от представителите на частния бизнес стояха милиарди долари.

Частниците допринасяха с опита си в търговията промишлеността, банковото дело, финансите и науката а обществениците – с познанията си в държавното управление, дипломацията и местната власт.

През лятото на 1999-а в Съвета участваха шестима британци, сред които една жена, и трийсет и четирима американци, пет от които жени. Поради житейския опит, който самото естество на дискусиите изискваше, членовете му бяха предимно хора над средна възраст. Единици бяха живели на този свят по-малко от шейсет години, а най-възрастният бе жизнен и енергичен мъж на осемдесет и една.

Съветът не беше кръстен на едноименния английски град, а на най-великия президент на Америка, чийто завет, че „властта от народа, чрез народа и за народа ще пребъде“, напълно съвпадаше с неговото верую.

Членовете му се събираха веднъж годишно след безобидни наглед телефонни обаждания на отдалечено и тайно място, способно да им осигури пълно уединение. Техен домакин винаги беше един от най-богатите членове, който никога не отказваше оказаната му чест. Всеки пристигаше на собствени разноски до точно определено място, след което биваше поет от домакина.

В северозападния край на щата Уайоминг има долина, позната просто като Бърлогата на Джаксън, по името на първия трапер, дръзнал да прекара зимата там. Подпряна на запад от високите върхове на Тетънските планини, стъпила на изток в подножието на Гросвентър, долината граничи на север с парка „Йелоустоун“.

На юг планините се сливат и белите води на Змийската река си пробиват път между тях в тясно ждрело.

На север от малкото скиорско градче Джаксън 191-ва магистрала минава покрай летището до разклона за Морган и продължава към летището, в края на селцето Мус, от магистралата се отклонява второстепенен път, който отвежда посетителите към езерото Джени.

Йелоустоун". Малко по-надолу от

На запад в самото подножие на Тетънските планини се намират две езера: Брадли събира водите на каньона Гарнет а Тагарт – на Каньона на лавините. Път до тях няма. На ивицата земя между двете езера, под отвесните южни склонове на Тетън, един вашингтонски финансов магнат на име Сол Нейтансън бе построил сто акра ранчо.

Разположението му осигуряваше пълно уединение на собственика и неговите гости. От двете страни се простираха езерата, отзад се издигаха непристъпни скали, а отпред туристическите пътеки минаваха в подножието на високото плато, на което се издигаше ранчото.

На седми септември първите гости пристигнаха според уговорката в Денвър, Колорадо, където ги чакаше частният самолет на Нейтансън, изпратен да ги транспортира през планините. На летището в Джаксън, встрани от терминала, те се прекачиха на хеликоптера на магната и пропътуваха петте минути до ранчото. Англичаните бяха преминали през формалностите още на Източния бряг при влизането си в страната и не се налагаше да бъдат проверявани в Денвър, затова смениха самолетите далеч от любопитни погледи.

В ранчото имаше двайсет бунгала – всяко с по две спални и обща дневна. Но тъй като времето бе топло и слънчево, а хладината настъпваше едва след залез слънце, много от гостите предпочитаха да седят на верандите пред бунгалата си.

Храната – също толкова първокласна, колкото и останалото – се сервираше в единствената голяма постройка, която оформяше центъра на комплекса. След хранене масите се разчистваха и подреждаха като за заседание.

Гостите се обслужваха от личния персонал на Нейтансън – безкрайно дискретен и командирован специално за случая. За още по-голяма сигурност, по склоновете на платото патрулираха частни телохранители, замаскирани като туристи на къмпинг.

През 1999-а заседанието на Линкълновия съвет продължи пет дни. След края му гостите си заминаха, без да се разбере, че изобщо са пристигали.

През първия следобед сър Найджъл Ървин разопакова багажа си, взе душ, преоблече се в спортен панталон и кенарена риза и седна на дървената веранда пред бунгалото, което щеше да дели с един бивш американски държавен секретар.

Някои от гостите се разхождаха по живописните алеи между елите и брезите, спускаха се по пътеките към брега на двете езера. В далечината ъгловатата фигура на бившия британски външен министър и генерален секретар на НАТО лорд Каринггън бавно крачеше редом с американския банкер Чарлс Прайс, един от най-уважаваните посланици на САЩ, изпращани някога в Английския кралски двор. По времето на Питър Карингтън, Ървин беше началник на Тайната разузнавателна служба и следователно негов подчинен. Затова му беше някак странно да наблюдава как близо двуметровият американец се извисява над някогашния му шеф.

Малко по-надолу домакинът им Сол Нейтансън се наслаждаваше на слънцето, седнал на една пейка до американския банкер и бивш главен прокурор Елиът Ричардсън.

През няколко веранди лорд Армстронг, бивш министър и шеф на държавната администрация, чукаше на вратата на бунгалото, в което лейди Тачър разопаковаше багажа си.

Поредният хеликоптер прелетя над къщичките и кацна на площадката да свали бившия президент Джордж Буш, който бе посрещнат от някогашния държавен секретар Хенри Кисинджър. На една от масите край централната постройка униформена сервитьорка поднесе чай на друг бивш посланик, сър Никълъс Хендерсън, които делеше масата и чая си с лондонския банкер и финансист сър Ивлин де Ротшилд.

Найджъл Ървин погледна програмата на петдневното заседание. За тази вечер не беше планирано нищо. На следващия ден членовете както обикновено шаха да се разделят на три комисии – геополитическа, стратегическа и икономическа,– които щяха да заседават поотделно в продължение на два дни. На третия ден резултатите от работата им щяха да бъдат изслушани и обсъдени. Общото заседание бе насрочено за четвъртия ден. Ървин бе помолил да му отделят един час в края на деня. Последният ден бе определен за „Решения и препоръки“.

В гъстите гори, които опасваха склоновете на Тетънските планини, един самотен лос, усетил повика на мъжката си природа, нададе любовен вик. Изящен рибояд се спусна над Змийската река и с гневен крясък подгони белоглав орел, дръзнал да нахлуе в територията му.

„Приказно място“, помисли си старият разузнавач и само черното зло в документите, които бе донесъл със себе си, му попречи да се наслади напълно на гледката.

***

Виена, Юни 1990

Предишния декември Еймс бе освободен от поста си в звено „Външни операции“ на отдел СИ. Това отново връзваше ръцете му и още повече го отдалечаваше от така жадуваните 301 досиета.

След кратък период на бездействие, Мългрю успя да му намери работа като шеф на секция „Чехословакия“, но това не му осигуряваше достъп до компютърните кодове за онази част от досиетата, в която се намираха данните на американските агенти, работещи в Съветския съюз.

Еймс протестира пред Мългрю. Нямало никаква логика. Та нали именно той навремето бе оглавявал цялото контраразузнавателно звено на отдела. Освен това непрекъснато му се налагало да прави справки за агенти на ЦРУ, които, макар и руснаци, бяха работили в Чехословакия. Мългрю обеща да помогне с каквото може.

През май Мълфю даде на приятеля си кодовете за достъп. От този момент нататък, без да напуска кабинета си в Чешката секция, Еймс започна да се рови в досиетата, докато не попадна на „Монк – Агенти“.

През юни 1990-а отлетя за Виена за поредната си среща с Влад, полковник Владимир Мечулаев. КГБ бяха преценили, че след завръщането му във Вашингтон вече е твърде опасно да се среща със съветски дипломати заради риска да бъде проследен от ФБР. Затова се бяха спрели на Виена.

Докато си говореха, Еймс така се напи, че не можа да запомни къде е насрочена следващата среща и през октомври, вместо във Виена, пристигна в Цюрих. Но съзнанието му остана ясно достатъчно дълго, че да приеме огромна сума пари от Мечулаев и да го направи безкрайно щастлив.

Беше му донесъл описанието на трима агенти. Единият беше полковник от армията, най-вероятно офицер от ГРУ, в момента на работа в Министерството на отбраната в Москва, но вербуван в Близкия Изток в края на 1985-а. Другият беше учен, живееше в един от свръхсекретните градове, но бе вербуван в Калифорния. Третият беше полковник от КГБ, вербуван зад граница, сътрудничил на ЦРУ в продължение на шест години, понастоящем на работа в Източния блок, но не и в самия Съветския съюз, с отлични познания по испански език.

За по-малко от три дни в централата на Първо главно управление в Язенево вече се бяха организирали и ловът започна.

***

„Нима не чувате гласа ѝ в нощния вятър, мили братя и сестри? Нима не чувате как ви вика? Нима вие, децата ѝ, сте глухи за гласа на нашата обичана Майка Русия? Но аз не съм, приятели мои. Чувам стенанията и през непристъпните гори, чувам стоновете ѝ през девствените снегове. Защо ми причинявате това?, пита тя.

Малко ли са ме предавали? Малко ли кръв съм проляла заради вас? Малко ли съм страдала, че да стигна до тук? Защо ме подхвърляте като уличница в ръцете на чужденци и непознати, които кълват болното ми тяло по-свирепо от лешояди?...“

Екранът, издигнат в края на просторната централна сграда на ранчото, беше най-големият, който можеше да се намери. Четирийсет чифта очи се вглеждаха в изображението на мъжа, завладял екзалтираната тълпа на Туково с думи, плам и патос, които дублажът не бе в състояние да пресъздаде.

„Да, братя мои и мои сестри, ние я чуваме. Глухи за нея са онези в Москва, с кожените палта и покварените метреси. Глухи са чужденците и престъпната измет, които пируват над изстрадалата снага на родината ни. Но ние я чуваме! Чуваме стенанията на своята майка, защо-то сме децата на Велика Русия!“

Младият режисьор Литвинов се бе справил отлично. Трогателни сцени изпъстряха целия филм: млада русокоса майка с дете на ръце, вперила прочувствен поглед към подиума; приказно красив войник, по чиито страни се стичат сълзи; земеделец с изнурено от работа лице, преметнал коса през рамо.

Никой не можеше да знае, че тези сцени са заснети отделно с актьори. Но екзалтираната тълпа не беше фалшива: общият план разкриваше десетхилядно множество, запълнило стадиона ред по ред и насърчавано от униформените клакьори от Младежката бойна лига.

Гласът на Игор Комаров се снишаваше от рев до бездиханен шепот, който микрофоните все пак улавяха и предаваха през стадиона.

„Няма ли кой да се надигне? Няма ли кой да вдигне глава и да заяви „Стига!“? Търпение, мои руски братя, още малко, мои родни сестри... – Гласът отново се извиси, преминавайки през всички степени от тих говор до яростен вик – Аз идвам,мила Майко! Да! Аз, Игор, твоят син, идвам...“

Последните му думи почти се изгубиха в грохота на тълпата, подела п екстаз подадения ѝ възглас: КО-МА-РОВ, КО-МА-РОВ.

Прожекционният апарат изключи и екранът избеля. Настъпи пауза, последвана от колективна въздика. Когато лампите светнаха, Найджъл Ървин застана в челото на дългата правоъгълна маса от уайомингски бор и тихо заговори:

– Мисля, че на всички ви е известно кого гледахме досега. Това е Игор Викторович Комаров, лидер на Съюза на патриотичните сили, партията, която най-вероятно ще спечели изборите през януари, за да качи господин Комаров на президентския пост. Както видяхте, той е изключителен оратор със завидна страст и огромно обаяние. Предполагам, знаете също, че в Русия осемдесет процента от реалната власт се намира в ръцете на президента. От времето на Елцин насам всички корективи на тази власт, които неизменно съществуват в нашите общества, постепенно бяха ликвидирани. Руският президент днес има властта да управлява, както си пожелае, а декретите му могат да узаконят всяко негово решение. Дори възстановяването на еднопартийна система.

– Като се има предвид състоянието, в което се намират в момента, не смятате ли, че това би могло да се окаже дори полезно? – попита една бивша американска посланичка в Обединените нации.

– Възможно е, госпожо – отвърна Ървин. – Но аз не помолих за вашето внимание, за да обсъждам евентуалния развой на събитията след избирането на Игор Комаров, а за да запозная Съвета с, по моему, неоспорими доказателства за бъдещия ход на тези събития и последиците от тях. Донесох от Англия два доклада, които размножих в четирийсет екземпляра тук в Уайоминг.

– А аз се чудех защо трябваше да поръчам толкова много хартия! – вметна с усмивка Сол Нейтансън.

– Извини ме, че злоупотребих с техниката ти, Сол. Просто не ми се искаше да пренасям през Атлантика по четирийсет копия от всеки документ. Няма да искам от вас да ги четете сега. Вземете си по един екземпляр и ги прочетете на спокойствие в стаите си. Съветвам ви да започнете с доклада, а едва после да се запознаете със съдържанието на Черния манифест. Накрая ще ви кажа само, че трима души са мъртви заради онова, което ви предстои да прочетете тази вечер. И двата документа са толкова секретни, че се налага да ви помоля да ги върнете, за да бъдат изгорени преди отпътуването ми оттук.

Когато членовете на Линкълновия съвет взеха екземплярите си и се оттеглиха по стаите, в атмосферата не бе останал нито намек за шеговитост. За изненада на обслужващия персонал, никой не се яви за вечеря. Ястията се поръчваха и сервираха в бунгалата.

***

Лангли, Август 1990

Новините от бюрата на ЦРУ в страните от Източния блок с всеки изминат ден ставаха все по-мрачни. В началото на юли вече беше ясно, че с агент Орион се е случило нещо.

Последния път не се бе явил на рутинното „разминаване“ – нещо, което никога не бе правил преди.

„Разминаването“ е прост разузнавачески номер, от който обикновено никой не може да пострада. В даден момент, според предварителна уговорка, единият от участниците, независимо дали го следят или не, тръгва по улицата и ненадейно свива към някой ресторант, кафене или каквото и да е многолюдно място. Миг преди да влезе вътре, другият вече е платил сметката си, станал е от масата и е тръгнал към изхода. Без да се поглеждат, двамата се разминават на вратата. Ръката на единия пъхва пакет с големината на кибритена кутия в страничния джоб на другия. Продължават по пътя си. Който и да ги следи, докато стигне до вратата, вече не би могъл да види каквото и да било.

Освен това полковник Соломин не бе минал да обслужи два тайника, въпреки категоричните знаци, че в тях има нещо за него.

Единственото обяснение бе, че агент Орион се е оттеглил или е бил отстранен от някой друг. Процедура за даване на рутинните „признаци на живот“ отново не бяха спазени. Каквото и да се бе случило, то бе станало внезапно, без предварителни симптоми. Сърдечен удар, автомобилна злополука или арест.

От Западен Берлин дойде новината, че агент Пегас не е изпратил обичайното си писмо за месеца до тайната квартира в Източен Берлин. Нищо не се бе появило и в руските киноложки списания.

В последно време на професор Блинов бе дадена все по-голяма свобода да пътува в границите на Съветския съюз и Монк го бе посъветвал да изпраща веднъж месечно съвсем безобидно писмо на адреса на тайна квартира в Източен Берлин. Дори не беше необходимо да пише нещо секретно в него. Подписът Юрий бе достатъчен. Можеше да пусне писмото където и да е извън Арзамас-16. Дори и да бъдеше засечено, нямаше начин пътят му да бъде – проследен.

Берлинската стена беше паднала и старите номера за прехвърляне на кореспонденцията на Запад вече не бяха необходими. Така че писмото на Блинов не можеше да се е изгубило по трасето.

За допълнителна сигурност Блинов бе посъветван да си купи два разнополови кокер-шпаньола. Покупката бе приета с одобрение в Арзамас-16: какво лошо имаше в това овдовелият учен да си отглежда кученца? Освен че му доставяха радост обаче, те бяха и отлично оправдание да пуска всеки месец заявки за обяви до редакцията на киноложкото списание в Москва. Обичайната обява този месец не се бе появила.

Монк вече не беше на себе си. Сигнализираше по-нагоре, че нещо не е наред, но получаваше съвети да изчака още малко и да не се паникьосва. Да прояви търпение, пък агентите му щели да се обадят. Но той не можеше да седи със скръстени ръце. Затова започна да засипва началниците си с меморандуми, в които изразяваше опасенията си, че в Лангли има сериозно изтичане на информация.

Двамата мъже, които биха взели твърденията му на сериозно – Кери Джордан и Гюс Хатауей – бяха вече пенсионери. Новите началници, в по-голямата си част назначени след зимата на 1985-а, просто бяха отегчени. А някъде в структурата официалното издирване на предател, започнало през пролетта на 1986-а, пълзеше с костенурска скорост.

– Трудно ми е да го повярвам – каза един бивш главен прокурор на САЩ на общото заседание, открито веднага след закуска.

– На мен пък ми е трудно да не го повярвам – отвърна бившият държавен секретар Джеймс Бейкър. – И двете правителства ли са уведомени, Найджъл?

– Да.

– И няма да предприемат нищо?

Трийсет и девет погледа се впериха в бившия разузнавач, сякаш искаха да се уверят, че всичко това е просто един кошмар, едно злокобно видение, което някак си ще изчезне от само себе си.

– Становището е – каза Ървин, – че официално нищо не може да се направи. Половината от съдържанието на Черния манифест би получило подкрепата на значителна част от руския народ. Западът не би следвало изобщо да разполага с документа. Комаров ще го отрече като заговор. Това може дори да затвърди позициите му.

Последва мрачно мълчание.

– Мога ли да кажа нещо? – обади се Сол Нейтансън. – Не като ваш домакин, а като редови член... Преди осем години имах син. Загина във войната в Персийския залив.

Хората около масата тъжно сведоха глави. Дванайсет от тях бяха играли водеща роля за създаването на многонационалната коалиция, водила Войната в залива.

В дъното на масата генерал Колин Пауъл не откъсваше очи от магната. Заради известността на бащата той лично бе получил вестта, че лейтенант Тим Нейтансън от Американските военновъздушни сили е билсвален в последните часове на битката.

– Ако съм намирал някаква утеха в тази загуба – продължи Нейтансън, – то е, че синът ми умря в борбата срещу едно огромно зло. – Той спря да потърси подходящите думи. – Достатъчно съм стар да вярвам в злото. И в схващането, че то може понякога да се въплъти в един човек. Бях твърде малък, за да се бия във Втората световна война. Бях едва осемгодишен, когато свърши Знам, че някои от вас са участвали в нея. Но макар и по-късно, научих поуките ѝ. Убеден съм, че Адолф Хитлер е бил злодей, а делата му – пъклени и зли.

Цареше гробна тишина. Държавници, политици, индустриалци, банкери, финансисти, дипломати, администратори са свикнали да се сблъскват с нещата от живота. В този момент всички до един съзнаваха, че слушат искрена и дълбока изповед. Сол Нейтансън се наведе и сложи ръка на Черния манифест.

– Този документ е пропит от зло, човекът, който го е написал, също е злодей. Не мога да си представя, че бихме могли просто да си тръгнем и да позволим всичко това да се случи отново.

Нищо не наруши мълчанието в залата. Всеки си даваше сметка, че под „всичко това“ Нейтансън разбира втори Холокост не само срещу евреите в Русия, но и срещу редица други етнически малцинства. Мълчанието бе нарушено от единствения бивш министър-председател на Великобритания.

– Съгласна съм. Сега не му е времето да се колебаем.

Трима от присъстващите се спогледаха. Беше използвала тази фраза за последен път в един апартамент в Аспен, Колорадо, в деня след нахлуването на Саддам Хюсейн в Кувейт. Джордж Буш, Джеймс Бейкър и Колин Пауъл бяха там. На седемдесет и три годишна възраст, тя все още умееше да се изразява кратко и ясно.

Ралф Брук, шеф на гигантската междуконтинентална телекомуникационна корпорация, известна във всички борси по света като ИнТелКор, се наведе напред и попита:

– Добре тогава, какво можем да направим?

– От гледна точка на дипломацията.., да уведомим всички правителства в НАТО и да ги накараме да протестират – каза един бивш дипломат.

– Комаров ще заяви, че манифестът е плод на заговор, и голяма част от Русия ще му повярва. Ксенофобията на руснаците е добре известна – обори го друг.

Джеймс Бейкър се обърна към Найджъл Ървин и каза:

– Ти ни донесе този отвратителен документ. Какво ще ни посъветваш?

– Нищо не мога да обещая – отвърна Ървин. – Но предлагам едно условие. Ако Съветът реши да подкрепи.., не да предприеме, а да подкрепи.., някаква акция, то тя трябва да е толкова секретна, че каквото и да стане, да не би могла да навреди на репутацията на когото и да е в тази стая.

Трийсет и деветте членове на Съвета отлично разбираха какво има предвид. Всеки от тях бе изпитвал последиците от уж секретни правителствени операции, които след провала си се връщат като бумеранг до самия връх на пирамидата.

Дрезгавият глас на един бивш американски държавен секретар наруши краткото мълчание.

– Може ли Найджъл да предприеме толкова секретна акция?

Два гласа едновременно отговориха „да“. Като началник на Тайната разузнавателна служба, той бе служил и на Маргарет Тачър, и на нейния външен министър лорд Карингтън.

Линкълновият съвет никога не приемаше официални, писмени резолюции. Постигаше споразумения и на базата на тях всеки член използваше влиянието си да прокара целите им в коридорите на властта.

По отношение на Черния манифест членовете на Съвета се споразумяха чисто и просто да упълномощят една по-малка комисия да обмисли положението и да предприеме, каквото намери за добре. Целият Съвет нямаше нито да одобрява, нито да отхвърля бъдещите мерки. Напротив, дори нямаше да знае за тях.

***

Москва, Септември 1990

Полковник Анатолий Гришин седеше в кабинета си в затвора в Лефортово и преглеждаше трите документа, които току-що бе получил. В главата му бушуваше ураган от емоции. Най-силната от тях бе върховно задоволство.

През лятото контраразузнавачите на Първо и Второ главно управление му бяха доставили трима предатели един след друг.

Пръв бе паднал дипломатът Круглов, разобличен от мандата си на първи секретар в посолството в Буенос Айрес и покупката на апартамент за двайсет хиляди рубли непосредствено след това.

Беше си признал всичко на часа, засипвайки с информация офицерите от комисията и въртящите се ленти на магнетофона. След шест седмици вече нищо не можеше да им каже и бе изпратен в една от подземните килии, където дори през лятото температурата рядко се качваше над един градус. Сега седеше там, трепереше и очакваше съдбата си. А тя беше в един от листовете на бюрото на полковника.

През юли в подземията бе доведен професорът по ядрена физика. Малцина учени от неговия ранг бяха посещавали някога Калифорния и списъкът бързо бе сведен до четирима души. Внезапна проверка в апартамента на Блинов в Арзамас-16 откри малък флакон с невидимо мастило, зле прикрит в чифт свити на топка чорапи.

Той също си призна всичко и без излишно отлагане. Само видът на Гришин и хората му с техните оръдия на труда му беше достатъчен за да развърже езика си.

Дори съобщи адреса в Източен Берлин, на който бе изпращал тайните си писма.

Нападението над този адрес бе възложено на един полковник от отдел К в Източен Берлин, но един час преди да нахлуят в апартамента му, наемателят на жилището, по непонятни причини, бе забягнал на Запад, прескачайки останките от Берлинската стена.

Последен – в края на юли – пристигна сибирският воин, разобличен най-после заради ранга му в ГРУ, длъжността му в Министерството на отбраната, службата му в Аден и упоритата работа на контраразузнаването.

Пьотр Соломин беше различен от другите. Издържаше на нечовешка болка и дори в агонията си оставаше несломим. Гришин в крайна сметка успя да го пречупи, разбира се. Винаги успяваше. Този път не физическото насилие, а заплахата, че ще изпрати жена му и децата в най-жестокия от лагерите със строг режим, свърши работа.

Всеки един от тях разказа как към него се е приближил усмихнат американец, така готов да изслуша проблемите му, така умерен в предлож'енията си. Тези разкази събудиха второто чувство, което кипеше в съзнанието на Гришин – свирепа ярост към Неуловимия, който вече имаше име: Джейсън Монк.

Не веднъж, не дваж, а цели три пъти това безочливо копеле бе влизало като у дома си в Съветския съюз, за да поговори с шпионите си и да си замине отново. Под носа на КГБ. Колкото повече Гришин слушаше за него, толкова по-силна ставаше ненавистта му.

Не се мина и без проверки, разбира се. Списъкът на пътниците от онзи рейс на „Армения“ беше щателно проучен, но никакъв псевдоним не се наби на очи. Екипажът смътно си спомняше за един американец от Тексас, който приблизително отговаряше на описанието, изкопчено от Соломин, заедно с подробностите от срещата им в Ботаническата градина. Съществуваше вероятност Монк да е пътувал под името Норман Келсън, но нищо не беше доказано.

В Москва следователите бяха извадили повече късмет. Всеки американски турист, посетил столица в онзи ден, бе проверен в регистрите на консулския отдел и списъците на Интурист. Следите сочеха към „Метропол“ и мъжа, чийто стомах така навреме се бе разстроил в деня, в който групата му отиде на екскурзия до манастира в Загорск. Същия този ден, в който Монк се бе срещнал с професор Блинов в катедралата във Владимир. Доктор Филип Питърс. Гришин щеше да запомни това име.

Когато признанията на тримата предатели оформиха цялостната картина за онова, което този единствен американец бе успял да изкопчи от тях, лицата на офицерите на КГБ в комисията станаха мъртвешки бели.

Гришин събра заповедите и се обади по телефона. Винаги беше ценил строгите и справедливи наказания.

Генерал Владимир Крючков се бе издигнал от началник на Първо главно управление до председател на цялото КГБ. Именно той бе занесъл трите смъртни присъди за подпис в кабинета на Михаил Горбачов на последния етаж в сградата на Политбюро на Новия площад. Именно той ги беше изпратил, надлежно подписани, в затвора в Лефортово, с резолюция „Незабавно!“.

В задния двор на затвора полковникът даде на осъдените всичко на всичко трийсет минути, за да осъзнаят онова, което предстоеше да се случи. Толкоз, ни повече, ни по-малко. С такива като тях се действаше бързо, без излишно протакане, както често бе повтарял на учениците си.

Когато слезе в двора, тримата мъже вече стояха на колене до високите стени, зад които никога не влизаше слънце.

Пръв беше дипломатът. Когато старшината допря деветмилиметровия „Макаров“ до главата му, в обезумелите му очи се изписа ужас, устните му отчаяно зашепнаха „Не, не, не!“. Застанал на няколко метра встрани, Гришин кимна и палачът натисна спусъка. Последва трясък. Кръв, костици и мозък опръскаха чакъла на двора и Валери Круглов се строполи напред върху онова, което беше останало от лицето му.

Ученият, закърмен и възпитан в атеизъм, се молеше за душата си. Примирил се със съдбата си, той дори не успя да осъзнае какво се бе случило на метър от него, преди да падне по очи като дипломата.

Полковник Пьотр Соломин беше последен. Стоеше на колене, вдигнал поглед към небето, а в мислите си сигурно за последен път виждаше необятните гори и пълните с риба реки на родния си край. Когато усети студената стомана на тила си, той бавно вдигна лявата си ръка по посока на Гришин и му показа среден пръст.

– Огън! – изрева полковникът и сибирският воин падна покосен.

Същата вечер по заповед на Гришин тримата щяха да бъдат погребани като кучета в горите край Москва. За тях дори в отвъдното не можеше да има милост. Семействата им никога нямаше да научат къде лежат останките им, нямаше да могат да положат на гробовете им цвете.

Полковник Гришин се приближи до тялото на сибирския воин, наведе се да го разгледа за миг, а после отново се изправи и влезе в сградата.

Когато се върна в кабинета да напише доклада си, телефонът звънеше. Обаждаше се един колега от следствената група на Второ главно управление.

– Мисля, че скоро ще хванем и четвъртия – каза му той. – Сведохме заподозрените до двама. И двамата са полковници от контраразузнаването и в момента се намират в Източен Берлин. Поставили сме ги под наблюдение. Рано или късно ще спипаме онзи, който ни трябва. Да ти звънна ли? Държиш ли да присъстваш на ареста?

– Дайте ми дванайсет часа – отвърна Гришин. – Само дванайсет часа и съм при вас. Този искам лично да го пипна.

И полковникът, и колегата му си даваха ясна сметка, че изобличаването на един опитен офицер от контраразузнаването не беше лесна работа. След толкова години в системата той отлично познаваше методите ѝ и нямаше начин да не ги забележи, особено ако бяха насочени срещу него. Нямаше да остави флакон с невидимо мастило в дома си, нямаше да си купи апартамент.

Едно време беше лесно. При най-малкото подозрение хората се арестуваха и обработваха до изтръгване на признания или пък до доказване на невинност. През 1990-а властите вече искаха доказателства или поне сериозни основания за вината на даден човек, преди да пристъпят към арест. Лисандър нямаше да остави доказателства. За да го арестуват, трябваше да го хванат на местопрестъплението. А за това се искаше майсторлък и време.

– Отгоре на всичкото, Берлин вече беше отворен град. Източната му част формално все още се държеше от Съветския съюз, но Стената не съществуваше. При най-малките съмнения, че го следят, заподозреният веднага можеше да се измъкне на Запад. Трябваше само да се качи на колата си и да прекоси града. След това вече щеше да е прекадено късно.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Комисията се състоеше всичко на всичко от петима души. Председателите на геополитическата, стратегическата и икономическата комисии на Линкълновия съвет, Сол Нейтансън – по негово собствено желание – и Найджъл Ървин, който се оказа в положението да отговаря на въпросите на всички.

– Дайте да си изясним нещата от самото начало –започна Ралф Брук от икономическата комисия. –Каква ни е целта? Убийството на този Комаров?

– Не.

– Защо не?

– Защото атентатите рядко успяват, пък и в дадения случай това няма да реши проблема.

Ървин си спомняше по-добре от всеки друг в импровизираната заседателна зала многократните опити на ЦРУ да „ликвидира“ Фидел Кастро, които – при всичките средства и възможности на Управлението – неизменно завършваха с провал. Заредени с експлозив пури, които той не искаше да запали, напоен с отрова бански костюм, който той отказваше да облече, боя за обувки, от чиито изпарения брадата му трябваше да окапе на часа – и други от този род, направили ЦРУ за смях. Неспособно да се справи само, Управлението крайна сметка се обърна към мафията, чиито усилия бяха още по-комични. Джон Росели, наемният убиец на Коза Ностра, се оказа бетониран на една строителна площадка в залива на Флорида, а Кастро продължаваше да си изнася седемчасови речи – достатъчно основание да бъде убит, впрочем.

Шарл дьо Гол се бе измъкнал невредим от шест атентата, йорданският крал Хюсеин от доста повече, а опитите за убийство на Саддам Хюсеин нямаха чет.

– Защо да не може да стане, Найджъл?

– Не съм казал, че не може. Просто би било изключително трудно. Комаров има непробиваема охрана. Хората, които го пазят, изобщо не са за подценяване.

– Защо смяташ, че дори да успеем, няма да има ефект?

– Защото това би го превърнало в мъченик. А на мястото му веднага ще дойде друг. Може би дори ще започне да изпълнява същата програма – завета на падналия лидер.

– Тогава какво предлагаш?

– Всички политици на този свят могат да бъдат компрометирани. Американски патент, ако не се лъжа.

Последваха многозначителни усмивки. Ървин не беше забравил, че по негово време Държавният департамент и ЦРУ бяха положили доста усилия да компрометират неколцина чуждестранни лидери от левицата.

– Какво ще ни е необходимо?

– Пари.

– Няма проблеми – каза Сол Нейтансън. – Колко?

– Благодаря ти, ще се уточним по-късно.

– Друго?

– Известно оборудване. В общи линии налично на пазара. И един човек.

– Какъв човек?

– Способен да отиде в Русия и да свърши едно-друго. Много опитен човек.

– Това е по твоята част. По въпроса за Комаров: ако – нарочно казвам "ако" – успеем да го дискредитираме така, че да изгуби подкрепата на избирателите, оттам нататък какво, Найджъл?

– Всъщност – отвърна Ървин – точно там е най-големият проблем. Комаров не е просто шарлатанин. Той е умен, способен, знае как да завладее масите, притежава огромен авторитет и отлично разбира чувствата на руския народ. Той е икона.

– Какво?

– Икона. Не в църковния смисъл, а като символ. В дадения момент Комаров запълва една празнина. Всяка нация се нуждае от нещо – било то личност или символ, – на което да се опре. Нещо, способно да даде на разноликата маса от раси, етноси и националности една идентичност, около която тя да се обедини. Липсата на обединителен символ неизменно води до междуособици. Русия е огромна страна, в която съжителстват много различни националности. При цялата си бруталност, комунизмът успяваше да ги обедини. Макар и насилствено. Както беше в Югославия: всички бяхме свидетели какво стана, когато системата се разпадна. За да се обединят по собствена воля, хората се нуждаят от такъв символ. Вие имате Знамето, ние Короната. В този момент тяхната икона е Игор Комаров. И само ние знаем колко осквернена е всъщност тя.

– Какъв е планът тогава?

– Като всеки демагог, той ще се възползва от техните надежди, мечти, пристрастия и най-вече страхове, за Да спечели сърцата им. А оттам и гласовете, които ще му осигурят властта. С тази власт ще изгради машината, необходима му да осъществи целите на Черния манифест.

– Тоест, ако бъде ликвидиран, страната отново ще се върне към хаоса. Може дори да се стигне до гражданска война.

– Най-вероятно. Освен ако балансът не бъде възстановен от друга, по-чиста икона. От личност, която да заслужава доверието на руския народ.

– Но такъв човек няма. Никога не е имало.

– О, напротив, имало е – отвърна Найджъл Ървин. –

Някога, много отдавна. Наричали са го цар на цяла Русия[17].

***

Лангли, Септември 1990

Полковник Туркин, агент Лисандър, изпрати едно-единствено съобщение, лично до Джейсън Монк. Беше на пощенска картичка, на която бе снимана откритата тераса на кафе „Опера“ в Източен Берлин. Текстът, кратък и банален, гласеше: „Очаквам да се видим отново. Поздрави, Хосе Мария." Картичкатабеше изпратена до тайна пощенска кутия на ЦРУ в Бон, а по клеймото личеше, че е пусната в Западен Берлин.

Хората на ЦРУ в Бон не знаеха кой е подателят. Знаеха само, че картичката е адресирана до Джейсън Монк, а той е в Лангли. Затова я препратиха по каналния ред.

Това, че бе пусната в Западен Берлин, не означаваше нищо. Туркин просто я бе метнал, с надлежно залепени марки, през през отворения прозорец на една кола със западноберлинска регистрация, беше смотолевил кратко „Bitte“[18] на изумения шофьор и бе продължил пътя си. Докато да завият зад ъгъла, преследвачите му вече бяха изпуснали случката. Берлинчанинът се бе оказал услужлив и бе пуснал писмото.

Иначе подобни експерименти с неясен резултат изобщо не са препоръчителни, макар историята да помни и по-тежки случаи.

Странното в картичката бе датата над краткия текст. Беше сбъркана. Клеймото беше от осми септември и всеки немец или испанец би написал 8/9/90 – тоест най-напред деня, после месеца, а накрая годината. Но датата на картичката беше написана, както е прието в Америка[19], и изобщо не отговаряше на клеймото: 9/23/90. За Джейсън Монк това значеше: искам да се срещнем в девет часа на двайсет и трети този месец. Явно цифрите трябваше да се четат отзад напред.

Испанското име накрая означаваше: важно и неотложно, а мястото на срещата бе очевидно – терасата на кафе "Опера" в Източен Берлин.

На трети октомври двете части на Берлин трябваше окончателно да се обединят, заедно с цяла Германия. Съветският съюз вече нямаше да може да се разпорежда на изток. Целият град щеше да се поеме от полицията на Западен Берлин. На резидентурата на КГБ щеше да ѝ се наложи да ограничи състава си до няколко души, базирани в посолството на СССР на „Унтер ден Линден“. Част от многобройния личен състав просто щеше да се прибере в Москва. Туркин също може би щеше да бъде сред заминаващите. Ако искаше да избяга, сега бе моментът. Но съпругата и синът му бяха в Москва. Учебната година току-що бе започнала.

Явно искаше да съобщи нещо. И то лично на приятеля си. Нещо важно и спешно.

За разлика от Туркин, Монк знаеше за изчезването на Делфи, Орион и Пегас. И с всеки изминал ден притесненията му ставаха все по-силни.

– Знам, че не трябва да задавам повече въпроси – каза Сол Нейтансън, наливайки две чаши искрящо шардоне, – но мога ли да те питам нещо лично?

– Разбира се, драги. Но не обещавам, че ще отговоря.

***

Когато членовете на Линкълновия съвет си тръгнаха, всички копия на двата документа, с изключение на тези на сър Найджъл, бяха събрани и изгорени без остатък.

Ървин остана последен и се възползва от любезната покана на домакина си да пътува до Вашингтон с частния му самолет. На борда се обади до столицата, определи си среща със стар приятел и се отпусна в дълбоката кожена седалка срещу единствения друг пътник в салона.

– Нищо, все пак ще се пробвам. Дойде в Уайоминг, надявайки се Съветът да одобри някакви мерки, нали?

– Да. Но да ти кажа право, ти изложи аргументите ми по-добре, отколкото бих могъл.

– Всички бяхме шокирани. Истински шокирани. Но около тази маса имаше седем евреи, защо точно ти?

Найджъл Ървин се загледа в минаващите облаци отдолу. Някъде далеч под тях се простираха необятни житни ниви, чиято реколта дори в момента се събираше, за да нахрани толкова много хора. Мисълта извика в съзнанието му далечен спомен: ярко слънце; английски войници с изкривени от погнуса лица повръщат в тревата; шофьори на багери, наложили маски срещу вонята, избутват купища човешки тела в огромни, зейнали трапове; живи скелети протягат ръце от зловонни нарове и стенат за хляб.

– Не знам – отвърна Ървин. – Преживял съм го веднъж. Не мога да си представя, че ще се случи отново. Колкото и старомодно да ти звучи.

– Старомодно ли? – изсмя се Нейтансън – Добре тогава, да пие, за старомодността. Ти ще ходиш ли в Русия?

– Не виждам как бих могъл да го избегна.

– Пази се, приятелю.

– Сол, навремето в Службата казвахме, че има стари агенти и смели агенти, но стар смел агент няма. Ще се пазя.

***

Тъй като Ървин бе отседнал в Джорджтаун, приятелят му бе предложил да се срещнат в парка "Четирите сезона", в близост до който имаше уютен малък ресторант на име "Ла Шомиер".

Ървин пристигна пръв, намери свободна пейка, седна и зачака – старец с посивяла коса, около когото малчуганите описваха кръгчета с ролерите си.

Началникът на СИС от край време беше далеч по-опитен в занаята от директора на ЦРУ и при посещенията в Лангли се разбираше много по-добре с двамата си американски колеги – заместник-директорите "Разузнаване“ и „Операции“. Свръзваше ги професионално приятелство, което не винаги можеше да се изгради с политическия избраник на Белия дом.

Отсреща на улицата спря такси и един белокос американец на същата възраст слезе на тротоара. Ървин пресече улицата и го потупа по рамото.

– Отдавна не сме се виждали. Как си, Кери?

На лицето на Кери Джордан изгря усмивка.

– Найджъл, какво, по дяволите, правиш тук? И какъв е тоя неочакван обяд?

– Ти оплакваш ли се?

– Напротив, радвам се да те видя.

– Тогава да влизаме, ще ти кажа вътре.

Бяха подранили и тълпата, която се изсипваше по обяд, още не беше пристигнала. Като във всеки уважаващ себе си ресторант в Джорджтаун, на входа ги попитаха каква маса искат – за пушачи или за непушачи. Джордан предпочете първото. Ървин го погледна с изненада. И двамата не пушеха.

Но старият разузнавач си знаеше работата. Салонният управител ги поведе към уединено сепаре в дъното на ресторанта, където можеха спокойно да си поговорят, без да се притесняват, че може да ги чуе някой. Сервитьорът донесе меню за ястията и напитките, двамата се спряха на предястие и месо с гарнитура. Ървин прегледа листа с вината и избра разкошно бордо от Бешвел.

Келнерът грейна: виното не беше евтино и вече бе започнало да „отлежава“ в склада. Донесе го само след минути. Показа етикета, получи одобрението на Ървин, измъкна тапата и отля първата глътка в странична чаша.

– Е –попита Кери Джордан, когато двамата останаха сами. – Какво те води по тия места? Носталгия, може би?

– Не точно. По-скоро проблем.

– Нещо, свързано с големците, с които се срещна в Уайоминг?

– Ах, Кери, скъпи Кери, колко сглупиха, като те уволниха!

– Знам, знам. Какъв е проблемът?

– В Русия става нещо сериозно и доста опасно.

– Не ми казваш нищо ново.

– Нямам предвид онова, което четем по вестниците, но положението наистина е опасно. Официално службите на двете ни страни няма да предприемат нищо.

– Защо?

– От благоприличие, предполагам.

Джордан изсумтя.

– Както казах, нищо ново.

– Та преобладаващото мнение миналата седмица бе, че няма да е лошо някой да отиде там и да види как стоят нещата.

– Някой? Въпреки официалното становище?

– В общи линии, да.

– А мога ли да те попитам откъде ти хрумна да дойдеш при мен? Та аз от дванайсет години не съм вече в играта.

– Още ли ти се чува гласът в Лангли?

– Там вече никой няма глас.

– Точно за това идвам при теб, Кери. Трябва ми човек, способен да отиде в Русия, без да привлече внимание.

– Нелегално?

– Опасявам се, че да.

– Под носа на ФСС?

Когато Горбачов бе раздробил КГБ на отделни подразделения, Първо главно управление, останало си в старата сграда в Язенево, бе преименувано на СВР или Службата за външно разузнаване, а Второ главно, занимаващо се с вътрешната сигурност, бе кръстено Федерална служба за сигурност, ФСС.

Кери Джордан се замисли за миг, а после поклати глава и каза:

– He, няма да се съгласи.

– Кой? Кой няма да се съгласи?

– Човекът, за когото си мислех. Извън играта като мен, но доста по-млад. Беше страшно добър. Хладнокръвен, находчив, вървеше винаги с една крачка напред. Просто роден разузнавач. Уволниха го преди пет години. – Джордан отпи от чашата си. – Виното е невероятно. Да ти кажа честно, рядко ми се случва да пия толкова хубаво вино.

Ървин доля чашата му.

– Как се казва? Онзи човек, за когото си помисли?

– Монк. Джейсън Монк. Говореше руски като матерен. Най-добрият оперативен работник, който някога съм имал.

– Ще ми разкажеш ли нещо повече за него? Нищо, че няма да се съгласи.

Старият бивш заместник-директор се усмихна и бавно започна да разказва.

***

Източен Берлин, Септември 1990

В топлата есенна вечер откритата тераса на кафенето беше пълна с народ. Полковник Туркин, облечен в светъл немски костюм, не направи никому впечатление, когато седна на малката масичка до тротоара, току-що освободена от влюбена двойка тинейджъри.

Когато келнерът дойде да разчисти чашите, той си поръча кафе, отвори немски вестник и зачете.

Именно защото бе прекарал целия си стаж в контраразузнаването, където наблюдението и следенето на заподозрени е ежедневие, той познаваше всички тънкости на занаята и можеше по-лесно от всеки друг да усети, че го следят. Затова хората на КГБ гледаха да стоят на разстояние. Но бяха там: мъж и жена, седнали на една пейка отсреща през площада, млади, безгрижни, с уокмени на главите.

Чрез слушалките си те поддържаха непрекъсната връзка с две коли паркирани зад ъгъла. Предаваха наблюденията си на оперативната група, която чакаше там, и получаваха инструкции. Заповедта за ареста на Туркин вече беше издадена.

Последните две сведения окончателно бяха наклонили везните към него. По думите на Еймс, агент Лисандър бе вербуван извън Съветския съюз и говореше испански. Заради езика следователите бяха принудени да преровят досиетата, касаещи цяла Латинска Америка плюс Испания. Оказа се, че другият заподозрян е бил изпратен за първи път в Южна Америка преди пет години. А според сведенията на Еймс, Лисандър бе вербуван преди шест.

Второто и решаващо доказателство дойде от гениалната идея да се проверят всички телефонни обаждания, направени от щаба на КГБ в Източен Берлин в нощта на неуспешния опит да се залови куриерът на ЦРУ, който мистериозно бе изчезнал един час преди да нахлуят в жилището му.

В извадената разпечатка фигурираше едно обаждане до тайната квартира на американците, направено от автомата във фоайето на сградата на КГБ. Оказа се, че същата вечер другият заподозрян е бил в Потсдам, а полковник Туркин не само се е намирал в Берлин, но и е ръководил акцията по залавянето на куриера.

Оперативната група беше готова да арестува полковника още сутринта, но чакаше някакъв висш офицер от Москва, който настоявал да присъства на ареста и лично да придружи заподозрения до Съветския съюз. В късния следобед Туркин изненадващо бе напуснал сградата пеша и групата не бе имала друг избор, освен да го проследи.

Мургав ваксаджия от арабски произход се дотътри по тротоара пред кафенето и започна да предлага на хората от предните маси да им излъска обувките. Повечето просто поклащаха глава и го отпращаха Жителите на Източен Берлин не бяха свикнали по кафенетата им да се мотаят васкаджии, още по-малко пък араби, а посетителите от западната част на града от край време смятаха че в страната им има прекалено много емигранти от Третия свят.

След няколко отказа арабинът най-после си намери клиент, сложи малкото си столче на тротоара пред него, грабна четката и бързо започна да му лъска обувките Келнерът веднага дойде да го пропъди.

– Като е почнал, оставете го да свърши – каза клиентът на немски.

Келнерът сви рамене и се оттегли.

– Отдавна не сме се виждали, Коля – промърмори ваксаджията на испански. – Как си?

Руснакът се наведе сякаш да посочи някакво петно на обувката си.

– Не много добре. Мисля, че става нещо.

– Да?

– Преди два месеца ми наредиха да нахлуя в един апартамент тук. Тайна квартира на ЦРУ. Успях да се обадя на куриера да се маха. Но как са разбрали? Заловили ли са някого?

– Възможно е. Защо?

– Има и друго, по-лошо. Преди две седмици, малко преди да ти изпратя картичката, дойде един офицер от Москва. Познавам го, работи в „Анализи“. Жена му е немкиня, бяха дошли на гости. На сбирката се напи и взе да раздува, че в Москва имало арести. Един от Министерството на отбраната, един от Външно. – Монк се смрази. – Някой на масата го подкачи, че сигурно имат солиден източник във вражеския лагер, и онзи му намигна.

– Трябва да се махнеш, Коля. Веднага, още тази вечер. Мини отсреща.

– Не мога да оставя Людмила и Юрий. В Москва са.

– Докарай ги тук, приятелю. Измисли нещо, каквото и да е. След десет дни тук вече ще е Западна Германия. Няма да ги пуснат да дойдат.

– Знам. До десет дни ще минем отсреща. Ще ни приберете ли?

– Лично ще се погрижа. Не отлагай нито ден. Руснакът подаде на ваксаджията шепа източногермански марки, които след десет дни можеха да бъдат сменени за конвертируеми западногермански. Арабинът се изправи, кимна за благодарност и си тръгна.

Отсреща през площада в слушалките на безгрижните младежи се чу глас:

– Готови сме. Пристъпваме към арест. Тръгвайте. Две сиви татри излязоха иззад ъгъла и заковаха пред кафенето. От първата изскочиха трима мъже, избутаха пешеходците от пътя си и сграбчиха един от клиентите. От втората излязоха още двама, отвориха задната врата и застанаха като на пост.

От масите се чуха викове, но преди някои да успее да реагира, мъжът със светлия костюм беше набутан във втората кола, вратата се затръшна и шофьорът отпраши със скърцане на гуми. Пътниците на първата кола се метнаха вътре и тръгнаха след тях. Цялата операция трая седем секунди.

На стотина метра оттам Джейсън Монк безпомощно гледаше как арестуват приятеля му.

***

– Какво стана след Берлин? – попита сър Найджъл Ървин.

Клиентите в ресторанта прибираха един по един кредитните си карти и си тръгваха. Англичанинът понечи да налее още вино, видя, че бутилката е празна, и махна на келнера да донесе втора.

– Да ме напиеш ли се опитваш, Найджъл? – попита Джордан с укорителна усмивка.

– Ни най-малко. Опасявам се, че и двамата сме вече достатъчно стари и грозни да пием виното си като джентълмени.

– Сигурно си прав. Освен това напоследък рядко ме черпят със „Шато Бешвел“.

Сервитьорът донесе втората бутилка, получи одобрението на сър Найджъл, отвори я и я остави на масата.

– Е, за какво ще пием? – попита Джордан. – За Голямата игра? Или може би за Голямо надлъгване.

– Не, за миналите дни. И за чистотата. Том май най-много ми липсва. Младите вече го нямат. Неоспорима морална чистота.

– И аз бих пил за това. Та за Берлин. Монк се върна бесен като разярен тигър. Мен вече ме нямаше, разбира се, но все още поддържах връзка с хора като Милт Биърдън. Малко ли години сме работили заедно? Той ми разказа какво става. Монк започнал да обяснява на всеки, който желаел да го изслуша, че в Съветския отдел има предател, и то на доста висок пост. Естествено, никой не искал и да чуе. Казали му да напише доклад. Написал го. Ако го прочетеш, косата ти ще настръхне. Почти няма човек, който да не е обвинен в отявлена некомпетентност. Междувременно Милт Биърдън най-после успял да изгони Еймс от Съветския отдел. Но онзи е като бълха, няма отърване от него. Директорът току-що бил сформирал нов контраразузнавателен център с група за анализи, в която имало звено, занимаващо се със Съветския съюз. За шеф на това звено се търсел бивш висш офицер от управление .,Операции“. Мългрю предложил Еймс и работата, естествено, се уредила. Оттам нататък се сещаш към кого трябвало да адресира оплакванията си Монк. Към самия Олдрич Еймс.

– И това ако не е срив в системата – промърмори Ървин.

– Народът добре е казал, Найджъл, злото зло не го хваща. От гледна точка на Еймс, новият пост бил просто идеален. Можел спокойно да покрие доклада на Монк и така и направил. Дори отишъл по-далеч: обвинил го, че търси под вола теле. Къде са ти доказателствата?, питал. В крайна сметка наистина сформирали вътрешна комисия, но не за да търсят предател, а за да изобличат Монк.

– Другарски съд?

Кери Джордан кимна с огорчение.

– Нещо такова. Щях да се застъпя за Джейсън, но по онова време кирливите ми ризи още висяха из дирекцията. Както и да е, председател на комисията станал Кен Мългрю. Заседавали, каквото заседавали, и решили, че Монк си е измислил срещата в Берлин, за да спаси залязващата си кариера.

– Много мило от тяхна страна.

– Направо страхотно. Но по онова време в управление „Операции“ вече беше пълно с бюрократи, като се изключат няколкото стари пушки, оставени да си дослужат до пенсия. След четирийсет години най-после бяхме спечелили Студената война. Съветската империя се разпадаше. Вместо да отдадат заслуженото на хората, отвоювали победата, ония само гледаха какви интриги да завъртят и с кого да се заядат.

– А Монк, какво стана с него?

– Едва не го уволниха. Но напълно го съсипаха като професионалист. Преместиха го на някаква мижава длъжност в архива или нещо подобно. Направо го закопаха. Трябваше да напусне. Да си вземе пенсията и да се махне, но той винаги в е бил страшен инат. Остана си на мястото, убеден, че един ден правотата му ще бъде доказана. Три години гни на тая работа, но накрая постигна своето.

– Убедиха ли се?

– Естествено. Но беше твърде късно.

***

Москва, Януари 1991

Полковник Анатолий Гришин излезе от стаята за разпити и се оттегли в кабинета си, посинял от ярост.

Офицерите, които провеждаха разпита, бяха доволни, че са успели да изцедят всичко докрай. Комисията „Монах“ беше приключила работата си. Всичко бе записано на лента. Цялата история, от край до край – момченцето, разболяло се в Найроби през 1983 а, до ареста в кафе „Опера“ миналия септември.

В Първо главно управление някак бяха разбрали че Монк е бил наказан от своите, понижен, съсипан. Това можеше да означава единствено и само, че повече предатели няма. Бяха всичко на всичко четирима. Колкото, толкова! Само един от тях бе жив, но Гришин бе убеден че няма да е за дълго.

Комисията „Монах“ щеше да бъде разпусната. Беше свършила работата си. Оставаше ѝ само да се наслаждава на триумфа. Но Гришин не можеше да триумфира. На последния разпит бе изникнало нещо, което го изкара извън кожата.

Сто метра. Сто нищожни метра... Докладът на оперативната група беше категоричен. През последния си ден на свобода Николай Туркин не е осъществявал контакт с вражески агенти. Прекарал деня в щаба, обядвал в столовата, а после ненадейно излязъл и бил проследен до голямо кафене, където пил кафе и викнал човек да му лъсне обувките.

Ако Туркин не се беше изпуснал по време на разпита, изобщо нямаше да разберат. Двамата оперативни от другата страна на площада бяха видели васкаджията: дошъл, свършил си работата и си отишъл. Секунди по-късно колите на КГБ, с Гришин до шофьора на първата, спрели пред кафенето. В този момент полковникът е бил едва на сто метра от Джейсън Монк на територия под съветско командване.

Всички погледи в залата за разпити се бяха обърнали към него и сякаш му казваха: „Ти ръководеше ареста. Как си могъл да изпуснеш такава плячка?!“

Гришин се закле да накара Туркин сам да пожелае смъртта. Не можеше да се отърве така лесно. Трябваше да бъде наказан. Но началниците не бяха на това мнение. Генерал Бояров лично му каза, че председателят на КГБ иска бърза екзекуция. Притеснявал се, че в тия повратни времена може и да му се размине. Щял да занесе заповедта за подпис при президента още същия ден и настояваше предателят да бъде разстрелян веднага.

А времената наистина се променяха. С удивителна бързина. Службите, за които работеше, бяха под непрекъснатия обстрел на ония отрепки от новата независима преса. Само да му паднеха, Гришин знаеше как да се оправи с тях.

Онова, което не можеше да знае обаче, бе, че собственият му началник, председателят на КГБ генерал Крючков, ще направи неуспешен опит за преврат срещу Горбачов, който пък, за да му отмъсти, ще раздроби КГБ на няколко отделни структури и целият Съветски съюз окончателно ще се разпадне през декември.

Докато Гришин седеше в кабинета си през онзи януарски ден, генерал Крючков сложи заповедта за екзекуцията на бившия полковник от КГБ Туркин на бюрото на президента. Горбачов взе писалката, спря за миг и отново я остави. _

Предишния август Саддам Хюссйн бе нападнал Кувейт, а сега американски самолети правеха Ирак на пух и прах. Настъплението по суша бе въпрос на дни. Много държавници търсеха начин да се намесят, предлагайки услугите си като посредници за мир. Мисията беше твърде примамлива. Един от тях бе Михаил Горбачов.

– Разбирам престъплението на този човек и съм съгласен, че той трябва да умре – каза президентът.

– Такъв е законът – отвърна Крючков.

– Да, но в този момент.., смятам, че едва ли е твърде препоръчително.

Тонът на президента не търпеше възражения. Той върна заповедта, без да я подпише, и каза:

– Имам право да помилвам този човек и смятам да се възползвам от него. Седем години строг режим.

Генерал Крючков си тръгна бесен. Този упадък не можеше да продължава повече. Рано или късно той и останалите, които мислеха като него, трябваше да се вдигнат на бунт.

За Гришин новината бе последният удар на един отвратителен ден. Единственото, което можеше да направи, бе да се постарае Туркин да бъде изпратен в лагер, в който нямаше шансове да оцелее.

В началото на 80-те лагерите за политически затворници бяха преместени от твърде достъпната Мордавия по на север в района около Перм, родното място на Гришин. Десетина от тях бяха съсредоточени край Всесвятское. Най-известните бяха Перм-35, Перм-36 и Перм-37. Но имаше и един много специален лагер, запазен за предатели. Нижни Тагил всяваше ужас дори и сред хората на КГБ.

Колкого и жестоки да бяха надзирателите, те живееха извън лагерите и издевателствата им можеха да бъдат само откъслечни и косвени: намаляване на дажбите увеличаване на работата. За да е сигурно, че „образованите“ затворници ще се сблъскват постоянно с реалностите на живота, в Нижни Тагил бе въдворена специално подбрана група от най-злите и безпощадни криминални престъпници от всички лагери.

Гришин се постара Николай Туркин да бъде изпратен в Нижни Тагил, а в документите му, в графа „Режим“, полковникът написа: „специален – свръхстрог“.

– Това е – въздъхна Кери Джордан. – Предполагам, си спомняш края на тази неприятна сага.

– Горе-долу. Ще ми припомниш ли? – отвърна Ървин и махна на келнера. – Две кафета, моля.

-През последната година, 1993-а, ФБР най-после пое осемгодишното търсене на предател в свои ръце. Те после твърдяха, че са разрешили целия случай сами за осемнайсет месеца, но истината е, че доста от работата по елиминиране на разните версии вече беше свършена. За съжаление, прекалено бавно. Трябва да им се признае обаче, че направиха онова, което ние трябваше да направим още в самото начало. Плюха на гражданските права и тайно взеха съдебни решения да прегледат банковите сметки на малцината заподозрени, които бяха останали. Принудиха банките да им покажат всичко и резултатът бе налице. Оказа се, че Олдрич Еймс е милионер, и то без швейцарските сметки, които бяха открити по-късно. Обяснението му, че жена му имала наследство в Колумбия, не се потвърди, и той бе подложен под наблюдение. Прибираха боклука, който се изхвърляше от дома му, влизаха в къщата му в негово отсъствие, ровеха се в компютъра му. Всичко изплува наяве или ако не всичко, то поне достатъчно, че да го разнищят. Писма от и до КГБ, банкови извлечения за баснословни суми сведения за тайници в района на Вашингтон. На 21 февруари 1994-а – Господи, Найджъл, никога ли няма да забравя тази дата? — го арестуваха на няколко преки от имението му в Арлингтън. След това всичко излезе на бял свят.

– Ти знаеше ли предварително?

– Не. Федералните съвсем не са сбъркали, че не са ми казали. Ако тогава знаех онова, което знам сега, щях да го пипна преди тях и да го разстрелям собственоръчно. Щях да седна на електрическия стол щастлив, с чувство за изпълнен дълг.

Някогашният заместиик-директор впери замислен поглед пред себе си, но в съзнанието му минаваха хора и имена, отдавна напуснали този свят.

– Четирийсет и пет провалени операции, двайсет и двама предадени агенти: осемнайсет руснаци и четирима от другите социалистически страни, четиринайсет от тях мъртви. И всичко само защото на тоя покварен мерзавец, който спокойно може да бъде наречен сериен убиец, му се е искало да има огромна къща и ягуар.

Найджъл Ървин не искаше да прекъсва болезнената му изповед, но промърмори:

– Трябваше сами да го направите, вътрешно.

– Знам, знам. Вече всички знаем. Трябваше да проверим финансовото състояние на заподозрените пък майната им на гражданските права. Още през есента на 1986-а Еймс вече е бил получил четвърт милион долара, депозирани в местни банки. Трябваше да тестваме четирийсетте и един човека, които имаха достъп до досиетата, с детектора на лъжата. Щеше да неприятно за невинните, но щяхме да хванем Еймс.

– А Монк? – попита англичанинът.

Кери Джордан се засмя. Сервитьорът, който нямаше търпение да разчисти и последната маса в празния ресторант, дойде да донесе сметката. Ървин му махна да я подаде на него. Младежът го изчака да извади кредитната си карта и отиде на касата да отрази плащането.

– Та за Монк. Какво да ти кажа, той също не знаеше. Беше Денят на президента, национален празник. Така че сигурно си е бил вкъщи, предполагам. По новините съобщиха едва на следващата сутрин. Тогава пристигна и проклетото писмо.

***

Вашингтон, Февруари 1994

Писмото пристигна с първата поща на 22-и – на сутринта след Деня на президента, когато пощенските служби възобновиха работата си.

Пликът беше искрящо бял, носеше знака на деловодството в Лангли, но бе изпратен на домашния адрес на Монк.

Вътре имаше друг плик с емблемата на посолство на САЩ. Адресът бе напечатан на машина: „Г-н Джейсън Монк, Чрез Централно деловодство, Главна квартира на ЦРУ, Лангли, Вирджиния“. Отдолу някой бе допълнил на ръка: „М. О.“. Монк погледна отзад. На гърба със същия почерк пишеше: „Донесено на ръка в посолството във Вилнюс, Литва. Предполагам, познавате човека?“ Клеймо нямаше, явно писмото бе пристигнало в Щатите с дипломатическата поща. Монк го отвори. Вътре имаше трети плик, много по-некачествен, с кафеникави власинки в шуплестата хартия. Беше адресиран доста необичайно на английски: Моля– подчертано три пъти, – предайте на господин Джейсън Монк в ЦРУ. От приятел.“

Вътре Монк най-после откри и самото писмо.

Беше написано на толкова лоша хартия, че листата едва не се разпаднаха, когато ги разгъна. Тоалетна хартия? Празни страници от стара и евтина книга?

Текстът беше на руски, написан с неравен почерк и черно мастило, което на места прекъсваше. Отгоре пишеше:

„Нижни Тагил, септември 1994 г.

А по-надолу:

„Скъпи Джейсън,

Когато получиш това писмо, ако изобщо го получиш, аз вече ще съм мъртъв. Тиф, нали разбираш? Идва с мухите и въшките. Тук затварят лагера, разрушават го, изтриват го от лицето на земята,

Неколцина от политическите получиха амнистия: в Москва има някакъв нов човек на име Елцин. Един от амнистираните ми е приятел, литвиец, писател и интелектуалец. Мисля, че мога да му се доверя. Обеща ми да скрие писмото и да го изпрати, като се прибере у дома.

Мен ще ме качат на поредния влак, поредния товарен вагон, който да ме откара на ново място. Никога обаче няма да го видя. Затова реших да се сбогувам с теб и да ти разкажа някои неща като за последно.“

Писмото описваше онова, което се бе случило след ареста в Източен Берлин преди три години и половина. Николай Туркин разказваше за побоищата в подземията на Лефортово, за това как не е виждал смисъл да премълчи каквото и да било. Описваше вонящата, оцапана с екскременти килия, вечно мокрите стени, кучешкия студ, прожекторите в лицето му, изкрещяните въпроси, ударите, насинените очи и изпочупените зъби.

Разказваше и за полковник Анатолий Гришин за сатанинското му задоволство от триумфа за изледавателствата му над трима мъже, чиито имена той за първи път чуваше: Круглов, Блинов и Соломин за онова, което полковникът бе направил, за да принуди сибирския воин да говори.

„Когато всичко свърши, вече се молех да умра, както толкова пъти съм правил оттогава насам Много хора се самоубиха в лагера, но аз все се надявах, че ако издържа един ден може би ще дочакам свободата. Не че ще ме познаеш, ако ме видиш. Нито пък Людмила и синът ми Юрий. Косата ми опада съвсем, зъбите също. Онова, което е останало от тялото ми, гние в рани и изгаря от треската.“

Той пишеше за дългото пътуване от Москва до лагера в товарния вагон, пълен с крадци и убийци, които пребивали до безсъзнание и плюели в лицето му, за да го заразят с туберкулоза. Описваше и самия лагер, където получавал най-ниската дажба и най-тежката работа от всички. На шестия месец счупил ключицата си от носене на дънери, но никой не си направил труда да го лекува. Напротив, като разбрали за нараняването му, надзирателите го накарали занапред да носи дънерите на счупеното рамо.

Накрая завършваше:

„Не съжалявам за онова, което направих. Този режим трябваше да си отиде.

Дано сега народът ми да може да се радва на свободата. Жена ми е там някъде сред тях, надявам се да е щастлива. И синът ми Юрий. Той дължи живота си на теб. Благодаря ти за това. Сбогом, приятелю. Николай Илич.“

Джейсън Монк сгъна писмото, остави го на масата, зарови лице в дланите си и зарида като дете. Не отиде на работа този ден. Не се и обади да обясни защо. Не отговори на звъненето на телефона. В шест вечерта, когато навън беше вече тъмно, той отвори телефонния указател, записа си нещо, качи се на колата и отиде в Арлинггън.

Почука учтиво на вратата на къщата, която търсеше,а когато вратата се отвори, кимна на жената на прага и каза:

– Добър вечер, госпожо Мългрю.

После невъзмутимо мина покрай нея и влезе в къщата.

Кен Мългрю беше в хола, без сако, с голяма чаша уиски в ръка. Обърна се, видя неканения гост и викна:

– Как се осмеляваш да...

Това бяха последните членоразделни звуци, които щяха да излязат от устата му през следващите няколко седмици. Монк го удари, с все сила, право в челюста.

Мългрю беше по-едър, но бе изгубил форма и още не се бе съвзел след пиянски обяд. Беше ходил на работа през деня, но в Управлението цареше пълна суматоха. Хората се скупчваха потресени по ъглите и шепнешком обсъждаха новината, която бушуваше като горски пожар.

Монк го удари всичко на всичко четири пъти –по веднъж за всеки загинал агент. Освен челюстта, счупи и носа му, насини и двете му очи и си излезе.

– Доста крайна мярка – вметна Найджъл Ървин.

– Меко казано – отвърна Джордан.

– Какво стана по-нататък?

– За щастие, госпожа Мългрю не викнала ченгетата, а се обадила в Управлението. Оттам изпратили една кола с хора, които пристигнали точно навреме, за да видят как изнасят Мългрю на носилка на път за близката болница. Успокоили жената, тя им разказала за случилото се и те запрашили към дома на Монк. Заварили го в къщи, нахвърлили се да го питат как я мисли тая, а той просто посочил писмото на масата. Те, естествено, не могли да го прочетат, но го взели със себе си.

– Уволниха ли го? – попита англичанинът.

– На часа. Всички много му съчувстваха, разбира се. Особено когато писмото бе прочетено в превод пред комисията. Даже ми разрешиха да се застъпя за него. Но решението бе категорично. Дори след ареста на Еймс, беше недопустимо служители на Управлението да млатят началниците си, каквато и да е причината.

Сервитьорът вече им хвърляше подканящи погледи. Двамата мъже станаха и тръгнаха към вратата.

– А какво стана с Мългрю?

– Уволниха го дисциплинарно година по-късно, когато цялата история с Еймс се разнищи.

– А Монк?

– Напусна града. Живееше с някакво момиче по онова време, но след случката се разделиха. Чуx че си е взел пенсията наведнъж. Във всеки случай не е във Вашингтон.

– А имаш ли представа къде е?

– Последно разбрах, че бил някъде при вас.

– В Лондон ? В Англия ?

– Не. Някъде из колониите.

– Зависими територии. Вече не се казват колонии. Къде по-точно?

– Някъде из островите Теркс-и-Кайкос. Нали ти казах, че си пада по морски риболов? Последно чух, че си бил купил лодка и си изкарвал прехраната, като возел туристи насам-натам.

Денят беше слънчев и топъл и Джорджтаун изглеждаше по-красив от всякога. Двамата застанаха на тротоара пред „Ла Шомиер“ да чакат такси за Кери Джордан.

– Наистина ли искаш да го изпратиш в Русия, Найджъл?

– В общи линии такъв е планът.

– Няма да се съгласи. Закле се кракът му повече да не стъпи там. Обядът беше прекрасен, виното също, но се опасявам, че ти загубих времето. Благодаря ти все пак, но съм сигурен, че няма да го убедиш. Нито с пари, нито със заплахи, нито с нищо.

Зададе се такси. Двамата си стиснаха ръцете, Джордан се качи в колата и замина, а сър Найджъл пресече улицата и тръгна към хотела си. Трябваше да звънне тук-там.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

„Фокси лейди“ бе завързана за пристана и заключена за през нощта. Джейсън Монк си взе довиждане с тримата италианци, които, макар да не бяха уловили кой знае какво, бяха останали доволни от пътуването почти колкото и от виното, което бяха донесли със себе си на борда.

На масата до пристана Джулиъс почистваше главите и вътрешностите на две средноголеми златоперки. В джоба му шумолеше надницата му от днешните чартъри и бакшишът, който италианците му бяха оставили.

Монк мина покрай „Тики Хът“ и тръгна към „Банана Боут“, чиято покрита дървена тераса вече беше пълна с подранили пияници. Отиде до бара и кимна на бармана.

– Както обикновено? – усмихна се Роки в отговор.

– Защо не? Аз съм човек с навици.

Беше постоянен клиент на заведението от години и се бяха разбрали с Роки хората да го търсят в „Банана Боут" , когато е на плаване. Всъщност телефонният номер на ресторанта беше на всички картички които бе раздал из хотелите на острова, за да привлича клиенти.

Мейбъл, жената на Роки, подвикна иззад иззад тезгяха.

– Търсиха те от „Грейс Бей Клъб“.

– А-ха. Казаха ли нещо?

– Не, просто да им се обадиш.

Мейбъл му подаде телефона, който държеше зад касовия си апарат, и Монк позвъни на рецепцията в хотела. Жената отсреща веднага го позна.

– Здравей, Джейсън, как беше днес?

– Немота да се оплача, Луси. И по-лошо е било. Ти ли си ме търсила ?

– Да. Какво ще правиш утре?

– Ах ти, немирнице, какво си намислила?

Едрата, весела лелка на рецепцията в хотела на три мили от брега прихна в звънлив смях.

Постоянните жители на острова не бяха кой знае колко, а онези от тях, чиято работа бе да глезят туристите, осигуряващи единствените приходи в района, се познаваха по име и често си разменяха добронамерени шегички, колкото да минава времето. По тия места хората все още бяха като едно време: дружелюбни, общителни и спокойни.

– Пак ли започваш, Джейсън Монк? Питам те дали имаш клиент за утре?

Монк се замисли. Беше си наумил да остане на брега, за да пооправи едно-друго на лодката – работа, която никога не свършваше за шкипърите, – но чартърът си беше чартър, пък и финансовата компания в Маями, която още притежаваше половината от „Фокси лейди“, никога не забравяше да си потърси вноските.

– Не, свободен съм. Целодневен или полудневен?

– Полу. Сутринта. Какво ще кажеш за девет часа?

– Става. Обясни на хората къде да ме намерят. Ще ги чакам.

– Не е група, Джейсън. Един човек е. Някой си господин Ървин. Ще му обясня всичко. Чао засега.

Джейсън остави слушалката. Рядко му се случваше да вози по един клиент. Обикновено идваха поне по двойки. Сигурно ставаше дума за някой турист, чиято съпуга бе отказала да го придружи. Това беше съвсем нормално.

Той допи дайкирито си и се върна при лодката да каже на Джулиъс, че трябва да се срещнат в седем, за да заредят с гориво и да качат свежа стръв на борда.

Клиентът се появи в девет без петнайсет на следващата сутрин. Беше по-възрастен от обичайните рибари, всъщност направо застаряващ. Носеше светъл панталон, памучна риза и бяла панамена шапка. Спря на пристана пред лодката и подвикна:

– Капитан Монк?

Джейсън изтрополи по мостика и слезе да го посрещне. Явно беше англичанин, поне aко се съдеше по акцента му. Джулиъс му подаде ръка да се качи на борда.

– Возили ли сте се на лодка преди, господин Ървин? – попита Джейсън.

– Честно казано, не. Това ми е за първи път. Новак съм, така да се каже.

– Не се притеснявайте, сър. Попаднали сте в добри ръце. Морето е съвсем спокойно днес, но ако се почувствате зле, просто кажете.

Монк не спираше да се изненадва колко много туристи излизат в океана с мисълта, че там водата е толкова спокойна, колкото и в залива. В туристическите брошури морето наистина изглеждаше гладко като огледало, но по тия места понякога имаше доста опасни вълнения.

Той изведе „Фокси лейди“ от залива и пое надясно към Селърс Кът. Отвъд Нортуест Пойнт вълнението щеше да е прекалено силно за възрастния му клиент, но той знаеше едно местенце от другата страна, малко след Пайн Кий, където морето беше по-спокойно а и риба можеше да се намери.

След около четирийсет минути на пълен ход Монк забеляза голямо петно водорасли и намали скоростта. Златоперките се криеха точно на такива места – търсеха сянката и се спотайваха под повърхността.

Джулиъс заложи четири въдици и лодката започна бавно да кръжи около водораслите. На третата обиколка една от плувките изчезна. Пръчката рязко се огъна и влакното започна да се размотава със свистене от макарата. Англичанинът стана от мястото си под тентата и спокойно се настани на столя в края на палубата. Джулиъс му подаде въдицата, пъхна дръжката между бедрата му и започна да прибира другите три влакна.

Джейсън Монк изведе „Фокси лейди“ от водораслите, увеличи леко скоростта и слезе на палубата. Рибата вече не размотаваше влакното, но продължаваше да огъва пръчката.

– Дръпнете леко назад – каза учтиво Монк. – Само колкото да изправите пръчката, после отпуснете и започнете да прибирате влакното.

Англичанинът започна криво-ляво да изпълнява инструкциите. След десетина минути каза:

– Мисля, че не си прецених силите. Май няма да се справя.

– Не се притеснявайте, мога аз да поема, ако искате.

– Ще ви бъда много благодарен.

Монк седна пред въдицата, а клиентът се оттегли под сянката на тснтата. Часът беше десет и половина и жегата бе свирепа. Слънцето вече светеше високо над кърмата и лъчите му, отразени в синята вода, направо прогаряха зениците.

След десет минути борба рибата най-после беше придърпана до страничната греда. Но щом видя корпуса, тя отново понечи да се освободи, размотавайки още трийсет метра влакно.

– Какво е? – попита клиентът.

– Делфин, при това огромен – отвърна Монк.

– Боже, та те са толкова мили.

– Не, не такъв делфин. Просто името е същото. Викат им и златоперки. Разрешени са за риболов и са страшно вкусни.

Джулиъс бе приготвил куката и когато златоперката проблесна край корпуса, той замахна сръчно и преметна двайсеткилограмовата риба на палубата.

– Отличен улов, господине – подвикна момчето.

– Благодаря, но мисля, че уловът е на господин Монк, а не мой.

Монк стана от стола, откачи куката от устата на златоперката и свали металните поводи от влакното. Джулиъс, който тъкмо се канеше да прибере улова в сандъка, погледна учуден. Сега, когато златоперката беше на палубата, трябваше отново да заредят четирите въдици, а не да ги събират.

– Иди горе и поеми руля – каза му тихо Монк. – Карай към залива. Бавничко, без да бързаш.

Джулиъс кимна без разбиране и кльощавата му абаносова фигура се изкатери по стълбичката до кабината. Монк бръкна в сандъка с лед, извади две кутийки бира, отвори ги и подаде една на клиента си. После седна на сандъка и погледна към възрастния англичанин под тентата.

– Не сте дошъл, за да ловите риба, нали, господин Ървин.

Тонът му не беше въпросителен. Явно беше убеден в думите си.

– Всъщност не си падам особено по риболова.

– Забелязах. И не сте господин Ървин, нали? Нещо ме гложди през цялото пътуване. Едно височайше посещение в Лангли преди много години. На самия началник на Британската разузнавателна служба.

– Имате отлична памет, господин Монк.

– Доколкото си спомням, името беше сър Найджъл. Е, добре, сър Найджъл Ървин, искате ли да прекратим това надлъгване. Какво ви води насам?

– Съжалявам, че ви излъгах. Просто исках да ви видя. И да си поговорим. Насаме. А за това едва ли има по-подходящо място от откритото море.

– Е говорим си. И за какво по-точно?

– За Русия.

– А-ха, голяма страна. Не бих казал, че ми е сред любимите. Кои ви изпрати тук?

– О, никой. Кери Джордан ми каза за вас. Обядвахме в Джорджтаун преди няколко дни. Праща ви специални поздрави.

– Много мило от негова страна. Благодарете като го видите. Но сигурно сте забелязали, че той е извън играта напоследък. Аз също, впрочем. Каквото и да ви води насам, сър, пътуването ви е било напразно.

– А, да, така каза и Кери. Не се опитвай, рече ми. Но аз все пак дойдох. Бил съм доста път до тук. Имате ли нещо против да изложа предложението си?

– Денят е прекрасен и слънчев. Платили сте си за още два часа. Говорете, ако искате, но отсега ви казвам, че отговорът е „не“.

– Чували ли сте за Игор Комаров?

– Да, и тук получаваме вестници. С няколко дни закъснение, но все пак ги получаваме. И радио слушаме. Лично аз нямам сателитна антена, така че не гледам телевизия, но да, чувал съм за него. Бъдещият президент, нали така?

– Така казват. Какво знаете за него?

– Лидер на десницата. Националист, залага на патриотизма. Такива работи. Радва се на доста привърженици.

– Колко крайно десен смятате, че е?

Монк сви рамене.

– Не знам. Много, предполагам. Горе-долу колкото някои ултраконсервативни сенатори от Юга у нас.

– Боя се, че доста повече. Едва ли можем да го класираме. Просто няма толкова крайна десница.

– Вижте, сър Найджъл, това наистина е трагично, но в момента основната ми грижа е дали ще имам клиенти утре и дали отвъд Нортуест Пойнт ще има риба. Политиката на лошия господин Комаров не ме засяга.

– Опасявам се, че ще ви засегне. Един ден. Аз.., ние.., неколцина приятели смятаме, че той трябва да бъде спрян. Нуждаем се от човек, който да отиде в Русия. Кери каза, че сте бил добър.., навремето. Най-добрият.

– Да, но това беше навремето. – Монк замълча и впери поглед в сър Найджъл. – Искате да кажете, че това дори не е официално? Не става дума за правителствена задача – нито на вашето, нито на моето правителство.

– Именно. И двете считат, че нищо не може да се предприеме. Официално.

– А! И си мислите, че ще си вдигна шапката, ще прекося половината свят и ще отида в Русия да правя мръсно на оня психар заради група донкихотовци, които дори нямат правителствена подкрепа.

Той стана, смачка празната кутия от бира в юмрука си и я метна в кошчето.

– Съжалявам, сър Найджъл, но наистина сте се охарчили да дойдете дотук напразно. Да се връщаме в пристанището. Разходката е за сметка на заведението.

Той се качи в кабината, пое руля и зави към пролома. Десет минути след като влязоха в лагуната, „Фокси лейди“ вече беше закотвена на пристана.

– Грешите за разходката – каза англичанинът. – Ангажирах ви с користна цел, но вие си свършихте работата съвсем добросъвестно. Колко ви дължа?

– Триста и петдесет долара.

– С малък бакшиш за младия ви приятел. — Ървин отброи четири стодоларови банкноти. – Между другото, имате ли клиент за следобеда?

– Не, нямам.

– Значи се прибирате?

– Да.

– Аз също. Боя се, че на моята възраст и при тази жега просто се налага да подремна малко след обяд. Но докато вие седите на сянка и чакате да отмине горещината, бихте ли направили нещо?

– Стига да не ме карате пак да ловя риба – предупреди Монк.

– О, не, за Бога – Англичанинът бръкна в чантата и извади кафяв плик. – Вътре ще намерите един документ. Истински е. Просто ви моля да го прочетете. Никой друг не трябва да го вижда, така че не го изпускайте от очи. По-секретен е от всичко, което Лисандър, Орион, Делфи и Пегас някога са ви предоставяли.

Думите му подействаха на Джейсън Монк като шамар. Бившият началник тръгна към шосето да намери джипката, която беше взел под наем, а Монк остана на пристана със зяпнала уста. Накрая поклати глава, пъхна плика под ризата си и влезе в „Тики Хът“ да хапне един хамбургер.

От северната страна на шестте острова, които обуваха архипелага Теркс-и-Кайкос, рифът е близо до брега и лодките лесно излизат в открито море. На юг скалите са на километри от сушата и пред тях на близо два квадратни километра се простира огромен плитък залив, наречен Плитчината Кайкос.

Монк бе пристигнал на островите с ограничени средства, а цените на северния бряг, където се намираха хотелите и туристите, бяха високи. След като покри пристанищните такси, горивото, разходите по поддръжката и разрешителните за работа и риболов, финансите му почти се изчерпаха. За малкото пари, които му бяха останали, той успя да наеме дървено бунгало в по-малко престижния залив Саподила. Къщичката се намираше на юг от летището и гледаше към спокойните лазурни води на Плитчината, достъпна само за лодки с плитко газене. Бунгалото и един разнебитен шевролет пикап представляваха цялото му лично имущество.

Той седеше на дървената си веранда и гледаше залеза на слънцето отдясно, когато по пясъчния път зад къщата изръмжа кола. Няколко минути по-късно стройната фигура на англичанина се появи иззад ъгъла. Този път бялата му панамена шапка бе допълнена от тънко яке от сурова коприна в същия цвят.

– Казаха ми, че ще ви намеря тук – каза той ведро.

– Кой ви каза?

– Онова симпатично младо момиче в „Банана Боут".

– Мейбъл отдавна бе прехвърлила четирийсетте.

Ървин се изкачи по стълбичките и махна към празних люлеещ се стол.

– Ще позволите ли?

Монк се усмихна.

– Заповядайте. Бира?

– Засега не, благодаря.

– Да забъркам по едно леко дайкири? Без плодове, само с лимонов сок.

– Виж, това може.

Монк приготви коктейлите и ги донесе на верандата. Двамата отпиха с наслада.

– Успяхте ли да го прочетете?

– Да.

– И?

– Отвратително е. Плюс това сигурно е фалшификат.

Ървин кимна с разбиране. Слънцето легна над ниските хълмове на Западен Кайкос отвъд Плитчината и прозрачната вода се обагри в червено.

– И ние така си помислихме. Логичен извод. Но нашите хора в Москва решиха, че си струва да го проверят. Ей така набързо.

Сър Найджъл не извади доклада от проверката, но го разказа, стъпка по стъпка. Въпреки съпротивата си, Монк се заинтригува.

– Трима души? И тримата мъртви? – каза той накрая.

– Уви, да. Изглежда, господин Комаров наистина иска да покрие този документ. Но не защото е фалшификат. Ако е писан от друга ръка, той едва ли щеше да знае за съществуването му. Документът е истински. Намеренията, описани в него – също.

– И мислите, че Комаров може да бъде ликвидиран? Напълно? Отстранен?

– Не. Казах "спрян". Не е същото. Ликвидирането, ако трябва да използвам фразеологията на ЦРУ, няма да промени нещата – отвърна сър Найджъл и обясни защо.

– Значи смятате, че може да бъде спрян, дискредитиран, унищожен като политик?

– Да, смятам – каза Ървин и го премери с поглед. –Никога няма да ви напусне, нали? Страстта да преследвате Мислите си, че ще отмине, но тя винаги е там някъде дълбоко във вас.

Монк седеше, вперил поглед пред себе си, и мислено се връщаше години назад към далечни и избледнели спомени. Думите на Ървин го откъснаха от мислите му. Той стана, напълни отново чашите и каза:

– Добър ход, сър Найджъл. Може би сте прав. Сигурно може да бъде спрян. Но не от мен. Ще трябва да си намерите друг герой.

– Покровителите ми са щедри хора. Ще получите възнаграждение, разбира се. Справедлива компенсация за положения труд. Половин милион долара. Американски, естествено. Доста прилична сума, дори в днешно време.

Монк се замисли. С толкова пари щеше да изплати заема за „Фокси лейди“, да купи бунгалото, да си вземе свестен пикал. Останалото – при разумно инвестиране – щеше да му носи по десет процента годишно. Той поклати глава и каза:

– Измъкнах се на косъм от тая проклета страна. И се заклех кракът ми да не стъпи повече там. Предложението ви е примамливо, но отговорът е „не“.

– За малко щях да забравя. Това ме чакаше на рецепцията в хотела днес.

Той бръкна в джоба на якето си, извади два бели плика и ги подаде на Монк.

В единия имаше писмо от финансовата компания. Уведомяваха го, че поради промяна в политиката на фирмата се преустановявало отпускането и обслужването на дългосрочни заеми в някои територии. Следователно, дългът за „Фокси лейди“ трябвало да бъде изплатен в рамките на един месец. В противен случай фирмата нямала друг избор, освен да обяви заема за просрочен и да пристъпи към отнемане на собстността. Писмото бе пълно с уклончиви изрази, но смисълът бе съвсем ясен.

На бланката в другия плик стоеше гербът на губернатора на Нейно Величество на Теркс-и-Кайкос. Писмописецът изказваше искрените си съжаления, че Негово Превъзходителство, който не е длъжен да се обосновава, възнамерява да прекрати разрешителното за престой и работа на лицето Джейсън Монк, американски гражданин, считано от датата на писмото. Накрая авторът се бе подписал като верен слуга на господин Монк.

Монк сгъна писмата, сложи ги на масата между двата люлеещи се стола и спокойно каза.

– Доста мръсен номер, сър Найджъл.

– Боя се, че да — отвърна Найджъл Ървин, загледан в гладката вода. – Но това е положението.

– Не можете ли да намерите друг човек? – попита Монк.

– Не искам друг. Искам вас.

– Добре, съсипете ме тогава. Случвало ми се е и преди. Оцелявал съм. Ще оцелея пак. Но няма да се върна в Русия.

Ървин въздъхна и взе Черния манифест от масата.

– Кери беше прав. Каза ми: няма да го убедиш, нито с пари, нито със заплахи. Това му бяха думите.

– Е, поне Кери не е оглупял с възрастта – отвърна Монк и се изправи. – Не мога да кажа, че ми е било приятно след всичко това. Но не мисля, че имаме какво повече да си кажем.

Сър Найджъл Ървин също стана. На лицето му бе изписана тъга.

– Сигурно сте прав. Жалко, много жалко. Само още нещо. Комаров няма да дойде на власт сам. До него неотлъчно ще бъде личният му телохранител и командир на Черната гвардия. Когато започне геноцидът, той ще ръководи всичко, ще бъде главният екзекутор на нацията.

Той извади една снимка и му я подаде. Монк се вгледа в каменното лице на мъж с около пет години по-възрастен от него. Англичанинът вече крачеше към пясъчния път, където бе оставил джипката си.

– Кой, по дяволите, е той? – извика Монк след него.

Гласът на стария разузнавач долетя в здрача?

– А, той ли? Това е полковник Анатолий Гришин.

***

Летището на Кайкос не е най-прекрасното в света, но въпреки малките си размери е достатъчно удобно за пристигащите и заминаващите пътници, тъй като формалностите минават бързо.

На следващия ден сър Найджъл Ървин пусна единствения си куфар по лентата, мина набързо през паспортната проверка и бе отведен в залата за заминаващи. Самолетът на Американските авиолинии вече чакаше на огряната от слънце писта.

Заради жегата повечето от сградите бяха съвсем отворени от едната страна и само телена ограда делеше залата от настилката отвън. Един човек дотича зад загражденията и започна да оглежда залата. Ървин се приближи. В този момент по уредбата повикаха пътниците за полета на Американските авиолинии и хората тръгнаха към самолета.

– Съгласен съм – извика Джейсън Монк през оградата. – Кога и къде?

Ървин извади самолетен билет от вътрешния си джоб и го промуши през телта.

– Кайкос – Маями – Лондон. Първа класа, естествено. След пет дни. Колкото да си уредиш нещата тук. Ще отсъстваш три месеца. След изборите през януари вече ще е късно. На летище "Хийтроу" ще те чака човек.

– Вие ли?

– Съмнявам се. Някой друг.

– Как ще го позная?

– Той ще те познае.

Земната стюардеса припряно го хвана за ръката.

– Господин Ървин, самолетът чака.

Той се обърна и тръгна към пистата.

– Впрочем, офертата остава – подвикна през рамо.

Монк извади двете писма и ги размаха във въздуха.

– А тези тук?

– Изгори ги, момчето ми. За разлика от документа, те са фалшиви. Все някак трябваше да те притисна, нали разбираш?

Вече наближаваше самолета, когато зад гърба му се чу вик.

– Вие, сър, сте един стар мръсник!

Стюардесата вдигна изумен поглед към Ървин.

– И слава Богу – каза той с усмивка.

***

Със завръщането си в Лондон сър Найджъл Ървин веднага се хвана на работа. Предстоеше му тежка и изключително натоварена седмица.

Беше останал с отлични впечатления от Джейсън Монк, характеристиката, която му бе дал неговият бивш началник Кери Джордан също будеше възхищение, но десет години извън занаята бяха твърде много за един разузнавач.

Нещата се бяха променили. Русия се бе променила до неузнаваемост. От Съветския съюз, който Монк познаваше от кратките си посещения и дългогодишното надлъгване, не бе останало почти нищо. Дори картата не беше вече същата – почти всички селища, местности, улици и площади бяха възвърнали имената си от времето преди революцията. Пуснат в съвременна Москва без стабилна предварителна подготовка. Монк щеше да се види в чудо от промяната.

И дума не можеше става да се обърне за помощ към Британското или Американското посолство. Те нямаха и не трябваше да имат нищо общо със случая. Но все пак Монк щеше да има нужда от място където да се скрие, от приятел, който да му се притече на помощ в нужда.

От друга страна, доста неща в Русия бяха останали почти незасегната от промяната. Страната продължаваше да поддържа огромен вътрешен разузнавателен апарат – Федералната служба за сигурност, наследник на бившото Второ главно управление на КГБ. Анатолий Гришин беше напуснал службите, но сто на сто бе запазил връзките си в тях.

Но не в това бе бедата. Същественият проблем произтичаше от повсеместната корупция, завладяла страната. С практически неизчерпаемите средства, които мафията на Долгоруки изсипваше на Комаров a оттам и на Гришин, нямаше човек, институция или Служба в органите на държавното управление, които да не можеха да бъдат купени.

Горчивата истина бе, че благодарение на хиперинфлацията, всички служители в държавните ведомства работеха за онзи, който дава повече. С достатъчно пари можеше да се купи всяка държавна служба за сигурност или пък малка армия войници от специалните части.

Като се прибавят към това и наемницте на Черната гвардия, хилядите фанатизирани членове на Младежката бойна лига и невидимата улична армия на престъпния свят, възможностите на Гришин да открие и залови човека, дошъл да му навреди, ставаха неограничени.

Първото, с което Ървин се зае, бе да сформира малък, но верен и изключително професионален екип от бивши войници от Британските специални части.

След десетилетна борба с терористите на ИРА в Обединеното кралство, след обявените воини Фолкландските острови и в Персийския залив, след още ред необявени от Борнео до Оман, от Африка до Колумбия, след дълбоко законспирирани мисии в десетки други „забранени територии“ Великобритания бе създала и отгледала най-опитните командоси в света.

Много от тях бяха напуснали армията или частите, в които бяха служили, и използваха необичайните си умения като средство за препитание. Работеха като телохранители, грижеха се за сигурността на агенти, занимаваха се с промишлен контрашпионаж, консултираха банки, корпорации и частни лица.

Сол Нейтансън, верен на думата си, бе направил непроследим депозит в английска офшорна банка, която стриктно спазваше банковата тайна. При поискване, чрез невинна кодова дума, отправена в безобиден телефонен разговор, Ървин можеше да прехвърли необходимата му сума в лондонския клон на банката и да я изтегли за покриване на непосредствените нужди.

След четирийсет и осем часа той вече имаше на свое разположение шестима млади мъже, двама от които говореха руски.

Нещо в разговора му с Джордан му бе направило особено впечатление и един от рускоговорещите замина за Москва със съответното количество валута в брой, за да проучи следата. Щеше да се върне едва след две седмици, но затова пък с добри новини.

Останалите пет човека бяха изпратени по задачи. Един от тях замина за Америка със специална препоръка, която да му осигури среща с Ралф Брук, председател на управителния съвет и президент на ИнТелКор. Другите се впуснаха да търсят разнообразни специалисти в множество загадъчни области, от които Ървин смяташе, че ще възникне нужда. Когато всички вече тичаха по поставените им задачи, той се зае с проблема, който искаше да разреши лично.

Петдесет и пет години по-рано, след завръщането си от военната болница, той бе прикрепен към разузнавателния екип на генерал Хорокс, командващ Трийсети корпус, който по онова време настъпваше по пътя край Нимеген в Холандия, за да се притече на помощ на британските парашутисти, завзели моста при Арнхем.

Един от полковете на Трийсети корпус беше пехотната кралска гвардия. Сред младите му офицери, освен майор Питър Карингтън, бе и един друг майор, с когото Ървин много се имаше – Найджъл Форбс.

След смъртта на баща си майор Форбс наследи титлата лорд Форбс, пръв лорд на Шотландия. След множество обаждания в Шотландия Ървин най-после го откри във Военноморския клуб в самия център на Лондон.

– Знам, че сигурно ще те затрудня – каза той, след като се представи, — но ми се налага да проведа малък семинар. В тесен кръг. В много тесен кръг.

– А, такъв семинар.

– Именно. Търся някое по-отдалечено местенце, вън от хорските очи, което да побере около десетина души. Ти познаваш Шотландия на пръсти. Сещаш ли се за нещо подходящо?

– За кога ти трябва? – попита благородникът.

– За утре.

– А-ха. У нас няма да стане, тесничко е. Отдавна съм преотстъпил замъка на младежа. Но мисля, че той отсъства в момента. Нека да проверя.

След един час той позвъни на Ървин. „Младежът“ – неговият син и наследник Малкълм, удостоен с титлата Господар на Форбс – беше всъщност петдесет и три годишен и бе потвърдил, че заминава на следващия ден на едномесечна почивка в Гърция.

– Можеш да ползваш замъка – каза лорд Форбс, –но без изпълнения, нали?

– Моля ти се – отвърна Ървин. – Само лекции, диапозитиви, такива работи. Ще покрия всички разходи, че и повече.

– Добре тогава, ще предупредя госпожа Макгиливрей, че ще отидете. Тя ще бъде на ваше разположение.

След тези думи лорд Форбс затвори телефона и отиде да си дояде обяда.

Призори на шестия ден самолетът на Британските авиолинии от Маями кацна на летище „Хийтроу“ и изсипа Джейсън Монк и останалите четиристотин пътници в най-натовареното летище на света. Дори в този ранен час пътниците, пристигащи от различни точки на планетата, бяха хиляди и на гишетата за паспортна проверка имаше опашка. Монк беше пътувал в първа класа и редът му дойде бързо.

– Бизнес или развлечения, сър? – попита служителят.

– Туризъм – отвърна Монк.

– Приятно прекарване.

Монк прибра паспорта си и тръгна към линията за багаж. След около десетина минути куфарите започнаха да излизат. Неговият бе сред първите двайсет. Той го взе и тръгна през Зеления коридор. Никой не го спря за проверка. В салона за посрещани гъмжеше от хора. Много от тях бяха шофьори, вдигнали табелки с имената на фирми или отделни пътници. На нито една не пишеше: „Монк“.

Пътниците започнаха да прииждат зад него и той неохотно тръгна напред. Пак нищо. Влезе между загражденията, които образуваха коридор към основната зала, и тъкмо излизаше от другия край, когато дочу глас в ухото си:

– Господин Монк?

Мъжът беше около трийсетгодишен, с джинси и бежово кожено яке. Беше късо подстриган и изглеждаше страшно як.

– Същият.

– Паспорта ви, сър, ако обичате.

Монк му го подаде и мъжът провери самоличността му. От километри си личеше, че е бивш войник, а като гледаше здравите му възлести ръце, Монк можеше да се обзаложи, че не е прекарал службата си в тила. Мъжът му върна паспорта и каза:

– Аз съм Сайрън. Моля, последвайте ме.

Вместо да се насочи към паркирана кола, младежът взе куфара на Монк и тръгна към автобуса, който обслужваше територията на летището. Стигнаха до първи терминал, без да разменят нито дума.

– Няма да ходим в Лондон, така ли? – попита Монк.

– Не, сър. Отиваме в Шотландия.

Сайрън купи два билета и след около час бизнесполетът от Лондон за Абърдийн излетя към родината на уискито.

На борда Сайрън извади последния брой на списание „Армия и отбрана“ и се зачете. Каквито и да бяха качествата му, общителността не бе сред тях. Монк изяде втората си самолетна закуска за сутринта и се опита да навакса малко от изгубения над Атлантика сън.

На летището на Абърдийн ги чакаше голям ландроувър с поредния мълчалив бивш войник зад волана. Шофьорът и Сайрън си размениха пет приказки, което сигурно минаваше за дълъг разговор, и роувърът потегли.

Монк не беше виждал шотландските планини, които започваха веднага след летището в покрайнините на крайбрежния Абърдийн. Безименният шофьор пое по шосе А-96 и седем мили по-нататък сви наляво. На табелката пишеше просто: Кемней. Преминаха през селцето Монимъск и излязоха на шосето Абърдийн – Алфорд. След три мили роувърът сви надясно, мина през Уайтхаус и продължи към Кейг.

Отдясно проблесна река и Монк си помисли дали в нея има сьомга или пъстърва. Малко преди Кейг колата изведнъж свърна от пътя, мина по малък мост над реката и продължи нагоре по възвишенията. След два завоя отпред изникна каменното туловище на старинен замък, кацнал достолепно на самия връх на хълма. Шофьорът се обърна и каза:

– Добре дошли в замъка Форбс, господин Монк.

Длъгнестата фигура на сър Найджъл Ървин, с таке на главата, около което белите му кичури се развяваха на вятъра като крила, се появи на входа.

– Как беше пътуването? – попита.

– Добре.

– Но уморително все пак. Сайрън ще ти покаже стаята. Изкъпи се, дремни малко, обядът е след два часа. Чака ни много работа.

– Знаеше ли, че идвам? – попита Монк.

– Да.

– Сайрън не позвъни на никого.

– А, разбирам какво имаш предвид. Мич... – той посочи шофьора, който разтоварваше багажа – .., също беше на „Хийтроу“. Пътува с вас в самолета за Абърдийн. Отзад в дъното на салона. Докато вие сте чакали за багажа, той е излязъл от летището и е докарал роувъра. Бил е пред входа пет минути преди да дойдете.

Монк въздъхна. Не беше забелязал Мич нито на „Хийтроу“, нито в самолета. Иначе Ървин беше прав: чакаше го много работа. Хубавото бе, че щеше да я върши с професионалисти.

– Тия момчета ще дойдат ли там, където отивам аз?

– За съжаление не. Там ще бъдеш съвсем сам. А ние тук в следващите три седмици ще се опитаме да ти помогнем да оцелееш.

Обядът беше смляно агнешко месо, завито в картофена кора. Домакините му го наричаха овчарски пай и го поливаха с пикантен черен сос. Бяха петима на масата: сър Найджъл – любезният домакин, Монк, Сайрън и Мич, които винаги се обръщаха и към него и към Ървин с „шефе“, и един дребен, енергичен мъж, който говореше добър английски, но с руски акцент.

– Ще се наложи да си приказваме и на английски, разбира се – каза Ървин, – защото не всички знаем руски, но поне по четири часа дневно ти ще разговаряш на руски с Олег отсреща. Трябва да възстановиш произношението си дотолкова, че да можеш да минеш за руснак.

Монк кимна. От години не беше говорил езика и скоро щеше да разбере колко грапаво бе станало произношението му. Но хората с вроден усет към езиците никога не забравят напълно знанията си и винаги могат да ги възстановят, стига да се упражняват достатъчно.

– Значи – продължи сър Найджъл, – Олег, Сайрън и Мич ще бъдат постоянно тук. Останалите ще са приходящи. Включително и аз. След няколко дни, като се пооправиш тук, ще трябва да отлетим на юг, за да се заемем с.., други неща.

Ако Монк бе хранил надежди, че ще се съобразят с последиците от смяната на часовия пояс, сериозно се беше объркал. След обяда му предстояха четири часа с Олег.

Руснакът измисляше всякакви ситуации. В един момент беше уличен милиционер, който спира Монк да провери документите му, пита го откъде идва, къде отива и защо. После ставаше сервитьор, уточняващ побности по поръчката; провинциалист, обърнал се за помощ към московчанин. Още след първите четири часа Монк почувства, че усетът му към езика се възвръща.

След толкова хамалуване на лодката той се смяташе за здравеняк, въпреки понаедрялата си талия, но призори на следващата сутрин излезе на първия си крос със Сайрън и Мич и разбра, че изобщо не е прав.

– Ще започнем с нещо леко, шефе – каза Мич и като за старт пробягаха дванайсет километра през високата трева.

Отначало Монк помисли, че ще умре. После му се искаше наистина да е умрял.

От обслужващия персонал на замъка бяха останали само двама души. Икономката, чудесната госпожа Макгиливрей, готвеше, чистеше и посрещаше с неодобрителен поглед върволицата от експерти, които идваха и си отиваха заедно с английския си акцент. А Хектор се грижеше за зеленчуковата градина и ходеше до Уайтхаус за продукти. Доставчици в замъка не идваха. Госпожа Макгий, както я наричаха мъжете, и Хектор живееха в две малки вилички встрани от замъка.

Един ден дойде фотограф и направи една камара снимки на Монк за различните документи за самоличност, които му приготвяха другаде. Появи се и фриьор-гримор, който умело промени външността на Монк и му показа как да го прави сам с минимум материали, изключващи приспособления, които не можеха да се купят или занесат, без да събудят подозрения за истинското им предназначение. Фотографът му направи снимки с променената външност за втори паспорт.

Ървин се беше сдобил отнякъде с истински руски документи и бе прибягнал до услугите на гравьор и калиграф, за да ги фалшифицира според новата самоличност.

Монк прекара часове пред огромна карта на Москва, опитвайки се да запомни града и стотиците нови имена, които за него бяха съвсем непознати. Кеят „Морис Торес“, кръстен на починалия френски комунистически лидер, бе възвърнал старото си име и се казваше Софийски. Всичко, свързано с Маркс, Енгелс, Ленин, Дзержински и останалите комунистически величия беше изчезнало от топонимията.

Той запамети стоте най-известни сгради и тяхното разположение, научи се да използва новата телефонна система, да спира на секундата „такси“, като махне на който и да е шофьор, където и когато и да било, и му даде долар.

Прекара часове в стаята с прожекционния апарат, където заедно с един човек от Лондон, който също говореше руски, но беше англичанин, прегледа стотици лица, докато не ги запомни съвсем.

Имаше и много за чете: речи на Комаров, руски вестници и списания. И най-ужасното – петдесет телефонни номера, които трябваше да бъдат наизустени, цифра по цифра. А с цифрите изобщо не беше на "ти".

Сър Найджъл дойде отново на втората седмица. Изглеждаше уморен, но доволен. Не каза къде е бил. Донесе нещо, което едно от момчетата в екипа му бе купило след дълго обикаляне из лондонските антиквариати. Монк го преметна в ръцете си.

– Откъде, по дяволите, знаеш за това? – попита.

– Няма значение. Имам си източници. Същият ли е?

– Абсолютно. Поне доколкото си спомням.

– Значи ще ни свърши работа.

Ървин беше донесъл и куфар, изработен от умел майстор. Само невероятно опитен митничар можеше да забележи тайника, в който Монк щеше да скрие двата документа: Черния манифест в оригинал на руски и превода на доклада, доказващ неговата автентичност.

В началото на втората седмица Джейсън Монк имаше чувството, че не е бил в такава форма от десет години насам. Заякна, мускулите му се стегнаха, стана по-издръжлив на натоварванията, макар да знаеше, че никога няма да стигне Сайрън и Мич. Те можеха да тичат с часове, преодолявайки границите на болката и изтощението, за да достигнат до онова състояние, близко до смъртта, в което само волята кара тялото да се движи.

В средата на втората седмица пристигна Джордж Симс, около петдесетгодишен, бивш офицер от САС. На следващата сутрин той изведе Монк на поляната. Застана на четири метра от него и каза с напевния си шотландски акцент.

– А сега, сър, ще ви бъда много задължен, ако се опитате да ме убиете. – Монк го погледна учудено. – Не се притеснявайте, няма да успеете.

Беше прав. Монк се приближи, финтира и замахна. Шотландските хълмове се завъртяха пред очите му и той се озова по гръб на поляната.

– За малко да ме ударите – каза бившият офицер.

Хектор беше влязъл в кухнята да остави току-що извадените моркови, когато Монк отново прелетя с главата надолу през прозореца.

– Какво правят, за Бога? – попита градинарят.

– Я стига – смъмри го госпожа Гий. – Не виждаш ли, че гостите на младия господар се забавляват.

Навътре в гората Симс връчи на Монк швейцарски деветмилиметров автоматичен зигзауер.

– Бях останал с впечатление, че използвате браунинг – каза Монк а желанието си да се покаже осведомен.

– Ползвахме, но отдавна. Минахме на тия преди повече от десет години. Стреляли ли сте с две ръце от изправено положение, сър?

Като новобранец в ЦРУ, Монк бе прекарал курс по стрелба със стрелково оръжие във "Фермата" във Форт Пиъри. От малък ходеше на лов с баща си из Сините хребети и резултатите му бяха най-добрите в курса. Оттогава обаче бе минало много време.

Шотландецът изправи дървен силует за мишена, отдалечи се на петнайсет крачки, обърна се и изстреля четири куршума в областта на сърцвто. Монк отнесе лявото ухо на силуета и одраска бедрото му. В продължение на три дни двамата изстрелваха по сто патрона два пъти на ден, докато Монк се научи да вкарва три от пет куршума в главата. – Това обикновено ги спира – каза Симс с тона на човек, който си дава сметка, че не може да иска повече.

– С малко късмет изобщо няма да ми се наложи да използвам такива щуротии –– отвърна Монк.

– Да, знам сър. Всички така казват. А после късметът се оказва по-малко от необходимото. Вие бъдете подготвен, пък нека не се наложи.

В началото на третата седмица Монк бе запознат със "свръзката“ си. Изненадващо млад мъж на име Дани пристигна от Лондон и донесе със себе си куфарче.

– Това е най-обикновен лаптоп – обясни той.

И наистина беше – не по-голям от нормална книга, с екран от вътрешната страна на капака и чупеща се клавиатура, която излизаше отвътре и се разгъваше до стандартните размери. Беше от ония умни машинки, които вече всеки втори бизнесмен носеше в куфарчето си.

– Дискетата... – Дани размаха нещо като кредитна карта под носа на Монк и го пъхна отстрани в лаптопа .., съдържа обичайната информация, необходима на един бизнесмен, за какъвто ти ще се представяш. Данните вътре свързани с търговията и дори и откраднати не биха представлявали интерес за когото и да е било, освен за собственика.

– Е?-попита Монк.

Даваше си сметка, че този обезоръжаващо млад човек е от онези, родени десетилетия след него, които бяха израсли с компютрите и сега схващаха сложните механизми по-лесно от египетски йероглифи. Той самият сто пъти би предпочел египетския.

– А това какво е? – попита Дани и размаха друг предмет.

– Кредитна карта – отвърна Монк.

– Я погледни пак.

Монк разгледа тънкото пластмасово правоъгълниче, видя магнитната лента на гърба и отвърна:

– Добре де, прилича на кредитна карта.

– Може дори да послужи като кредитна карта – отвърна Дани, – но не я използвай като такава. Да не би случайно някой раздрънкан апарат да я повреди нещо. Пази я като очите си, гледай много-много да не я показваш насам-натам и я използвай само при необходимост.

– Какво прави? – попита Монк.

– Какво ли не. Кодира всичко, което напишеш на компютъра. Има в паметта си сто кода за еднократна употреба. Въобще не ги знам какви са – това не е по моята част, – но доколкото разбрах, са непробиваеми.

– Чудесно – каза Монк, доволен, че най-после чува нещо, което да му звучи познато.

Дани извади дискетата и сложи на нейно място кредитната карта.

– Значи лаптопът се захранва от литиева батерия с достатъчно мощност да предава към сателит. Дори и да имаш на разположение електрически контакт, използвай батерията, за да не се получи срив в напрежението или токов удар. Иначе можеш да я зареждаш в мрежата. Сега включи компютъра.

Той посочи съответното копче и Монк го натисна.

– Напиши съобщението си до сър Найджъл в прав текст.

Монк натрака с двайсетина думи, че е пристигнал добре и е осъществил първия контакт.

– Сега натисни този бутон тук. На него пише друго, но той дава команда за кодиране.

Монк натисна копчето. Нищо не стана. Съобщението му продължи да стои на екрана.

– Сега изключи компютъра.

Текстът изчезна.

– Толкоз – каза Дани. – Всичко е изтрито от паметта завинаги. Кодираното ти съобщение вече се намира във „Върджил" – така сме кръстили картата – и чака да бъде излъчено. Сега пусни пак лаптопа.

Монк включи машинката. Екранът светна, но остана празен.

– Сега натисни тук. Клавишът по принцип има други функции, но когато „Върджил" е вътре, дава команда за приемане и предаване. От тук нататък, просто трябва да оставиш компютъра включен. Два пъти дневно над мястото, където се намираш, минава сателит. Програмиран е, като се приближи, да започне да излъчва сигнал към земята. Предава на същата честота като „Върджил", само че са му необходими наносекунди и сигналът е кодиран. С две думи, казва: „Там ли си, бебче?“ „Върджил“ чува сигнала, идентифицира Майката, потвърждава и изпраща твоето съобщение. В нашия жаргон на това му викаме „здрависване“.

– И толкоз?

– Не съвсем. Ако Майката има съобщение за "Върджил“, тя също предава. „Върджил“ получава информацията – кодирана с еднократен код, след което Майката отминава и изчезва. Междувременно вече е изпратила твоето съобщение до базата, където и да се намира тя. Аз не знам и не ми и трябва.

– Трябва ли да стоя при машината, докато прави всичко това? – попита Монк.

– Разбира се, че не. Можеш да ходиш, където си искаш. Като се върнеш, ще види, че екранът продължава да свети. Натискаш това копче тук. На него не пише "Декодиране“, естествено, но това са му фукциите, когато „Върджил“ е вътре. Съобщението от дома ще ти се появи на екрана. Прочиташ го, изключваш компютъра и всичко се изтрива. Завинаги. А сега, най-важното. Ако искаш да пръснеш малкото мозъче на "Върджил“ на парчета, трябва да набереш тези четири цифри последователно. – Той показа на Монк някакъв номер, написан на късче картон. – Така че никога не го прави, освен ако не искаш „Върджил“ да се превърне просто в обикновена кредитна карта.

В продължение на два дни двамата повтаряха процедурите отново и отново, докато не се убедиха, че всичко е напълно ясно. След това Дани си замина за силиконовия свят, в който живееше.

В края на третата седмица всички инструктори си тръгнаха от замъка Форбс доволни.

Същия ден Монк, Сайрън и Мич седяха в приемната след вечеря, когато Монк попита:

– Кой телефон мога да ползвам?

Мич вдигна глава от шахматната дъска, на която Сайрън го довършваше, и кимна към телефона в ъгъла.

– Насаме – каза Монк.

Този път и двамата впериха погледи в него.

– Няма проблеми – отвърна Сайрън. – Иди в кабинета.

Монк седна сред книгите и ловните трофеи в личния кабинет на лорд Форбс и набра дълъг номер. Телефонът отсреща иззвъня в малка дървена къща в Кроузът, Централна Вирджиния, където слънцето, подминало Шотландия преди пет часа, клонеше към залез над Симите хребети. На десетото позвъняване в слушалката се чу женски глас:

– Ало?

В съзнанието на Монк изникна малката, но уютна дневна, огънят в камината зиме, алените проблясъци по сватбените мебели, които толкова обичаше и лъскаше.

– Здравей, мамо, Джейсън е.

Старческият глас зазвънтя от радост.

– Джейсън! Къде си, синко?

– Пътувам, мамо. Как е татко?

След удара баща му прекарваше повечето от времето си в люлеещия се стол на верандата, загледан в малкото градче и планините отвъд, където преди четирийсет години бе водил първородния си син на лов.

– Добре е. Дреме на верандата. Топло е. Изкарахме дълго и горещо лято. Ще му кажа, че си се обаждал. Ще се зарадва. Кога ще ни дойдеш на гости? Толкова отдавна не сме се виждали.

Имаше двама братя и една сестра, отдавна напуснали скромния дом. Единият работеше за застрахователна компания, другият продаваше имоти по крайбрежието на Чесапийк, а сестра му бе омъжена за фелдшер. И тримата бяха във Вирджиния и често отскачаха да видят родителите си. А него все го нямаше.

– Веднага щом се освободя, мамо. Обещавам.

– Пак заминаваш, нали, сине?

Монк знаеше какво има предвид. Беше разбрала за Виетнам още преди да пристигне повиквателната, години наред му се обаждаше във Вашингтон преди всяко пътуване в чужбина, сякаш подозираше нещо, което по никакъв начин не би могла да знае. Какво нещо е майката... Деляха ги пет хиляди километра, а тя сякаш усещаше опасността.

– Ще се върна. И ще дойда да ви видя.

– Пази се, Джейсън.

Той вдигна глава към прозореца и погледна звездите над Шотландия. Искаше му се да се бе прибирал у дома по-често. Родителите му бяха остарели без него. Искаше му се да бе намирал повече време за тях. Непременно щеше да им отиде на гости, стига да се върне от

Русия жив и здрав.

– Не се притеснявай, мамо. Ще се пазя.

Последва пауза, сякаш и двамата не намираха подходящите думи.

– Обичам те, мамо – каза Монк накрая. – Кажи на татко, че ви обичам.

Той остави слушалката. Два часа по-късно сър Найджъл Ървин прочете разпечатката в дома си в Дорсет На следващата сутрин Сайрън и Мич закараха Монк до летишето на Абърдийн и го придружиха до Лондон.

Там той отседна със сър Найджъл Ървин в един тих и дискретен хотел зад Мраморната арка в Лондон и в продължение на пет дни старият разузнавач му обясни подробно какво трябва да направи. Накрая не им остана нищо друго, освен да се сбогуват.

Ървин му подаде лист хартия и каза:

– Ако тази прекрасна високотехнологична система за комуникация ти изневери някога, това е адресът на един човек, който би могъл да препрати съобщението ти. Само в краен случай, разбира се. Е, довиждане, Джейсън. Няма да идвам на „Хийтроу“. Мразя летищата. Мисля, че ще се справиш, Джейсън. Сигурен съм, по дяволите.

Сайрън и Мич го закараха до „Хийтроу“ и го придружиха до терминала. Преди да се разделят, му подадоха ръка и казаха:

– Успех, шефе.

Полетът мина спокойно и без произшествия. Никой не знаеше, че той изобщо не прилича на онзи Джейсън Монк, пристигнал на четвърти терминал преди трийсет дни. Никой не подозираше, че няма нищо общо с човека от паспорта, който носеше. Служителите просто кимваха и го пропускаха.

Пет часа по-късно, преместил часовника си с още два часа напред, той се приближи към контролно-пускателния пункт на летище "Шереметиево" в Москва. Визата му беше редовна, очевидно издадена от Руското посолство във Вашингтон, и нямаше пречки да бъде допуснат в страната.

На митницата той попълни дългата декларация и сложи единствения си куфар на плота за проверка. Митничарят го погледна и посочи дипломатическото куфарче в ръцете му.

– Отворете – каза на английски.

Усмихнат и ведър като типичен американски бизнесмен, Монк отвори куфарчето. Митничарят прелисти документите, после взе лаптопа. Огледа го одобрително, каза: „Хубава вещ“ и отново го върна в куфарчето. Драсна набързо с тебешир върху багажа на Монк и мина на следващия пътник.

Монк събра нещата си, мина през стъклените врати и влезе в страната, в която се бе заклел да не се връща никога.

ВТОРА ЧАСТ

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Хотел „Метропол беше какъвто го помнеше — масивен, сив, квадратен, възправил се от другата страна на площада срещу Болшой театър.

Монк отиде на рецепцията, представи се и подаде паспорта си. Служителят натрака нещо на компютъра, изчака потвърждението на резервацията и взе паспорта. Погледна снимката, после Монк, кимна и се усмихна дежурно.

Стаята бе точно тази, която бе поискал по препоръка на един от хората на сър Найджъл, посетил Москва преди месец. Беше ъглова, на осмия етаж, гледаше към Кремъл и най-важното – имаше балкон, който опасваше цялата страда.

Заради часовата разлика денят му съвсем се беше стопил и докато се настани, навън вече бе започнало да се здрачава. Октомврийската вечер беше достатъчно студена за онези, които можеха да си позволят палта, да ги носят. Монк вечеря в хотела и си легна рано.

На сутринта на рецепцията беше застъпил друг дежурен.

– Имам малък проблем – каза му Монк. – Налага се да занеса паспорта си в Американското посолство за една проверка. Дреболия, нали разбирате, бюрокрация...

– Съжалявам, господине, но паспортите на гостите остават при нас до тяхното заминаване – отвърна служителят.

Монк се наведе през плота и в пръстите му прошумоля стодоларова банкнота.

– Разбирам ви напълно — каза той сериозно, — но от тук заминавам за Европа, където ще остана доста дълго време. Паспортът ми изтича и се налага да го занеса в посолството, за да ми издадат нов. Ще отнеме само няколко часа...

Дежурният беше млад, току-що оженен, с бебе на път. Пресметна набързо колко рубли може да купи на черния пазар с тези сто долара и се огледа притеснено.

– Изчакайте малко – каза му и изчезна зад стъклената преграда, която делеше рецепцията от канцелариите отзад.

Пет минути по-късно се върна с паспорта.

– По принцип съм длъжен да го задържа, докато сте в хотела – повтори. – Непременно трябва да ми го върнете, освен ако не си тръгвате.

– Нали ви казах, щом си свършат работата във консулския отдел, веднага ви го връщам. Докога сте на смяна?

– До два следобед.

– Добре, ако не успея до този час, ще го дам на колегата ви най-късно привечер.

Паспортът и стодоларовата банкнота смениха местата си. Монк и младежът зад плота вече бяха съучастници. Кимнаха си с усмивка и се разделиха.

Щом се върна в стаята си, Монк окачи табелката „Не безпокойте“ отвън и заключи вратата. Затвори се в банята, извади разтворителя за боя, който според етикета на шишенцето беше течност за очи, и напълни мивката с топла вода.

Сивите коси на доктор Филип Питърс изчезнаха и на тяхно място се появиха русите къдрици на Джейсън Монк. Мустаците минаха под бръснача, а тъмните очила, които прикриваха слабите очи на доктора, попаднаха в едно от кошчетата в коридора.

Паспортът, който Монк извади от куфарчето си, носеше собствения му лик и име и съдържаше печат за влизане на служител от контролно-пропускателния пункт на летището, изкопиран едно към едно – но с нова дата – от документите на пратеника на Ървин посетил Москва месец по-рано. В обложката беше сгъната митническа декларация на името на Монк, също надлежно оформена.

Около десет сутринта Монк слезе на партерния етаж, прекоси просторното фоайе и излезе през най-отдалечената от рецепцията врата. Пред „Метропол“ чакаха пет-шест таксита. Монк се качи на едно от тях и каза на отличен руски:

– Хотел „Пента Олимпик“.

Шофьорът кимна и потегли.

Олимпийският комплекс, построен за игрите през 1980-а, се намира на север от центъра на града, непосредствено след околовръстното шосе Садово – Спаское. Зад огромния олимпийски стадион, който все още беше най-високата постройка наоколо, се издигаше немският хотел „Пента“. Монк слезе пред главния вход, плати на шофьора и влезе във фоайето. Когато таксито си замина, той излезе от хотела и извървя останалите триста метра от пътя си пеша.

Целият район на юг от стадиона бе добил онзи мрачен и занемарен вид, който неминуемо следва липсата на пари и желание да се поддържа и чисти. Построени по времето на комунизма, еднотипните сгради, приютили посолства, офиси и ресторанти, сивееха от летен прахоляк, който щеше се циментира с настъпващата зима. По улиците се търкаляха хартии, вестници и парчета стиропор.

Непоствено след улица „Дурова“ имаше оградено пространство, чиито градини и сгради излъчваха съвсем друга атмосфера. Зад оградата се издигаха три основни здания: общежитие за посетители от провинцията, ново и красиво училище, построено в средата на деветдесетте, и самият храм.

Главната джамия на Москва бе строена 1905-а, дванайсет години преди Ленин да завземе страната, и носеше отпечатъка на предреволюционно великолепие. През седемдесетте години комунизъм тя бе оставена на произвола на времето, наред с християнските църкви, низвергнати от атеистичната държава. След падането на комунизма щедро дарение от Саудитска Арабия бе финансирало петгодишна реставрационна и строителна програма. Общежитието и училището бяха резултат именно от тази програма.

Самата джамия не беше разширена и представляваше сравнително малка сграда, боядисана в бледосиньо и бяло, с тесни прозорци и тежка дъбова врата с антична дърворезба.

Щом прекрачи прага, Монк събу обувките си, остави ги в една от преградките в преддверието и влезе в храма.

Като във всяка джамия, площта вътре беше съвсем открита, без каквито и да било кресла или скамейки. Плътни килими, също дарение от Саудитска Арабия, покриваха целия под. Над централното пространство, подпряна на тежки колони, се издигаше галерия, която опасваше цялата сграда.

В съответствие с вярата, в храма нямаше статуи или стенописи. Единствената украса по стените бяха таблата с избрани цитати от Корана.

Джамията задоволяваше духовните нужди на московската мюсюлманска общност, като се изключат дипломатите, които се молеха в посолството на Саудитска Арабия. Тъй като не беше петък, в храма имаше само двайсетина вярващи.

Монк си намери едно място до стената край входа седна с кръстосани крака и започна да оглежда хората наоколо. Бяха предимно старци: азери, татари ингушети, осетинци. Всички бяха облечени в поизбелели, но чисти костюми.

След около половин час един от мъжете пред Монк се изправи и тръгна към вратата. Забеляза Монк и на лицето му се изписа любопитство. Загорялото лице, русата коса, липсата на броеница в ръцете. Мъжът се поколеба за миг и седна до стената. Беше близо осемдесетгодишен. На ревера му висяха три медала от Втората световна война.

– Мир вам – прошепна той.

– И вам мир – отвърна Монк.

– И вие ли изповядвате вярата? – попита старецът.

– Уви, не. Търся един приятел.

– А-ха. Специален приятел?

– Да, от преди много години. Изгубихме връзка. Надявах се да го намеря тук. Или ако не него, то поне някой, който го познава.

Старецът кимна.

– Ние сме малка общност. Всъщност, много малки общности. Той към коя принадлежи?

– Чеченец е – отвърна Монк.

Старецът отново кимна и бавно се изправи на крака.

– Почакай тук – каза.

След десетина минути се върна с друг човек. Кимна по посока на Монк, усмихна се и си отиде. Новият беше сравнително по-млад.

– Разбрах, че търсите един от братята ми – каза той. – Мога ли да ви помогна?

– Надявам се – отвърна Монк. – Ще ви бъда много благодарен. Запознахме се преди години. Ще се радвам да го видя отново, тъй и тъй съм дошъл във вашия град.

– А как му е името, друже?

– Умар Гунаев.

Нещо пробяга в очите на мюсюлманина.

– Не познавам такъв човек – каза той.

– Много жалко – въздъхна Монк. – Бях му донесъл подарък.

– Колко време ще останете при нас.

– Мисля да поседя тук още малко и да се полюбувам на прекрасната ви джамия – отвърна Монк.

Чеченецът стана.

– Ще разпитам дали някой не е чувал за вашия приятел.

– Благодаря ви – каза Монк. – Аз съм много търпелив.

– Търпението е добродетел.

Минаха два часа, преди да се появят. Бяха трима, този път млади. Стъпките на босите им крака не издадоха нито звук по плътните персийски килими. Единият остана до вратата, коленичи и сложи ръце на бедрата си. Изглеждаше, сякаш се моли, но Монк знаеше, че никои не би могъл да мине покрай него, ако не иска да го пусне.

Другите двама се приближиха до стената и седнаха.от двете страни на Монк. Каквото и да носеха под саката си, добре го бяха прикрили. Монк продължи да гледа право напред. Когато го заприказваха, шепотът им с нищо не смути покоя на молещите се отпред.

– Говориш ли руски?

– Да.

– Питал си за един от братята ни?

– Да.

– Да не си руски шпионин?

– Американец съм. Паспортът ми е в джоба.

– С два пръста.

Монк извади американския си паспорт и го пусна на килима. Онзи, който бе мълчал досега, се наведе, взе паспорта и го разгледа. После поклати глава, подаде го на другия мъж и каза нещо на чеченски. Монк предположи, че изразява съмнение в автентичността на документите му: всеки можеше да се снабди с фалшив американски паспорт. Мъжът отдясно кимна и продължи:

– Какво те води при нашия брат?

– Срещнахме се преди много години в една далечна страна. Той си забрави нещо. Заклех се, ако някога дойда в Москва, да му го върна.

– Носиш ли го?

– В куфарчето е.

– Отвори.

Монк освободи закопчалките и вдигна капака. На дъното лежеше плоска продълговата картонена кутия.

– Искаш да му го занесем?

– Ще ви бъда благодарен.

Онзи отляво отново каза нещо на чеченски.

– Не, не е бомба – увери ги Монк на руски. – Ако е бомба и го отворите тук, аз също ще умра. Така че, моля отворете го.

Чеченците се спогледаха, а после единият се наведе и повдигна капака на картонената кутия. Двамата се вторачиха в предмета вътре.

– Това ли е?

– Това е. Забрави да си го вземе.

Онзи отляво затвори кутията, взе я и се изправи.

– Чакай тук – каза.

Мъжът на вратата го видя, че излиза, но не помръдна от мястото си. Монк и двамата му пазачи престояха в джамията още два часа. Обедното време дойде и си отиде. Монк усети, че стомахът му започва да престъргва от глад. Светлината в тесните прозорчета вече отслабваше, когато пратеникът се върна. Не каза нищо, просто кимна на другарите си и им направи знак да излязат.

– Ела – каза чеченецът, който седеше до Монк.

Изправиха се. В преддверието се обуха и двама от чеченците застанаха от двете страни на Монк. Онзи, който бе стоял на вратата, тръгна отзад.

Отвън на улица „Дурова“ ги чакаше голямо беемве.

Преди Монк да се качи вътре, единият от чеченците го провери за оръжие и му махна да седне на задната седалка. Другите двама се настаниха от двете му страни и колата потегли към околовръстното шосе.

Монк беше преценил, че мюсюлманите никога няма да осквернят джамията с насилие. Но колата им беше съвсем друго нещо, а той имаше достатъчно опит с такъв тип хора за да знае колко опасни могат да бъдат те.

След около километър онзи на волана се пресегна, отвори жабката, извади чифт тъмни очила и направи знак на Монк да си ги сложи. Стъклата им се оказаха съвсем непроницаеми и американецът довърши пътуването в пълен мрак.

В самото сърце на Москва, в дъното на уличка, по която е по-разумно човек да не ходи, се намира малко кафене, наречено „Каштан“.

Всеки турист, спрял се пред прага му по време на безгрижната си разходка из града, неизменно се сблъскваше с як младеж, който недвусмислено му показваше, че е препоръчително да си пие сутрешното кафе другаде. Руската милиция изобщо не си правеше труда да се появява в района.

Монк бе изведен от колата и черни му очила бяха свалени едва пред прага на заведението. Щом влезе, разговорите в кафенето замряха. Десетки чифта очи наблюдаваха в пълно мълчание как го отвеждат в малка стая в дъното зад бара. Ако не излезете от там, никой нямаше да е видял нищо.

В стаята имаше маса, четири стола и голямо огледало. От кухнята в съседство се разнасяше миризма на чесън, подправки и кафе. Главният от тримата пазачи, онзи, който бе седял на входа на джамията, докато другите го разпитваха, за първи път се отвори устата да каже нещо.

– Седни – нареди му. – Кафе?

– Благодаря. Със захар.

Поднесоха кафето. Беше хубаво. Монк отпиваше горещата течност и се стараеше да не гледа към огледалото, убеден, че зад него някой го изучава. Тъкмо оставяше празната чаша, когато вратата се отвори и в стаята влезе Умар Гунаев.

Беше се променил. Яката на ризата му вече не стърчеше върху сакото, а костюмът му беше скъп и марков. Вратовръзката, от тежка коприна, сигурно бе купена от Джърмин Стрийт или пък от Пето Авеню.

Беше поостарял за изминалите дванайсет години, но на четирийсет изглеждаше мъжествено красив, изискан и фин. Усмихна се загадъчно, поклати глава към Монк, а сетне седна и сложи картонената кутия на масата.

– Получих подаръка ти – каза.

После отвори кутията, извади йеменския кинжал вдигна го към светлината и прокара пръст по острието.

– Същият ли е?

– Онзи го остави на паважа – отвърна Монк. – Реших, че можеш да го ползваш като нож за писма.

Този път Гунаев наистина се усмихна.

– Как разбра кой съм?

Монк му разказа за снимките в Британското посолство в Оман.

– А оттогава какво знаеш за мен?

– Много неща.

– Добри или лоши?

– Интересни.

– Да чуем.

– Разбрах, например, че след десет години в Първо главно управление на капитан Гунаев най-после му е писнало да слуша расистки подмятания и да се надява на повишение. Затова напуснал КГБ и се захванал с друга работа. Също секретна, но от друго естество.

Гунаев се разсмя. Тримата пазачи най-после се поотпуснаха. Господарят им бе определил настроението.

– Секретна, но от друго естество. Тук си напълно прав. А после?

– После научих, че Умар Гунаев се е издигнал в новия си живот до безспорен господар на цялата чеченска мафия на запад от Урал.

– Да речем. Нещо друго?

– Чух също, че макар и млад, този нов Гунаев е консервативен човек и държи на отколешните традиции на чеченския народ.

– Доста неща си чул, американски ми приятелю. И какви са тези традиции на чеченския народ?

– Доколкото разбрах, в този покварен свят чеченците все още държат на честта си и не остават никому длъжни.

Тримата зад Монк наостриха уши и впериха погледи във водача си. Подиграваше ли им се тоя американец?

– Правилно си разбрал – кимна най-после Гунаев. –Какво искаш от мен?

– Подслон. Място, където да живея.

– В Москва има много хотели.

– Не са сигурни.

– Някой се опитва да те убие?

– Засега не, но скоро и това ще стане.

– Кой?

– Полковник Анатолий Гришин.

Гунаев вдигна безучастно рамене.

– Познаваш ли го? – попита Монк.

– Знам кой е.

– И нрави ли ти се онова, което знаеш.

Гунаев отново сви рамене.

– Той си има свои цели, аз – мои.

– В Америка – каза Монк, – ако някой иска да изчезне, знам какво да направя. Но този град не е мой, тази страна не ми е родина. Можеш ли да ми помогнеш да изчезна в Москва?

– Временно или окончателно?

Монк се разсмя.

– Бих предпочел временно.

– При това положение, мога. Само това ли искаш?

– Стига да оживея, да. А ми се ще все пак да остана жив.

Гунаев стана и се обърна към тримата главорези.

– Този човек ми спаси живота. Сега е мой гост. Не искам косъм да падне от главата му. Докато е тук, той е един от нас.

Мутрите се втурнаха, ухилени, към Монк и взеха да му подават ръце и да си казват имената: Аслан, Мехмед, Шариф.

– Търсят ли те вече? – попита Гунаев

– Не, не мисля.

Като всички мафиоти, лидерът на чеченския клан имаше две лица. По-популярното бе това на преуспял бизнесмен, ръководещ цяла верига от проспериращи фирми. Сферата, която Гунаев бе избрал, бяха недвижимите имоти.

Преди години той бе успял да се сдобие с терени във всички престижни райони на Москва. Методите му бяха прости: купуваше или застрелваше бюрократите, в чиито ръце се намираше съдбата на общинските имоти след падането на комунизма и началото на раздържавяването.

С новопридобитите терени Гунаев вече можеше да се възползва от множеството смесени строителни фирми, създадени от руските магнати и техните западни партньори. Той осигуряваше строителния парцел и безропотната работна ръка, а западняците и американците изграждаха бизнесцентровете и небостъргачите. Собствеността върху построеното се разпределяше по равно, както впрочем и приходите от високите наеми в бизнесцентровете.

С подобна тактика чеченецът превзе и шест от най-луксозните хотели в града, като влезе в търговията с желязо, цимент, дървесина, тухли и подови настилки. Всеки, който искаше да реконструира, ремонтира или строи, неизбежно опираше до фирма, притежавана или контролирана от Умар Гунаев.

Това бе откритото лице на чеченската мафия. Другата – по-невидима страна на дейността – оставаше в сферата на черноборсаджийството и незаконното присвояване.

Богатствата на руската държава – злато, диаманти, нефт и природен газ се изкупуваха в страната с рубли по официалния курс и на изкуствено занижени цени, осигурени от корумпирани бюрократи. Изнесени навън, стоките се продаваха на международни цени за долари, лири и германски марки. Печалбата достигаше до осемдесет процента.

В началото някои държавни служители и банкери още не се бяха ориентирали в ситуацията и отказваха да сътрудничат. Първото предупреждение беше устно, след второто се налагаше намесата на ортопед-хирург, а третото завършваше с летален изход. Онези, които идваха на мястото на преждевременното починалите, обикновено веднага схващаха правилата на играта.

В края на деветдесетте насилието срещу държавни служители и чиновници вече бе станало излишно, но частните армии продължаваха да се разрастват. Всеки мафиотски бос трябваше да е готов да се опълчи срещу всичките си съперници, ако това се наложи.

В целия престъпен сят никой не можеше да се мери по жестокост с чеченците. Почувстваха ли се засегнати, те действаха на часа.

След зимата на 1994-а, бяха станали още по-безпощадни. Малко преди Коледа на същата година Борис Елцин бе обявил безсмислена война на родината им, за да срази непокорния президент Дудаев, които настояваше за независимост. Ако войната бе приключила бързо и мълниеносно, може би щеше да има успех. Но великата руска армия се видя в чудо от лековъоръжените чеченски бойци, които хванаха казвказките гори и продължиха да се сражават.

В Москва и последните задръжки на чеченската мафия към руската държава окончателно отпаднаха. Заплашени отвсякъде, чеченците се обединиха в затворена и крайно предана общност, далеч по-непробиваема от тази на грузинците, арменците или местните руснаци. Нейният водач бе едновременно главатар на престъпна групировка и герой от съпротивата. През есента на 1999-а чеченската мафия се ръководеше от бившия капитан от КГБ Умар Гунаев.

В ролята на си на преуспяващ бизнесмен Гунаев продължаваше да се разхожда на свобода и да живее като мултимилионер, какъвто всъщност беше. "Офисът" му заемаше целия последен етаж на един от неговите хотели, построен от американска хотелска верига в близост до Хелзинската гара.

Отидоха до там с личния му мерцедес, брониран срещу куршуми и бомби. Гунаев пътуваше с личен шофьор и телохранител, а тримата от кафенето го следваха отзад с беемвето. Двете коли влязоха в подземния паркинг на хотела и след като районът бе проверен от тримата в беемвето, Гунаев и Монк се качиха на скоростен асансьор, който ги отведе до последния, десети етаж. Щом излязоха, захранването на асансьора беше прекъснато.

Двамата прекосиха строго охраняваното фоайе и най-после се усамотиха в личния апартамент на чеченеца. По нареждане на Гунаев, облечен в бяло сервитьор поднесе кафе и напитки.

– Бих искал да ти покажа нещо – каза Монк. – Мисля че ще ти бъде интересно, дори поучително.

Той отвори куфарчето си и натисна две копчета, за да отвори тайника. Гунаев наблюдаваше с интерес. Куфарът и съдържанието му очевидно предизвикаха любопитството му.

Монк извади руския превод на доклада от разследването и му го подаде. Гунаев хвърли отегчен поглед към трийсет и трите страници в сивата папка.

-Трябва ли да го чета? – попита.

– Струва си търпението. Моля те.

Гунаев въздъхна и зачете. Съдържанието така го погълна, че той остави кафето си непокътнато. След двайсетина минути затвори папката и я остави на масичката.

– Е, добре, този манифест е истински. И какво от това?

– Написан е от бъдещия ви президент – каза Монк.

– Ще ти бъде любопитно да разбереш какво смята да прави, като дойде на власт. След няколко месеца.

Американецът сложи черната папка на масата.

– Още тридесет страници?

– Този път четирийсет. Но още по-интересни. Моля те направи ми това удоволствие.

Гунаев прелисти набързо първите десет страници относно въвеждането на еднопартийна система, възстановяването на ядрения арсенал, повторното завземане на отцепилите се републики и създаването на нова мрежа от трудови лагери. В един момент очите му се присвиха и бавно започнаха да следят текста.

Монк знаеше докъде е стигнал. Надъханите с фанатизъм изречения се бяха запечатали в съзнанието му такива, каквито ги бе прочел за пръв път пред прозрачните води на залива

Саподила на островите Теркс-и-Кайкос.

"Да се ликвидира окончателно и безвъзвратно всеки един чеченец на територията на Русия.., да се унищожи тази гнусна сган, дръзнала да въстане срещу великия руски народ.., земята на Чечня да се превърне в дива пустош да не остане тухла върху тухла, камък върху камък.., веднъж и завинаги... За да се научат осетинците, дагоманците и ингушетите да почитат новия си руски господар и да се страхуват от него."

Гунаев дочете манифеста и остави папката на масата.

– И преди са опитвали – каза. – И царете, и Сталин, и Елцин.

– Да, но със саби, картечници и ракети. Какво ще кажеш за гама-лъчи, антракс и нервно-паралитичен газ? Методите за масово унищожение доста са се модернизирали.

Гунаев стана, свали сакото си, сложи го на облегалката на стола, отиде до огромния прозорец и се загледа в покривите на Москва.

– Искаш да го елиминираме? Да го премахнем? – попита той.

– Не.

– Защо? Не е невъзможно.

– Не ни върши работа.

– Обикновено върши.

Монк обясни евентуалните последствия: хаос в страната, размирици, дори гражданска война, или пък втори Комаров, може би самият Гришин, още по-ожесточен и жаден за власт.

– Монетата има две страни – каза той. – Човека на мисълта и човека на действието. Ако убиеш единия, на мястото му идва другият. Унищожението на твоя народ продъджава.

Гунаев се обърна, дойде до масата и се надвеси над Монк.

– Какво искаш от мен, чужденецо? Идваш тук като непознатия, който някога спаси живота ми. Е, добре, задължен съм ти за това. Но защо ми показваш тая гадост? Какво общо имам аз с нея?

– Нищо, ако така решиш. Ти притежаваш много неща Умар Гунаев. Огромно богатство, невероятна власт дори силата да определиш живота или смъртта на всеки човек. Можеш да си тръгнеш и да оставиш всичко това да се случи.

– А защо да не го направя?

– Заради някогашното момче. Малко и раздърпано, израснало в бедно селце в Северен Кавказ сред роднини, приятели и близки, обединили усилията си да го изучат в университет и да го пратят в Москва, за да стане велик човек. Въпросът е дали това момченце е умряло някъде по пътя, за да се превърне в машина, задвижвана само от парите, или още живее някъде в теб и помни народа си?

– Ти ми кажи.

– Не, изборът е твой.

– А твоят избор, чужденецо?

– Той е много по-лесен. Мога да си тръгна оттук, да, да хвана такси до летището и да се върна у дома, където е топло, уютно и сигурно. Мога да им кажа да не си правят труда, защото тук вече нищо няма значение, никого не го е грижа, всички са купени и платени и каквото и да се случи, все е тая.

Чеченецът седна и се замисли.

– Смяташ, че можеш да го спреш? – попита накрая.

– Има начин.

– И после какво?

Монк обясни намеренията на сър Найджъл и покровителите му.

– Ти си луд – заяви кратко Гунаев.

– Може би. Но какъв избор имаш? Комаров и геноцида, провеждан от неговия палач; хаоса и гражданската война; или това, което аз ти предлагам.

– Ако реша да ти помогна, какво ще ти е необходимо.

– Да се скрия. Но на открито. Да се движа, но да не бъда разпознат. Да се срещна с хората, които съм дошъл да търся.

– Смяташ, че Комаров ще разбере, че си тук?

– Съвсем скоро. Както ти е известно, в този град има милион информатори. Самият ти ползваш част от тях. Тук няма пречки пред парите. А този човек не е за подценяване.

– Той може да купи цялата държава. Дори аз не мога да си позволя това.

– Както сигурно знаеш, Комаров е обещал на своите партньори и спонсори от мафията на Долгоруки целия свят и всичко в него. Съвсем скоро те ще бъдат държавата. Какво ще стане с теб тогава ?

– Добре. Мога да те скрия. Докога, дори и аз не знам. Сред нас никой няма да те намери, освен ако ти не поискаш. Но не можеш да живееш тук. Прекалено очевидно е. Имам много тайни квартири. Ще трябва да се местиш от една в друга.

– Няма проблеми – отвърна Монк. – Но за да се движа свободно, ще ми трябват документи. Отлично фалшифицирани.

Гунаев поклати глава.

– В тази страна никой не фалшифицира документи. Купува си истински.

– Забравих.

– Какво друго ти трябва?

– Като за начало, това.

Монк написа няколко неща на листче и му го подаде. Гунаев прегледа списъка. Всичко можеше да се намери. Когато стигна до последния ред, попита:

– Това пък за какво ти е?

Монк обясни.

– Нали знаеш, че притежавам половината "Метропол" – въздъхна Гунаев..

– Ще се опитам да ползвам другата половина – отвърна Монк.

Чеченецът не разбра шегата.

– Според теб с колко време разполагаш, преди Гришин да разбере, че си тук?

– Зависи. Около два дни, може би три. Като тръгна насам-натам, няма начин да не останат следи, някой да не проговори.

– Добре. Ще ти дам четирима души. Те ще ти пазят гърба и ще те придвижват от място на място. Началник ще им бъде един от тримата, с които се запозна. Мехмед, караше беемвето. Много е добър. Давай му списък с онова, което ти е необходимо. Ще ти го осигуря. Но пак ти казвам, че си луд.

Към полунощ Монк вече беше в стаята си в хотел „Метропол". В края на коридора пред асансьорите имаше широко пространство с четири кожени кресла.

В две от тях седяха двама мъже и кротко четяха вестници. Щяха да останат там цяла нощ. В малките часове на утрото в стаята на Монк бяха доставени два куфара.

***

Повечето московчани и сто на сто всички чужденци смятат, че патриархът на Руската православна църква живее в пищен апартамент дълбоко в сърцето на средновековния Данииловски манастир зад белите назъбени стени, сред гората от църкви и катедрали.

Така си мислят всички. А Църквата старателно подхранва мита. В една от огромните административни сгради на манастира, охраняван от верни до смърт казашки войници, патриархът наистина разполага с цял етаж, откъдето се решават съдбините на Патриаршията на Москва и цяла Русия. Но Негово светейшествто не живее там.

Домът му се намира в скромна градска къща на улица „Чисти переулок“ номер 5 близо до централната част на града. Там за светия отец се грижат личен секретар, иконом, двама прислужници и три монахини, които чистят и готвят. Шофьорът идва на повикване, а пред вратата неотлъчно пазят двама казашки войници. В сравнение с великолепието на Ватикана и пищността на палата на гръцкия патриарх, жилището на руския патриарх изглежда направо бедно.

През зимата на 1999-а патриарх на Руската православна църква все още беше Негово светейшество Алексей Втори, избран десет години по-рано непосредствено преди падането на комунизма. На петдесет години той наследи една Църква, покварена и опетнена отвътре, и преследвана и опорочена отвън.

Още в първите дни след революцията Ленин, които ненавиждаше свещениците, си даде сметка, че комунизмът има един-единствен съперник в борбата за сърцата и мислите на многобройното руско селячество. И се закле да го унищожи. Чрез системно насилие и корупция той и последователите му почти успяха.

При цялата си жестокост Ленин и Сталин не посмяха да пристъпят към пълното ликвидиране на духовенството и Църквата, от страх че могат да предизвикат бунт, който дори НКВД не би бил в състояние да потуши. Затова след първите погроми, когато се палеха и плячкосваха църкви и свещеници увисваха на бесилото, Политбюро реши да унищожи Църквата, като я дискредитира.

Методите бяха разнообразни. В Семинарията, контролирана от НКВД, а по-късно от КГБ, не се приемаха умни и интелигентни хора. Само селяни от периферията на Съветския съюз – Молдавия на запад и Сибир на изток – биваха допускани да учат за свещеници. Нивото на образованието се поддържаше ниско и духовенството постепенно започна да запада.

Повечето църкви просто бяха затворени и оставени да се рушат. Онези, които продължаваха да работят, се посещаваха предимно от бедни и стари – а следователно и безобидни – християни. Енорийските свещеници бяха длъжни да докладват редовно на КГБ и го правеха, превръщайки се в информатори срещу собственото им паство.

За всеки младеж, пожелал да приеме вярата, КГБ получаваше информация от самия свещеник, определен да го покръсти. Следваше изключване от гимназията, забрана за следване в университет, а понякога дори и екстрадиране на семейството. Практически нищо не оставаше скрито от КГБ. Цялото духовенство – дори и онези негови членове, които съвестно си вършеха работата – бе подложено на всеобщо подозрение и ненавист.

Комунистите използваха метода на тоягата и моркова – дебела тояга и отровен морков.

Защитниците на Църквата твърдят, че алтернативата е била окончателно ликвидиране на Руската православна църква и смятат, че нейното запазване – в какъвто и да било вид – си е струвало унижението.

Поемайки поста, кроткият, смирен и сдържан Алексей Втори бе наследил митрополити, обвързани в съюз с атеистичната държава, и духовенство, опозорено и дискредитирано сред хората.

Имаше и изключения, разбира се. Странстващи свещеници без паства, които проповядваха скришом, измъквайки се на косъм от ареста, или пък биваха задържани и изпращани по лагерите. Аскети, които се уединяваха в манастирите да съхранят вярата с лишения и молитви. Но хората почти не знаеха за тях.

След падането на комунизма се създадоха условия за ново начало, за възраждане, което да върне Църквата и Святото слово в живота и сърцата на иначе дълбоко религиозния руски народ.

Но те бяха използвани от други, по-нови църкви, силни, мощни пробивни и готови да отидат и да проповядват на хората в домовете и работните им места. Петдесятниците се умножиха, американски мисионери нахлуха в страната с техния баптизъм, мормонизъм и адвентизъм. Реакцията на Руската православна църква бе да помоли Москва за забрана на чуждите проповедници.

По мнението на много хора коренните реформи в православната йерархия така или иначе бяха обречени на провал заради лошото състояние на духовенството в низините. Свещениците, обучени по времето на комунизма, бяха ограничени и необразовани, говореха на архаичния език от писанията, увличаха се по сухи проповеди и досадни нравоучения и не бяха подготвени да се обръщат към голяма аудитория. Онези, които ги слушаха в църквите, бяха предимно стари хора.

Пропуснатата възможност беше огромна, защото когато стана ясно, че диалектическият материализъм е грешна религия, а демокрацията и капитализмът не могат да нахранят телата, камо ли душите, руският народ започна да изпитва дълбока нужда от утеха. Но нямаше кой да му я даде.

Вместо да изпрати най-добрите си млади свещеници да проповядват вярата и да привличат съмишленици, Руската православна църква остана в църквите, манастирите и семинариите да чака хората да дойдат при нея. Единици дойдоха.

След падането на комунизма Църквата отчаяно се нуждаеше от вдъхновен и завладяващ водач, но изборът на кроткия ерудит Алексей Втори не можеше да ѝ го осигури. Встъпването му в длъжност бе резултат от компромиса между различните фракции сред митрополитите, които се спряха на него с убеждението, че няма да им създава проблеми.

Но въпреки тежкото наследство и липсата на лидерски качества, Алексей Втори не беше лишен от реформаторски усет, който постепенно намери изява. Патриархът направи три важни неща.

Първо, раздели територията на Русия на сто митрополии, далеч по-малки от съществуващите до момента. Това му даде възможност да ръкоположи за митрополити най-добрите и мотивирани млади свещеници, най-малко покварени от намесата на вече несъществуващия КГБ. След това Алексей Втори лично посети всяка епархия и се смеси с вярващите, както никой руски патриарх преди него не бе правил.

Второ, прекрати безумните антисемитски излияния на Санктпетербургския митрополит Йоан и даде съвсем ясно да се разбере, че всеки свещеник, дръзнал да проповядва омраза към Човека вместо любов към Господа, ще бъде отлъчен от Църквата. Йоан почина през 1995-а все още изпълнен с ненавист към евреите и Алексей Втори.

Накрая, с риск да си спечели врагове, патриархът лично помилва обаятелния млад отец Григорий Русаков, който упорито отказваше да се грижи само за едно паство и никога не съблюдаваше разпоредбите на митрополитите, през чиито територии минаваше по време на митарствата си.

Много патриарси щяха да порицаят странстващия свещеник и да забранят достъпа му до амвона, но Алексей Втори предпочете да пощади младия отец. Със вдъхновеното си и завладяващо слово отец Григорий достигаше до сърцата на младите и непосветените – нещо, с което митрополитите не можеха да се похвалят.

Една вечер в началото на ноември 1999-а патриархът бе обезпокоен в нощните си молитви с новината, че пратеник от Лондон чака на външната врата и моли за аудиенция.

Облечен в обикновено сиво расо, Алексей Втори се изправи на крака и отиде до вратата на малкия параклис да вземе писмото от ръцете на личния си секретар.

Текстът бе написан на бланка на Лондонската митрополия в Кензингтън и носеше подписа на приятеля му, митрополит Антъни. Въпреки това, патриархът остана изненадан, че колегата му се обръща към него по такъв необичаен начин.

Писмото беше на руски – език, който митрополит Антъни отлично знаеше. В него авторът молеше брата си по вяра да приеме по спешност един човек, който идва да му съобщи обезпокояваща и строго поверителна новина, свързана с Църквата.

Патриархът сгъна листа и погледна към секретаря си.

– Къде е той?

– На тротоара, Ваше светейшество. Дойде с такси.

– Свещеник ли е?

– Да, Ваше светейшество.

– Покани го да влезе. След това можеш да се отгеглиш. Ще го приема в кабинета. След десет минути.

Дежурният казак отвори входната врата, погледна към сивото такси и облечения в черно свещеник до него и каза:

– Негово светейшество ще ви приеме, отче.

Отецът плати на шофьора, влезе в къщата и бе поканен в скромна приемна. След десетина минути дойде закръглен свещеник и каза:

– Моля, последвайте ме.

Гостът бе отведен в малка стая, в която очевидно се помещаваше кабинетът на начетен човек. Като се изключи изящната икона в ъгъла, по белите гипсови стени нямаше друга украса освен безкрайните рафтове с книги, които опасваха цялата стая и отразяваха с мек блясък светлината от настолната лампа на писалището. Зад бюрото седеше патриарх Алексей

Втори.

Той направи знак на госта си да седне и каза:

– Отец Максим, бихте ли ни донесли нещо освежаващо. Кафе? Да, кафе за двама и бисквити. Ще вземете ли причастие на сутринта, отче? Да? Значи сега е моментът да хапнете една бисквита, преди да е станало полунощ.

Закръгленият иконом излезе.

– Е, синко, как е моя приятел митрополит Антъни? Нямаше нищо необичайно в черното расо на госта, нито пък в калимавката, която току-що беше свалил от русата си глава. Странното бе само, че за разлика от повечето православни свещеници, не носеше брада.

– Боя се, че не бих могъл да ви кажа, Ваше светейшество, тъй като не го познавам.

Алексей Втори погледна към Монк с явна изненада.

– А това? – каза той и посочи писмото пред него. – Не разбирам.

Монк пое дълбоко въздух.

– Най-напред, Ваше светейшество, трябва да ви призная, че не съм православен свещеник. Нито пък писмото е от митрополит Антъни, макар бланката да е истинска, а подписът – умело фалшифициран. Позволих си това позорно представление, защото трябва да поговоря с вас. Лично, насаме и при пълна секретност.

В очите на патриарха проблесна тревога. Ами ако този човек беше лунатик? Убиец? Долу на входа бдеше въоръжен войник, но можеше ли той да дойде навреме?

Лицето на Алексей Втори остана спокойно. Само след секунди икономът му щеше да дойде с кафето. Нямаше повод за притеснения, все някак щеше да се измъкне.

– Моля, обяснете – каза той.

– Първо, сър, длъжен съм да ви кажа, че съм американец по рождение, а не руснак. Второ, идвам от името на група хора на Запад, които желаят да помогнат на Русия и на нейната Църква, а не да им сторят зло. Трето, дошъл съм само и единствено да ви съобщя новини, които според покровителите ми са важни и обезпокояващи за вас. И накрая, дойдох да поискам вашата помощ, а не кръвта ви. Телефонът е пред вас. Можете повикате пазача. Аз няма да ви спра. Но преди това моля да прочетете онова, което съм донесъл.

Алексей свъси замислено вежди. Човекът определено не приличаше на маниак, освен това бе имал достатъчно време да го убие. Къде се бавеше Максим с това кафе?

– Добре, да видим какво сте донесъл.

Монк бръкна под расото, извади две тънки папки и ги положи на писалището. Патриархът хвърли поглед към кориците – едната сива, другата черна.

– Какво има вътре.

– Препоръчвам ви да прочетете най-напред сивата. Тя съдържа доклад, който неоспоримо доказва, че документът в черната папка не е нито измама, нито лъжа, нито шега, нито пък някакъв номер.

– А черната?

– В черната е личният и строго поверителен манифест на някой си Игор Викторович Комаров, за когото разбрах, че скоро ще бъде президент на Русия.

Отец Максим почука на вратата и влезе с табла кафе и бисквити. Часовникът над камината удари дванайсет.

– Закъсня – въздъхна патриархът. – Максим, заради теб не можах да си изям бисквитата.

– Ужасно съжалявам, Ваше светейшество. Кафето.., трябваше да смеля прясно.., аз...

– Шегувам се, Максим – отвърна Алексей и погледна към Монк.

Непознатият изглеждаше як и силен. Ако имаше намерение да убива някого, най-вероятно щеше да види сметката и на двамата.

– Иди да си легнеш, Максим. Нека Бог бди над съня ти.

Икономът тръгна към вратата.

– Е – каза патриархът, – какво пише в манифеста на господин Комаров?

Отец Максим затвори вратата след себе си, молейки се никои да не е забелязал как се сепна при споменаването на името на Комаров. В коридора се огледа притеснено в двете посоки. Секретарят вече беше в леглото си, сестрите щяха да дойдат чак на сутринта, казакът дежуреше долу. Отец Максим коленичи пред вратата и допря ухо до ключалката.

Алексей Втори започна с доклада от разследване– то, както му беше препоръчано. Монк отпи от кафето си и зачака.

– Удивителна история – каза патриархът накрая. – Защо го е направил?

– Старецът ли?

– Да.

– Никога няма да разберем. Както виждате, той е мъртъв. Несъмнено убийство. Докладът на професор Кузмин е категоричен.

– Клетият човек. Ще се моля за него.

– Можем само да предположим, че нещо в този документ толкова го е притеснило, че е рискувал и накрая е дал живота си, за да разкрие истинските намерения на Игор Комаров. Бихте ли прочели Черния манифест, Ваше светейшество?

Един час по-късно патриархът на Москва и цяла Русия се облегна на стола си и впери поглед някъде над главата на Монк.

– Не може да е вярно – каза той след малко. – Не е възможно наистина да възнамерява да осъществи тези сатанински намерения. Та ние сме пред прага на третото хилядолетие след Христа. Вече сме надживели тези неща.

– Като Божи човек, предполагам, вярвате в силите на злото, нали Ваше светейшество?

– Разбира се.

– И в това, че понякога тези сили могат да приемат човешки образ. Хитлер, Сталин...

– Вие християнин ли сте, господин?...

– Монк. Предполагам, че да. За съжаление, лош.

– Нима всички сме добри? В тия времена. Но щом сте християнин, сигурно знаете какви са християнските схващания за злото. Необходимо ли е аз да ви ги казвам?

– Ваше светейшество, дори да оставим настрана намеренията на Комаров спрямо евреите, чеченците и другите етнически общности, ако написаното в този манифест се осъществи, Светата ви църква ще се върне в най-мрачните си години. Ще бъде принудена или да стане доброволен съучастник, или жертва на фашистка държава, по-безбожна и от комунистическата.

– Ако това е тук е вярно.

– Вярно е, Ваше светейшество. Никой не преследва и убива хора заради някакъв си фалшификат. Реакцията на полковник Гришин беше прекадено бърза, за да се успокояваме, че този документ не е дошъл от бюрото на секретаря Акопов. Ако беше фалшификат, те нямаше да знаят за него. А започнаха да го търсят едва няколко часа след изчезването му.

– Какво искате от мен, господин Монк.

– Отговор. Ще се противопостави ли Руската православна църква на този човек?

– Ще се моля. Ще търся прозрение...

– И ако отговорът е, че не като патриарх, а като християнин, като човек и руснак, нямате друг избор, тогава какво?

– Тогава няма да имам друг избор. Но как да му се противопоставим? Резултатът от президентските избори през януари е предрешен.

Монк се изправи, прибра двете папки, пъхна ги под расото си и посегна за калимавката.

– Ваше светейшество, скоро при вас ще дойде един човек, също чужденец. Това е името му. Моля ви да го приемете. Той ще ви каже как бихте могли да помогнете – каза той и му подаде някаква картичка.

– Имате ли нужда от кола? — попита Алексей.

– Не, благодаря. Ще повървя.

– Нека Бог върви с вас.

Монк го остави под светата икона смутен, потресен и тревожен. Приближавайки към вратата, му се стори, че дочу стъпки по килима отвън, но когато излезе, в коридора нямаше никой. Войникът долу го изпрати до външната врата.

Вятърът навън беше студен и пронизващ. Монк нахлупи ниско свещеническата си шапка и тръгна към „Метропол".

Преди да се зазори, една закръглена фигура излезе от дома на патриарха и забърза по улиците към близкия хотел "Россия“. Макар да имаше портативен телефон в джоба на тъмния си костюм, мъжът знаеше, че е по-безопастно да се обади от уличен телефон.

Човекът, когото успя да намери в сградата до булевард "Киселни", беше от нощната охрана, но се съгласи да предаде съобщението.

– Кажете на полковника, че името ми е отец Максим Климовски. Разбрахте ли? Точно така, Климовски. Разбрахте ли. Кажете му, че работя в дома на патриарха. Трябва да говоря с него. Спешно е. Ще се обадя пак на същия номер в десет часа тази сутрин.

Няколко часа по-късно той отново позвъни. Гласът отсреща беше тих, но повелителен.

– Да, отче, полковник Гришин е на телефона.

Закръгленият свещеник стисна слушалката с влажната си ръка. Едри капки пот избиха по челото му.

– Вижте, полковник, вие не ме познавате, но аз съм страстен почитател на Игор Викторович Комаров. Снощи при патриарха дойде един човек. Донесе документи. Нарече единия Черния манифест... Ало, ало, чувате ли ме?

– Отец Климовски, мисля, че трябва да се срещнем – каза гласът.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

В югоизточния край на Стария площад се издига една от най-малките, стари и красиви църкви на руската столица – „Вси Светии“, построена от дърво още през тринайсети век, когато Москва се е простирала само на няколко акра около Кремъл. След опожаряването ѝ църквата е възстановена от камък в края на шестнайсети и началото на седемнайсети век и остава действащ храм до 1918 година.

По онова време Москва все още е била известна като Града на четиристотинте църкви. След идването на комунистите на власт деветдесет процента от тях са затворени, а три-четвърти – напълно разрушени. Сред запуснатите, но съхранени храмове остава и „Вси Светии“.

След падането на комунизма през 1991-ва екип реставратори възстановява напълно малката църква и през 1995-а тя отново отваря врати за богомолци.

Именно тук дойде отец Максим Климовски в деня след телефонното си обаждане. Облечен в черно расо, с калимавка на главата, той по нищо не се различаваше от останалите свещеници, които сновяха във и около църквата. Взе си свещичка, запали я и застана от дясната страна на входа, вперил поглед в реставрираните стенописи, сякаш се молеше или размишляваше.

В средата пред позлатения олтар местният свещеник отслужваше литургията, встрани от него неколцина мъже в цивилни дрехи припяваха исото. Но в дясна-„ част на храма зад колонадата от арки отец Климовски беше съвсем сам.

Той погледна притеснено часовника си. От уречения час бяха минали пет минути. Не подозираше, че са го видели от колата отсреща, нито пък беше забелязал двамата мъже, които влязоха след него в църквата, за да се уверят, че никой не го следи. Не беше чувал за подобни неща, нито пък знаеше как се правят.

Долови само тихите стъпки по каменния под зад него и усети, че до рамото му застава някой.

– Отец Климовски?

– Да.

– Аз съм полковник Гришин. Струва ми се, че имате да ми кажете нещо.

Свещеникът се извърна. Мъжът беше по-висок от него, слаб, с тъмно зимно палто. Обърна се и го погледна отгоре. Климовски вдигна очи, срещна погледа му и застина. Уплаши се, че ще съжалява за постъпката си. Кимна и преглътна на сухо.

– Първо, кажете ми защо се обадихте, отче? – попита мъжът.

– Как да ви кажа, полковник, аз съм горещ привърженик на Игор Комаров. Политиката му, плановете му за Русия.., възхищавам му се.

– Радвам се. А какво стана по-миналата вечер?

– Един човек дойде да се срещне с патриарха. Аз съм негов иконом. Мъжът беше облечен като православен свещеник, но беше рус и не носеше брада. Руският му беше безупречен, но може и да е бил чужденец.

– Имаше ли уговорка този чужденец?

– Не. Това ми се стори доста странно. Дойде без предупреждение. Посред нощ. Бях си легнал. Наредиха ми да стана и да направя кафе.

– Значи патриархът все пак се е съгласил да го приеме?

– Да, това също ме озадачи. Западният вид на госта, необичайният час на посещението му... Секретарят би следвало да му каже да си уреди официална среща. Някой не може просто ей така да дойде в дома на патриарха посред нощ. Но човекът изглежда носеше препоръчително писмо.

– И така, сервирахте им кафе.

– Да, и тъкмо излизах, когато чух Негово светейшество да казва: „Какво пише в манифеста на господин Комаров?“

– И се заинтригувахте?

– Да. Затова затворих вратата и клекнах до ключалката да чуя какво си говорят.

– Остроумно. И какво си говореха?

– Не приказваха много. След като излязох, дълго време не се чуваше нищо. Погледнах през ключалката и видях Негово светейшество да чете някакъв документ. Чете близо час.

– А после?

– После ми се стори много притеснен. Чух го да казва нещо, после долових думата „сатанински“, а след това патриархът каза: „Вече сме надживели тези неща.“ Непознатият говореше много тихо и почти не го чувах. Но хванах думите „Черния манифест“. Непознатият ги каза. Точно преди Негово светейшество да започне да чете...

– Нещо друго?

Клюкар, помисли си Гришин. Мъжът изглеждаше стреснат, изпотен от притеснение. Но думите му бяха убедителни, макар той, свещеникът, да не разбираше значението им.

– Съвсем малко. Чух думата „фалшификация“ и вашето име.

– Моето?

– Да, непознатият каза нещо, че реакцията ви била прекалено бърза. Говориха и за някакъв старец, патриархът каза, че ще се моли за него. На няколко пъти споменаха думата „зло“, а после непознатият стана да си върви. Трябваше бързо да се скрия и не го видях кога излезе. После чух външната врата да се хлопва и това беше всичко.

– Не видяхте ли кола?

– Не. Надникнах през прозореца отгоре, но кола нямаше. Тръгна си пеша. На следващия ден Негово светейшество не беше на себе си. Изглеждаше блед, с часове не излизаше от параклиса си. Затова успях да дойда да ви се обадя. Надявам се, че съм постъпил правилно.

– Съвсем правилно, приятелю. Съществуват вражески сили, които се опитват да разпространяват лъжи за един велик държавник, който скоро ще стане президент на Русия. Вие сте истински патриот, отец Климовски.

– С нетърпения чакам деня, когато ще прочистим Русия от тая греховна измет, за която говори Комаров. Тия мръсни чужденци. Затова го подкрепям с цялото си сърце.

– Отлично, отче. Повярвайте ми, родината се нуждае точно от такива хора като вас. Очаква ви голямо бъдеще. Само още нещо... Този непознат, имате ли представа откъде е дошъл?

Свещичката в ръцете на отчето вече догаряше. На няколко метра от тях бяха застанали двама богомолци, вперили умислени погледи в светите икони.

– Не. Но пазачът после ми каза, че бил дошъл с такси. От ония сивите, дето обслужват централната част на града.

Свещеник, в полунощ, на път за „Чисти переулок“. Няма начин да не е вписан в пътния лист. Началната точка – също. Полковник Гришин впи пръсти в месестото рамо на свещеника и го обърна с лице към себе си. Отец Климовски застина.

– Чуйте ме, отче. Направихте едно добро дело и като му дойде времето, ще бъдете възнаграден. Но това не е достатъчно, разбирате ли ме? – Отец Климовски кимна. – Искам да следите всичко, което става в дома на патриарха. Кой влиза, кой излиза. Особено висши духовници и чужденци. Когато забележите нещо, потърсете ме. Просто кажете "Максим се обажда" и съобщете час. Нищо повече. Срещата ще бъде тук, в определеното от вас време. Ако имам нужда от вас, ще ви пратя писмо на ръка. Просто картичка с написан час. Ако по някаква причина не можете да излезете по това време, обадете се по телефона и дайте друго. Разбирате ли.

– Да, полковник. Ще направя всичко възможно за вас.

– Убеден съм. Виждам, че един ден в този район ще има нов митрополит. А сега тръгвайте. Аз ще изляза след малко.

Полковник Гришин продължи да гледа образите, които ненавиждаше, и се замисли над онова, което бе чул. Че Черният манифест отново е в Русия, бе повече от ясно. Онзи глупак с расото не знаеше за какво говори, но думите му бяха съвсем точни.

Значи някой се е завърнал, след месеци мълчание. Разхожда си се кротко, показва документа насам-натам, но не оставя копие. За да създава врагове, разбира се. За да се опита да повлияе на събитията.

Който и да е този „някой“, лошо е преценил съюзниците си. Църквата нямаше власт. Гришин с възхищение си спомни подмятанията на Сталин: „Къде му е армията на папата?“. Но който и да бе непознатият, можеше да им създаде много проблеми.

От друга страна, онзи бе задържал Манифеста. Което означаваше, че може би има само едно или най-много две копия от него. Основният проблем без съмнение бе той да бъде открит и елиминиран. И то така, че да не остане и парченце – нито от него, нито от документа.

Проблемът се бе оказал по-прост, отколкото Гришин би могъл да се надява.

Що се отнася до новия му информатор, там нямаше да срещне трудности. Годините в контраразузнаването го бяха научили да разпознава и преценява информаторите пръв поглед. Свещеникът беше подлец, който и майка си би продал, за да се нареди. Гришин не бе пропуснал да забележи как заблестяха очите му, когато му спомена за издигане до митрополит.

И нещо друго, помисли си полковникът, докато минаваше покрай двамата съгледвачи, които бе оставил на пост до вратата. Трябваше да се поразтърси из Младежката бойна лига и да намери някой млад и снажен красавец за продажния свещеник.

Нападението на четиримата маскирани мъже беше бързо и ефикасно. Когато приключи, началникът на таксиметровата фирма, обслужваща централната част на града, прецени, че едва ли има смисъл да се оплаква в милицията. При беззаконието, което цареше в Москва и най-добрият следовател не би бил в състояние да открие нападателите, нито пък щеше да си направи труда. Ако им кажеше, че нищо не е откраднато и никой не е пострадал, само щеше да изпише кофи мастило и да си изгуби няколко дни в даване на показания, които щяха да събират прах в някое досие.

Четиримата просто нахлуха в офиса, затвориха вратата, пуснаха щорите и потърсиха началника. Тъй като носеха оръжие, никой не посмя да им противоречи, мислейки, че идват за пари. Но не: единственото, което поискаха, когато завряха пистолет в лицето на началника, бяха пътните листове от преди три вечери. Главният сред тях започна да преглежда документите, докато накрая стигна до нещо, което явно го заинтригува. Началникът нямаше как да го види, защото в момента бе на колене в ъгъла с лице към стената, но записаният маршрут се отнасяше за курс, извършен около полунощ.

– Кой е шофьор номер петдесет и две? – изрева тарторът.

– Не знам – изхленчи началникът и бе възнаграден с удар с дръжката на пистолета. – Има го във ведомостта – простена той.

Накараха го да извади ведомостта. Оказа се, че шофьор петдесет и две е Василий. Според адреса, живееше някъде в покрайнините.

След като каза на началника, че дори и през ум да му мине да се обади на Василий и да го предупреди, спешно ще смени настоящето си местожителство с дълъг дървен сандък, главатарят откъсна пътния лист и излезе.

Началникът проми раната на главата си, пи един аспирин и набързо забрави за Василий. Ако глупакът дотолкова е откачил, че да дразни подобни хора, заслужаваше си да го посетят. Явно беше ударил в сметката някой, който хич не обича да го правят на ударен, или пък се беше държал непристойно с приятелката му. Но това бе Москва в 1999-а: оцеляваш, ако не дразниш онези с пистолетите. Началникът възнамеряваше да оцелее. Затова отвори офиса и се върна към работата си.

Василий обядваше салам и черен хляб, когато на вратата на дома му се позвъни. Секунди по-късно, бледа като платно, в кухнята влезе жена му. Зад нея вървяха двама въоръжени мъже с маски на лицата. Залъкът на Василий падна от устата му.

– Вижте, аз съм беден човек, нямам... – взе да пелтечи шофьорът.

– Млък! – каза единият от нападателите.

Другият бутна разтрепераната жена на един стол и

навря откъснат лист в лицето на Василий.

– Ти ли си шофьор петдесет и две?

– Да, но честна дума, момчета...

Пръст в черна ръкавица посочи един ред в пътния лист.

– Преди три вечери клиент до „Чисти переулок“ Около полунощ. Кой беше?

– Откъде да знам?

– Опресни си знанията да не ти пръсна топките. Мисли!

Василий се замисли. Нямаше никакъв спомен.

– Поп – каза единият от нападателите.

Изведнъж на шофьора му просветна.

– Сетих се. „Чисти переулок“, малка, затънтена уличка. Трябваше да я търся на картата. Наложи се да чакам десетина минути, докато го пуснат да влезе. После ми плати и си тръгна.

– Опиши го.

– Среден на ръст, нормално телосложение. Към петдесетгодишен. Как да ви го опиша – поп. Всичките изглеждат еднакви. Не, чакайте малко, нямаше брада.

– Чужденец ли беше?

– Едва ли. Говореше идеално руски.

– Виждал ли си го преди?

– Никога.

– А оттогава?

– Не. Предложих му да дойда да го взема, но той каза, че не знаел колко ще се забави. Вижте, ако му се е случило нещо, аз нямам нищо общо. Просто го закарах до там и...

– Къде се качи?

– Пред „Метропол“, разбира се. Аз там стоя. Като съм нощна смяна, заставам пред хотела и чакам.

– По тротоара ли дойде или излезе отвътре?

– Отвътре.

– Откъде знаеш?

– Бях пръв в редицата. Стоях до таксито. Все трябва си отваряш очите, щото чакаш цял час, а някой от зад на опашката вземе, че те пререди. Така че гледах към вратара да издебна някой турист. Тогава излезе килимавка. Помня, че си помислих, какво ли търси поп на такова място. Той се огледа и тръгна покрай редицата право към мен.

– Сам ли беше?

– Сам.

– Каза ли си името?

– Не, само адреса, на който иска да го закарам. Плати в брой, в рубли.

– Говорихте ли си нещо?

– Нито дума. Каза адреса и млъкна. После, като стигнахме, рече „изчакайте“, а като се върна от вратата на къщата, попита „колко ви дължа?" и толкоз. Вижте, момчета, кълна се, че с ръст не съм...

– Яж си салама – прекъсна го единият от нападателите и навря главата му в чинията.

После двамата си тръгнаха.

Полковник Гришин безучастно изслуша доклада. Можеше да означава всичко. Мъжът бил излязъл от „Метропол“ в единайсет и половина. Можеше да е отседнал там, да е бил на гости на някого, или пък просто да е минал през фоайето от едната до другата врата. Все пак информацията си струваше да се провери.

Гришин имаше няколко информатори в Централното управление на московската милиция. Най-висшестоящият от тях беше генерал-майор от ръководещия Президиум. Най-често използваният – началник на Архива. Но за сегашната задача първият беше прекалено високопоставен, а вторият прекадено застопорен в отдела си. Третият бе следовател в отдел „Убийства“. Дмитрий Бородин.

Малко преди залез слънце следователят влезе във фоайето на хотела, размаха милиционерската си карта и поиска да се срещне с администратора, австриец, който от осем години работеше в Москва.

– „Убийства“ ли? – попита го угрижено администраторът. – Да не би да се е случило нещо с някой от гостите ни?

– Доколкото ми е известно, не. Просто рутинна проверка – отвърна Бородин. – Искам да видя пълния списък на гостите от преди три вечери.

Администраторът седна пред компютъра в кабинета си и извади списъка на екрана.

– Искате ли да ви го отпечатам? – попита.

– Да, предпочитам да ми го дадете на хартия.

Бородин започна да оглежда колонките. Ако се съдеше по имената, от шестстотинте гости на хотела само десетина бяха руснаци. Останалите идваха от Западна Европа, САЩ и Канада. „Метропол“ беше скъп хотел – за заможни туристи и бизнесмени. Бородин знаеше, че трябва да гледа за титлата „отец“ пред името. Но такава нямаше.

– Имате ли православни свещеници в хотела? – попита той.

Администраторът се озадачи.

– Не, поне не знам да има... Никой не се е регистрирал като такъв.

Бородин прегледа целия списък, но не откри нищо.

– Ще се наложи да го задържа – каза той накрая. Администраторът с удоволствие му го даде, само и само да се отърве от него.

Полковник Гришин успя лично да проучи списъка едва на следващата сутрин. Малко след десет часа един от двамата стюарди в централата на Съюза влезе в кабинета му и го завари блед и разтреперан.

Попита плахо дали полковникът се чувства добре, но беше отпратен с гневно махане с ръка. Когато онзи си тръгна, Гришин погледна ръцете си и ги стисна в юмрук, за да не треперят. Яростта не му беше непознато чувство, но когато го обхванеше, често усещаше, че не може да се овладее.

Името беше по средата на третата страница от разпечатката. Доктор Филип Питърс, американски учен.

Гришин познаваше това име. Беше го пазил в паметта си цели десет години. Два пъти се беше ровил преди десет години в архивите на Имиграционния отдел на Второ главно управление, където се съхраняваха копия от всяка една молба за съветска виза. И двата пъти все бе попадал на това име. И двата пъти бе изисквал снимката към досието, за да се вгледа по-отблизо в посивелите къдрици и опушените очила, скрили "слаби" очи, на които нищо не можеше да убегне.

В подземията на Лефортово беше размахвал снимката под носовете на Круглов и Блинов и двамата бяха потвърдили, че това е човекът, с когото тайно са се срещали в тоалетната на Музея за ориенталско изкуство и в катедралата във Владимир.

Десетки пъти се бе клел, че ако човекът с това лице и този псевдоним някога се върне в Русия, двамата ще си уредят сметките.

И ето че той се бе върнал. След десет години си бе въобразил, че безочливата дързост, оскърбителното нахалство да дойде отново на територията на Анатолий Гришин ще му се разминат просто ей така.

Той стана, отиде до библиотеката си и изрови стара папка. От нея извади друга снимка, увеличена от по-малката, доставена преди години от Олдрич Еймс. След разпускането на комисията „Монах" един приятел от Първо главно му я бе подарил за спомен. Горчив спомен. Но той я бе съхранил като богатство.

Лицето бе по-младо, отколкото би било сега, но погледът бе прям и непреклонен. Косата беше руса и къдрава. Нямаше ги сивите мустаци, нито пък очилата. Но лицето бе същото. Лицето на младия Джейсън Монк.

Гришин се обади на двама души и им даде ясно да разберат, че няма да търпи забавяне. От информатора си в имиграционния отдел на летището полковникът поиска да разбере кога този човек е дошъл в страната, откъде и дали си е заминал. На Бородин нареди да се върне в „Метропол“ и да установи кога се е регистрирал доктор Питърс, още ли е в хотела и ако да, в коя стая.

И двамата му докладваха в ранния следобед. Доктор Питърс бе пристигнал в страната преди седем дни с редовен полет на Британските авиолинии и ако беше напуснал страната, то не е било през летище „Шереметиево". От Бородин полковникът научи, че американецът се е настанил с резервация от уважаван лондонски туроператор в деня на пристигането си, не е напускал хотела и се намира в стая 841-ва.

Единственото странно нещо, според следователя, бе, че паспортът на доктор Питърс е изчезнал от рецепцията. Трябвало е да остане там до заминаването му но го няма. Всички служители твърдели, че не могат да си представят как е могло да стане това.

Гришин не беше изненадан. Отлично знаеше какво може да се постигне с една стодоларова банкнота в Москва. Паспортът за влизане най-вероятно бе унищожен. Монк се подвизаваше под нова самоличност, но сред шестстотинте гости на хотела едва ли някой би го забелязал. Когато поискаше, можеше да си тръгне дори без да плати, да се изпари, да изчезне като дим. Онези от хотела щяха да свият рамене и да го впишат в графа "загуби".

– Една последна задачка – каза полковникът на Бородин, който още не си бе тръгнал от хотела. – Вземи кодирана карта за стаята и кажи на администратора, че ако и думица за това стигне до ушите на доктор Питърс, той не само ще бъде изхвърлен, но и ще прекара следващите десет години в каменна кариера. Не ме интересува какво ще му обясниш.

Полковник Гришин реши, че работата не е за хората от Черната Гвардия. Те се разпознаваха лесно и аферата можеше да завърши с протести от страна на Американското посолство. Най-подходящи за случая бяха обикновените престъпници, щяха да свършат работата, че и вината щяха да си поемат. В мафията на Долгоруки имаше екип, който се бе специализирал в първокласни влизания с взлом.

Вечерта след неколкократни обаждания в стая 841-ва, от които стана ясно, че вътре няма никой, двама си отключиха с картата и влязоха. Третият остана да чака в кожените кресла, в случай че се завърне наемателят.

Стаята бе подложена на щателен обиск. Нищо интересно не бе намерено. Нито паспорт, нито документа, нито куфарче, нито каквито и да било лични книжа. Където и да се намираше, Монк бе взел всичко със себе си. След като всичко бе претърсено, „специалистите" си тръгнаха и оставиха стаята така, както я бяха намерили.

От другата страна на коридора чеченецът, който бе наел стаята отсреща, отвори едва забележимо вратата, видя мъжете да влизат и излизат и докладва по мобилния си телефон.

В десет вечерта Джейсън Монк влезе във фоайето, на хотела като човек, който току-що се е навечерял и иска да се оттегли в стаята си. Не мина през рецепцията, носеше картата в себе си. И двата входа бяха завардени от постови – по двама на всяка врата. Когато Монк влезе в единия от асансьорите, двама от наблюдателите се метнаха на другия, а останалите тръгнаха по стълбите.

Монк мина по коридора към стаята си, почукана отсрешната врата, получи куфарчето от човека вътре и влезе в стая 841-ва. Първите двама гангстери, които бяха взели асансьора, се появиха в края на коридора тъкмо навреме, за да видят вратата на стаята на Монк да се затваря. Секунди след тях по стълбите се качиха и другите. Последва кратък разговор. Двама се настаниха на кожените фотьойли, откъдето имаха поглед към коридора, а другите двама се върнаха долу да докладват.

В десет и половина от стаята срещу наблюдавания обект излезе някакъв мъж, мина през фоайето покрай тях и тръгна към асансьорите. Никой не му обърна внимание: друг човек, друга стая.

В десет и четирийсет и пет телефонът на Монк иззвъня. Обаждаше се камериерката да пита дали има нужда от допълнително кърпи. Той отказа, благодари и затвори.

Със съдържанието на куфара Монк влезе в поредното си превъплъщение и се приготви за тръгване. В единайсет излезе на малкия балкон и дръпна стъклената врата след себе си. Не можеше да я заключи отвън, затова я залепи с парче широка, здрава лепенка.

После, завързан през кръста със стабилно въже, той се спусна един етаж по-надолу на балкона на стая 741-ва. Оттам прескочи четири разделителни прегради и спря пред прозорците на 733-а.

В единайсет и десет един шведски бизнесмен лежеше гол в леглото си, с ръка на половия си орган, и гледаше порно, когато – за негов ужас – на прозореца му се почука.

Пред паническия избор между хавлията и дистанционното той в крайна сметка избра хавлията и, прилично загърнат, стана от леглото и отиде до прозореца. Отвън някакъв мъж му правеше знаци да отвори. Напълно шашардисан, шведът отключи вратата. Мъжът влезе в стаята и започна да се оправдава с провлачения диалект на американски южняк.

– Хиляди благодарности, друже.., сър. Сигурно се чудите какво правя на вашия балкон... – Беше прав. Шведът го гледаше вцепенен и не можеше да проумее как е попаднал пред прозорците му. – ... Вижте сега. Много е глупаво, ама аз съм в съседната стая и рекох да изляза на балкона да изпуша една пура, че да не опушвам в стаята, обаче – представяте ли си – проклетата врата взе, че се затвори от вятъра. Видях се в чудо, та реших да прескоча при вас и да ви помоля да ме пуснете да вляза през вашата стая.

Навън беше студено. Пушачът бе облечен като за излизане, с куфарче в ръка, вятър нямаше, а вратите не се заключваха от само себе си, но на шведа му беше все тая.

Сипейки благодарности и извинения, неканеният му гост намери сам пътя към вратата, пожела му приятна вечер и си излезе.

Шведският бизнесмен, който отгоре на всичкото се занимаваше с продажба на брави и ключалки, затвори плътно прозорците, спусна завесите, свали хавлията, натисна копчето на дистанционното и се върна към икономичното си развлечение.

Необоспокояван от никого, Монк прекоси коридора на седмия етаж, слезе по стълбите и бе пресрещнат на ъгъла от Мехмед с беемвето.

В полунощ трима мъже спряха пред стая 741-ва, оставиха малкия си куфар пред вратата, отключиха и влязоха. Забавиха се в стаята около двайсет минути и си заминаха.

В четири часа сутринта устройство, съдържащо – както впоследствие щеше да стане ясно – килограм и половина пластичен взрив, избухна под тавана на стая 741-ва. Експертите по-късно щяха да предположат, че устройството е било поставено върху купчина мебели в средата на стаята, за да се взриви точно под леглото на идентичната стая един етаж по-горе.

Стая 841-ва беше напълно разрушена. Миниатюрни късчета плат от матрака и завивките на леглото покриваха всеки сантиметър от пода. Под тях имаше парченца от рамката на леглото, трески от гардероба и шкафовете, стъкла от абажурите и огледалата и хиляди човешки костици.

Четири линейки дойдоха на местопроизшествието, но бързо си тръгнаха. Нямаше работа за тях. Лекарите дори не бяха в състояние да успокоят истеричните наематели на три съседни стаи, тъй като не говореха чужди езици. Увериха се само, че няма пострадали, и оставиха ужасените чужденци на дежурния управител.

Дойде и пожарната, но макар всичко в двете засегнати стаи да бе превърнато в пепел от силната експлозия, пламъци нямаше. Само криминалистите се ровеха в развалините и събираха парченце по парченце останките – част от които човешки, – за да ги анализират по-късно.

По заповед на високопоставен генерал-майор отдел „Убийства“ се представляваше от следователя Бородин, който още с влизането установи, че в стаята няма нищо по-голямо от човешка длан, а на пода зее зловеща еднометрова дупка.

На пръв поглед положението в банята не беше по-различно Вратата, явно затворена в момента на експлозията, бе раздробена на трески в мивката. Разделителната стена също беше срутена навътре в банята от силната взривна вълна от другата страна.

Но изпод развалините се подаваше дипломатическо куфарче – обгорено, разкривено, изподраскано, но все пак цяло. Явно в момента на взрива то бе стояло на най-защитеното място в двете стаи, изправено до стената на банята между тоалетната чиния и бидето. Беше прогизнало от вода, но съдържанието му останало невредимо. Бородин се огледа за колетите си и пъхна документите от куфарчето под якето си.

Полковник Гришин ги получи заедно със сутрешното си кафе. Двайсет и четири часа могат значително променят настроението на един човек. Този път полковникът седеше зад бюрото си спокоен и крайно удовлетворен. Пред него лежаха два документа. Единият беше на руски и той веднага го разпозна: Черния манифест. Другият документ бе американски паспорт на името на Джейсън Монк.

"Както дошъл, така и си отишъл, помисли си Гришин. Но този път, драги, няма да си тръгнеш оттук,“

***

Същия този ден се случиха още две неща, но и двете минаха съвсем незабелязано. Английски турист, чийто паспорт го определяше като Брайън Маркс, пристигна на летище „Шереметиево“ с редовния следобеден полет от Лондон, а други двама англичани минаха границата с Финландия с кола.

За служителите на летището новодошлият бе един от стотиците, които се изсипваха всеки ден. Не говореше руски, премина през формалностите като всички останали, излезе от терминала и хвана такси до центъра на Москва.

След като освободи таксито на един ъгъл, той се увери, че никой не го следи, и продължи пеша до малкия второкласен хотел, в който си бе резервирал единична стая.

Според митническата декларация, попълнена при влизането му в страната, той разполагаше с ограничено количество британски лири, за които при излизане трябваше да представи бордеро от законно обменно бюро, и пътнически чекове, подлежащи на същите разпоредби. В митническата декларация не се споменаваше нищо за пачките стодоларови банкнота, залепени отзад на бедрата му.

Фамилията му изобщо не беше Маркс, но съвпадението с Карл Маркс бе развеселило калиграфа, който беше фалшифицирал паспорта му. Тъй като изборът на собствено име се бе паднал на него, пътникът бе решил да запази истинското си име Брайън. Всъщност това бе същият онзи рускоговорещ бивш войник от специалните сили, когото сър Найджъл Ървин бе изпратил на разузнавателна мисия през септември.

След като се настани в хотела, Брайън се със задачите си. Нае малък автомобил от западна агенция и отиде да се разходи из покрайнините на столицата в квартала Воронцово в най-южната част на Москва.

В продължение на два дни, на различни интервали, за да не привлича внимание, той внимателно проучи и огледа един огромен склад, пред които през деня непрекъснато спираха камиони.

Нощем обикаляше сградата пеша, с бутилка водка в ръка. В редките случаи, когато насреща му се появеше друг пешеходец, той започваше да се кандилка насам-натам като пияница и хората дори не го поглеждаха.

Онова, което видя по време на обиколките си, му се понрави. Телената ограда не беше пречка. Нощем вратата на рампата беше заключена, но от задната страна на склада имаше друг, по-малък вход, подсигурен с катинар. Един-единствен пазач обикаляше от време на време сградата след залез слънце. С други думи, складът не представляваше проблем.

Край старото южно пристанище на Москва река се намира огромен битпазар за автомобили втора ръка, където може да се купи абсолютно всичко – от разнебитена таратайка до чисто нова лимузина, току-що открадната от някоя западна държава, а също и московски регистрационни номера и всевъзможни инструменти, като например чифт яки клещи-резачки.

От центъра на града Брайън купи десетина евтини, но надеждни швейцарски часовници, една шепа батерии, няколко метра кабел и изолирбанд. Когато окончателно се убеди, че може да открие склада по всяко време на денонощието и да се върне обратно в центъра по няколко различни маршрута, той се върна в хотел и зачака колата, която пътуваше на юг от Санкт Петербург.

Срещна се със Сайрън и Мич в „Макдоналдс“ на улица "Тверская". Двамата командоси бяха пристигнали бавно, но без произшествия.

Преди да тръгнат, в един гараж в южен Лондон волвото им бе преоборудвано, за да поеме необичайния си товар. Двете предни безкамерни гуми бяха свалени и заменени с камерни, в чиито вътрешни гуми предварително бяха насипани стотици късчета пластичен взрив Симтекс", не по-големи от палец.

От въртенето на колелата маджунообразният експлозив, удивително устойчив, освен ако не е подложен на въздействието на живачен детонатор, се бе отложил в тънък слой по стените на вътрешните гуми. Така оборудвана, колата бе транспортирана до Стокхолм, а оттам с ферибота до Хелзинки, откъдето бавно и на собствен ход бе изминала хилядата километра до Москва. Детонаторите пътуваха на дъното на кутия хавански пури, наглед купена от безмитния щанд на ферибота, но всъщност подготвена в Лондон.

Сайрън и Мич отседнаха в друг хотел. Брайън ги придружи с волвото до един буренясал парцел близо до битпазара, където двете предни гуми бяха свалени и заменени с резервни. Процедурата не направи никому впечатление: около южното пристанище подобни гледки бяха ежедневие. Само след минути вътрешните гуми бяха извадени, напъхани в огромен сак и откарани в хотела.

Брайън излезе да разхвърля парчетата от разрязаните гуми по разни кофи из града, а Сайрън и Мич останаха в стаята да "разопаковат багажа си“.

Двата килограма пластичен експлозив бяха разпределени на дванайсет малки кубчета с размерите на кутия за цигари. Към всяко от тях бяха прикачени детонатор, батерия, часовник и съответното количество кабели, свързващи отделните компоненти. Накрая бе облепено с изолирбанд.

– Представяш ли си да ни бяха дали оная смрад – подхвърли Мич, докато работеха.

„Симтекс-Н“, най-разпространеният пластичен експлозив, открай време се произвеждаше единствено и само в Чехия. По комунистическо време той излизаше от завода без какъвто и да било мирис, поради което беше „любимо“ средство на терористите.

След падането на комунизма новият чешки президент Вацлав Хавел отстъпи пред молбите на Запада и се разпореди формулата да бъде сменена и на продукта да се придаде силен, неприятен мирис, които да го издава при пренасяне. Чешките производители се спряха на миризмата на развалена риба и именно за това намекваше Мич в забележката си.

Към средата на деветдесетте години уредите за засичане вече бяха толкова усъвършенствани, че различаваха дори немиришещия вариант на експлозива. Но тъй като нагорещеният каучук имаше собствена миризма, която много наподобяваше тази на взрива, автомобилните гуми бяха идеално средство за неговото транспортиране. Никой не си направи труда да проверява волвото, разбира се, но сър Найджъл обичаше да е подготвен за всичко, а Сайрън и Мич изцяло го подкрепяха в това.

Английската тройка проникна в склада шест дни след като полковник Гришин бе получил Черния манифест и паспорта на Джейсън Монк.

Зад волана на волвото, оборудвано с нови гуми и също толкова нови московски регистрационни номера, седна Брайън. От тримата само той говореше руски и можеше да се оправи, ако някой ги спреше на проверка.

Паркираха на три пресечки от целта и извървяха останалия път пеша. Телената ограда не бе пречка за яките клещи. Тримата мъже притичаха приведени петнайсетте метра до сградата и изчезнаха в сянката на купчина варели с мастило.

Петнайсет минути по-късно самотният пазач излез да направи огледа си. Чу някакъв трясък в тъмното, обърна се като ужилен и насочи фенерчето си към мястото, откъдето бе дошъл шума. До стената на склад, стиснал бутилка водка в ръка, лежеше пияница.

Преди пазачът да проумее как се е озовал този нещастник в заградения двор, от купчината варели зад гърба му изскочи облечена в черно фигура и го удари по главата с парче оловна тръба. Единственото, което пазачът успя да види, бяха свитките пред очите му.

Докато Брайън облепяше глезените, китките и устата му с широка и здрава лепенка, Сайрън и Мич се заеха с катинара. Щом отвориха вратата, тримата придърпаха безжизнения пазач вътре, положиха го до стената, влязоха и затвориха след себе си.

Ред слаби крушки мъждукаха от тавана на просторното помещение и хвърляха мижава светлина към съоръженията вътре. Голяма част от пространството бе заето от огромни роли вестникарска хартия и варели с мастило, но в средата на печатницата се издигаха трите масивни преси за офсетов печат, за които всъщност бяха дошли.

Тримата знаеха, че някъде в другия край на сградата има още един пазач, който удобно се е настанил в стъклената си кабина и гледа телевизия или чете вестник. Брайън тихо се промъкна между машините да обезвреди и него и се върна да пази на задната врата.

Сайрън и Мич добре познаваха трите преси пред тях. Бяха американски, произведени в заводите „Бейкър-Пъркинс“ и не можеха да бъдат купени в Русия. Доставяха се само по море след дълго пътуване от Балтимор до Санкт Петербург. Ако основната им рама бъдеше изкривена, дори Боинг 747 нямаше да може да транспортира необходимите резервни части по въздух. В ролята на финландски издатели, замислили да преоборудват печатницата си с преси „Бейкър-Пъркинс“, Сайръс и Мич бяха разведени из производствените помещения на една английска печатница, която работеше със същите машини. С останалите подробности, които им бяха необходими, ги запозна пенсиониран печатар, солидно възнаграден за услужливостта си.

Знаеха, че трябва да атакуват на четири места. Огромни роли деветдесетграмова хартия захранваха всяка преса и съоръженията, които я подаваха – така наречените „звезди“ – представляваха сложен механизъм, изчислен да зарежда нова рола на мястото на свършилата без да се спира печатането. Първата цел бяха „звездите“ – по пет за всяка машина. Сайрън започна да поставя малките си бомби така, че агрегатите никога да не заработят отново.

Мич се зае с механизмите за подаване на мастилото. Офсетовата преса работеше с четири цвята и подаването на точно определено количество от всеки цвят в подходящия момент зависеше от смесително устройство, захранвано от четири огромни контейнера с мастило в четирите основни цвята.

След като приключиха с тези две възлови съоръжения, двамата саботьори се заеха със самите преси.

За останалите бомби избраха основната рама и лагерите на натисковия цилиндър – по един на всяка машина.

На двайсетата минута от влизането им в печатницата Мич посочи часовника си и кимна на Сайрън. Беше един часът, а хронометрите бяха настроени за един и половина. Пет минути по-късно тримата отново бяха навън, влачейки вече свестилия се, но безпомощен пазач след себе си. На двора щеше да му е студено, но поне нямаше да е застрашен от експлозията. Колегата му, който лежеше на пода в кабинката, беше далече и не мажеше да пострада.

В един и десет тримата се качиха на волвото и потеглиха. Двайсет минути по-късно вече бяха прекалено далеч, за да чуят почти едновременните взривове и трясъка на разбитите части по циментовия под.

Експлозиите бяха така добре изчислени, че дори не обезпокоиха кроткия сън на жителите на квартал Воронцово. Едва когато пазачът на двора прекоси, подскачайки разстоянието до предната врата и натисна копчето на алармата, полицията най-после беше уведомена за случилото се.

Освободени от лепкавите си „окови“, пазачите установиха, че телефоните не са прекъснати и се обадихана на началника на печатницата, чиито домашен номер стоеше окачен на стената в канцеларията. Той пристигна в три и половина и с ужас огледа останките от скъпите машини. После позвъни на Борис Кузнецов.

Шефът на пропагандата на Съюза на патриотичните сили се яви на местопроизшествието в пет часа сутринта и изслуша тревожния разказ на началника. В седем се обади на полковник Гришин.

Малко преди този час наетият автомобил и волвото бяха зарязани край Манежния площад. Наетата кола щеше скоро да бъде намерена и върната на агенцията, а волвото, оставено отключено с ключовете на стартера, щеше без съмнение да бъде откраднато още преди изгрев слънце, както всъщност и стана.

Бившите командоси закусиха в долнопробното кафене на летището и един час по-късно се качиха на първия самолет за Хелзинки.

Докато тримата напускаха Русия по въздух, полковник Гришин оглеждаше с дива ярост унищожената печатница. Щеше да има разследване, разбира се. Лично той щеше да го назначи и тежко и горко на онези, които бяха замесени. Но професионалното му око му подсказваше, че атентатът е дело на професионалисти, които той се съмняваше, че ще открие.

Кузнецов не беше на себе си. Всяка седмица през последните две години съботният таблоид „Пробудисъ!“ бе разнасял словата и тезисите на Игор Комаров до пет милиона домакинства из цяла Русия. Идеята да се основе национален седмичник, издаван изцяло от Съюза на патриотичните сили, бе негова. Той бе предложил да се започне издаването на месечното списание „Родина“.

Тези две издания, смесица от лесни конкурси с големи награди, секс-изповеди и расова пропаганда, бяха разнасяли думите на лидера до всяко кътче на страната и бяха допринесли невероятно много за неговата популярност сред електората.

– Кога можете да възстановите производството? – попита Кузнецов главния печатар.

– Когато се снабдим с нови преси – сви рамене човекът. – Тези не могат да се поправят. Най-рано след два месеца.

Кузнецов пребледня от ужас. Още не беше уведомил самия лидер. Успокояваше се, че грешката е на Гришин, задето не бе осигурил по-надеждна охрана на мястото, но така или иначе, едно беше сигурно: вестникът нямаше да излезе тази събота, нито пък списанието – в края на месеца. И това щеше да продължи най-малко десет седмици. А президентските избори бяха след осем.

***

Утрото не беше добро и за следователя Бородин, макар да бе дошъл на работа в отдел „Убийства" на „Петровка" в добро настроение.

Ведростта му през изминалата седмица не бе останала незабелязана от колегите му, въпреки че никой не намираше обяснение за нея. А то всъщност беше съвсем просто: предавайки двата ценни документа на полковник Гришин след все още неизяснената експлозия в хотел „Метропол“, Бородин си бе заработил солидна добавка към месечните доходи.

Лично той бе убеден, че няма никакъв смисъл да продължава разследването на атентата в хотела. Ремонтните работи вече бяха започнали, застрахователите, най-вероятно чужденци, щяха да покрият разходите, американският гост бе мъртъв и мистерията беше пълна. А дори да подозираше, че интересът на Гришин към американеца има нещо общо с внезапната му смърт, Бородин не смяташе да го прави на въпрос.

След по-малко от два месеца Игор Комаров без съмнение щеше да стане новият президент на Руската федерация, а вторият човек след него щеше да бъде полковник Гришин. Зашеметяващи награди очакваха онези, които му бяха служили добре в опозиционните години.

Всички в отдела обсъждаха снощния атентат в печатницата в Съюза на патриотичните сили. Бородин веднага приписа вината на комунистите на Зюганов или пък на платените разбойници на някоя мафиотска групировка. Не му беше ясен само мотивът. Тъкмо споделяше теориите си с колегите, когато телефонът на бюрото му иззвъня.

– Бородин? – попита глас отсреща.

– Да, инспектор Бородин е на телефона.

– Обажда се Кузмин.

Следователят напъна мозъка си, но нищо не му дойде на ум. – Кой?

– Професор Кузмин. Съдебна медицина. Втори медицински институт. Вие ли сте ми изпратили пробите от атентата в „Метропол“? На папката пише вашето име.

– А, да, аз отговарям за случая.

– Значи сте пълен глупак.

– Моля?

– Току-що приключих анализа на тленните останки, които ми донесохте от хотелската стая. Заедно с една шепа стърготини и стъкълца, които нямат нищо общо с мен – каза сприхавият патолог.

– И какъв е проблемът, професоре? Човекът е мъртъв, нали?

Гласът отсреща вече притреперваше от гняв.

– Разбира се, че е мъртъв, идиот такъв. Нямаше да е на парчета в лабораторията ми, ако беше жив.

– Тогава не виждам къде е проблемът. От години се занимавам с убийства и по-мъртъв труп не съм виждал.

Патологът пое дълбоко въздух, овладя се и продължи с кроткия и спокоен глас на човек, който говори на малко и доста тъпичко дете.

– Въпросът, драги ми Бородин, е: кой е мъртъв?

– Ами американския турист, разбира се. Нали имате кокалите му там.

– Да, имам кокали, следовател Бородин. – Лекарят наблегна на думата „следовател“, намеквайки, че онзи отсреща ще се озори да намери и пътя до тоалетната ако не следва куче-водач. – Очаквах да открия и следи от тъкани, мускули, сухожилия, кожа, коса, нокти, вътрешности.., или поне два-три грама костен мозък. Но какво намирам? Кости, само кости.

– Не ви разбирам. Какво им е на костите?

Търпението на професора окончателно се изчерпа и на Бородин му се наложи да отмести слушалката от ухото си, за да не му се спука тъпанчето.

– Нищо им няма на шибаните кости. Много са си хубави даже. Като ги гледам, от двайсет години насам не са мръднали. Защото по мои сметки горе-долу преди толкова време е умрял някогашният им собственик. Онова, което се опитвам да втълпя в тъпата ви глава, е че някой си е направил труда да взриви най-обикновен скелет от ония, дето всеки студент по медицина държи в ъгъла на стаята си.

Бородин зяпна като риба.

– Искате да кажете, че американецът не е бил в онази стая? – попита той.

– Не и когато е станала експлозията – отвърна професор Кузмин. – Кой беше той всъщност? Или по-скоро кой е, тъй като най-вероятно си е жив и здрав?

– Не знам. Някакъв американски учен.

– А, виждате ли, интелектуалец. Като мен. Е, кажете му, че ми харесва чувството му за хумор. Къде да ви пратя доклада от анализа?

Последното нещо, което Бородин искаше, бе този доклад да се озове на бюрото му. Затова даде името на един генерал-майор от Президиума на милицията и каза на професора да го прати там.

Папката пристигна в кабинета на генерала още същия следобед и той веднага се обади на полковник Гришин, за да му съобщи новината. Не получи похвала.

До вечерта Анатолий Гришин бе мобилизирал личната си армия от информатори, която съвсем не беше за подценяване. Хиляди копия на паспортната снимка на Джейсън Монк бяха раздадени на членовете на Черната гвардия и Младежката бойна лига, които се пръснаха по улиците на Москва да търсят издирвания. По мащабност и всеобхватност операцията многократно надхвърляше усилията, вложени в издирването на чистача Леонид Зайцев.

Други снимки бяха връчени на шефовете на кланове в мафията на Долгоруки с нареждане обектът да се издири и задържи. Информаторите в милицията и имиграционните власти бяха предупредени да си отварят очите, Награда от сто милиарда рубли бе обявена за беглеца – сума, от която дъхът секваше.

Гришин успокои Игор Комаров, че от толкова очи и уши американецът просто няма къде да се скрие. Тази огромна мрежа от информатори беше в състояние да проникне във всяко кътче на Москва, във всяка дупка, във всеки ъгъл. Ако не се заключеше в собственото си посолство, откъдето не можеше да навреди, Джейсън Монк щеше да бъде открит.

Гришин бе почти прав. Но имаше едно място, до което руснаците нямаха достъп, и това бе затвореният и непристъпен свят на чеченците.

Джейсън Монк се бе преселил именно в този свят – в един безопасен апартамент над малко магазинче за подправки, охраняван от Мехмед, Аслан, Шариф и десетки други невидими хора на улицата, които надушваха руснаците на километри и си контактуваха на език, който никой друг не разбираше.

Във всеки случай Монк вече бе осъществил втория си контакт.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

От всички воини на Русия, действащи или уволнени, единственият, който по престиж можеше да се мери с десетина други, бе армейски генерал Николай Николаев.

На прага на седемдесет и четвъртата си година той все още внушаваше респект. Високата му фигура, изправената стойка, буйната бяла грива, загорилото лице, брулено от хиляди ветрове, и неизменните мустаци, засукани гордо в краищата, го отличаваха от останалите, където и да отидеше.

Беше прекарал живота си като танкист, командир на механизирана пехота. Беше се бил на всеки фронт, във всяко сражение, състояло се през петдесетте му години служба, и за онези, които бяха служили под негово командване – може би милиони към края на 1999-а, – той бе легенда.

За всеки бе ясно, че той щеше да се пенсионира като маршал, ако не беше "неприятният" му навик да не цепи басма на политици и службогонци.

Също като Леонид Зайцев, за когото той никога нямаше да си спомни, но когото навремето не потупал по рамото в един лагер край Потсдам, генералът бе роден край Смоленск на запад от Москва, само че единайсет години по-рано, през зимата на 1925-а.

Още помнеше деня, в който двамата с баща му минаха покрай една църква и възрастният мъж по навик се прекръсти. На въпроса какво прави, баща му се вцепени от страх и му каза никога да не споменава за това пред когото и да било.

Някъде по същото време един друг съветски младеж бе обявен за герой, загдето бе предай родителите си на НКВД за антипартийни забележки. Хората бяха починали в лагерите, а синът бе сочен за пример сред младите.

Ала малкият Коля обичаше баща си и не продума нито дума. Впоследствие разбра какво означава жестът но прие обясненията на учителите си, че е пълна глупост.

Беше на петнайсет години, когато на 22 юни 1941-ва година Германия обяви война на Съветския съюз. След по-малко от месец в Смоленск нахлуха немски танкове и заедно с хиляди други бежанци той избяга от града, за да се спаси. Родителите му не успяха. Не ги видя повече.

Високо и едро момче, той носи десетгодишната си сестричка близо сто и петдесет километра, докато накрая една нощ двамата се покатериха на товарен влак и продължиха на изток. Оказа се, че влакът не е обикновен. В него наред с останалия товар пътуваше демонтиран танков завод, изнесен от опасната зона, за да бъде пуснат отново в действие в някое закътано място в полите на Урал.

Премръзнали и изгладнели, двете деца изминаха разстоянието до Челябинск притиснати към покрива на влака, а там в подножието на планината инженерите отново монтираха завода, наречен Танкоград.

За училище и дума не можеше да става. Галина бе изпратена в сиропиталище, а Коля постъпи на работа в завода. Прекара там близо две години.

През лятото на 1942-ра съветската армия отчаяно се нуждаеше от хора и танкове край Харков и Сталинград. Бойната тактика беше традиционна и смъртоносна. За друга нямаше нито време, нито подготовка. Войниците просто бяха изпращани с танковете си срещу дулата на немските оръдия и никой не мислеше за загубите. Руската военна история не помнеше друг подход.

В Танкоград производството се увеличи неимоверно. Работеха по шестнайсет часа на ден, спяха под струговете. Произвеждаха КВ-1, кръстен на маршал Климент Ворошилов, бездарен като офицер, но любимец на Сталин. КВ-1 беше тежка машина, основният боен танк на съветската армия по онова време.

През лятото на 1943-а руснаците укрепяха позициите си около Курск, където фронтовата линия образуваше дъга с дълбочина около сто и шейсет километра на запад. През юни седемнайсетгодишният младеж бе изпратен – заедно с неколцина други – да придружи влакова композиция с танкове до фронта, да ги разтовари на снабдителната станция, да ги предаде на командващия и да се върне в Челябинск. Изпълни всичките заръки с изключение на последната.

Новите танкове вече бяха наредени край релсите, когато командирът на полка, за който бяха предназначени, пристигна на станцията. Беше удивително млад, двайсет и няколко годишен, полковник, брадясал, изпит и каталясал.

– Нямам кьорав водач, мамка му – извика той на инженера, който ръководеше доставката. После се обърна към едрия русоляв младеж и попита: – Ти можеш ли да караш тия зверове?

– Да, другарю, но трябва да се върна в Танкоград.

– Никакви такива. Щом можеш да караш, оставаш тук.

Влакът отпраши на изток. Още преди да се опомни редник Николай Николаев бе облечен в груб памучен гащеризон, качен на един КВ-1 и изпратен към Прохоровка. Битката при Курск започна две седмици по-късно.

Курската битка включваше всъщност серия ожесточени и кървави сражения, които се водеха по цялата дължина на дъгата и продължиха два месеца. След края им Курск влезе в аналите като най-голямата танкова битка в световната история. В нея взеха участие шест хиляди танка, в това число и немските, два милиона души и четири хиляди самолета. Тази битка най-после доказа, че в крайна сметка немският „Панцер“ не е непобедим. Дори и в близък бой.

Немската армия току-що бе монтирала новото си чудо на техниката – танка „Тигър", чието осемдесет и осем милиметрово оръдие, заредено с бронебойни снаряду, можеше да омете абсолютно всичко по пътя си. Оръдието на КВ-1 беше доста по-малокалибрено, макар новият модел, който Николай бе доставил, да беше оборудван с подобрена система за далечно мерене.

На 12 юли руснаците започнаха контраатака и основните им позиции бяха в района на Прохоровка. В полка на Николай бяха останали едва шест танка, когато командирът забеляза пет немски „Панцера“ в далечината и реши да атакува. Руснаците превалиха в редица ниския хълм и се спуснаха в плитката низина под него. Немците бяха на отсрещната височина.

Но младият полковник бе допуснал фатална грешка. Вражеските танкове не бяха „Панцери“, а „Тигри“. Един по един те започнаха да целят с бронебойни снаряди шестте руски машини.

Танкът на Николай бе ударен два пъти. Първият снаряд разкъса веригите от едната страна и разцепи корпуса по дължина. Долу на мястото на водача Николай усети как машината се разтресе и спря. Вторият снаряд лизна оръдейния купол и се отклони към хълмовете отзад. Но ударът бе достатъчен да убие екипажа.

В танка имаше петима души. Четирима от тях бяха мъртви. Само Николай, усетил миризмата на нафта върху горещ метал, се опитваше ожулен, очукан и зашеметен, да изпълзи от тежката машина, преди да се е взривил заедно с нея.

Тела препречваха пътя му. Мерачът и пълначът лежаха проснати в основата на оръдието и от ушите, носовете и устите им течеше кръв и слуз. През зейналата дупка в коруса Николай виждаше „Тигрите“, които сновяха из низината сред дима на другите поразени руски танкове.

За негова изненада куполът все още можеше да се движи. Той взе един снаряд от сандъка, пъхна го в затвора и зареди. Никога не го беше правил преди, но бе гледал как става. Обикновено трябваха двама души. Зашеметен от удара и замаян от миризмата на нафта, той насочи оръдието, погледна в перископа, намери един "Тигър“ на около триста метра пред него и стреля.

Оказа се, че вражеският танк бе последният от петте. Другите четири продължиха напред, без да забележат нищо. Николай отново зареди, намери си друга цел и пак стреля. Снарядът се вклини между оръдейния купол и корпуса на „Тигъра“ и го взриви. Някъде под краката на Николай се чу глухо свистене и по тревата започнаха да пълзят пламъци. След втория му снаряд останалите три "Тигъра“ усетиха, че ги атакуват отзад, и започнаха да обръщат. С третия удар момчето порази странично корпуса на един от тях, а другите два се обърнаха и тръгнаха насреща му. Николай разбра, че с него е свършено. Скочи долу и се промуши през цепнатината в корпуса на танка, миг преди вражеският снаряд да отнесе купола, в който бе стоял. Танкът всеки момент щеше да експлодира, памучният му гащеризон беше на път да се запали. Николай се огледа зашеметен и започна да се търкаля надолу във високата трева.

Тогава стана нещо, което той не бе очаквал, а и не успя да види добре. Десет руски танка превалиха хълма и се спуснаха към низината. Немците разбраха, че нямат шанс, и се втурнаха на пълен ход към отсрещната височина. Единият успя да се добере до билото невредим и да изчезне зад хълма.

Николай усети, че някой го изправя на крака. Вдигна глава и видя непознат полковник. Плитката низина беше пълна с разнебитени танкове – шест руски и четири немски. Около неговия димяха трите поразени „Тигъра".

– Ти ли направи това? – полковникът.

Николай почти не го чуваше. Ушите му кънтяха от тътена, гадеше му се. Намери сили само да кимне.

– Ела с мен – каза полковникът.

Зад хълма ги чакаше малка газка. Полковникът седна зад волана и го закара в някакъв лагер на около петнайсетина километра на изток. Пред централната палатка в лагера беше опъната голяма маса, покрита с карти, над които се взираха десетина висши офицери. Полковникът спря наблизо, отиде до палатката и козирува. Командващият генерал вдигна глава и го погледна.

От предната седалка на колата Николай видя полковникът да говори нещо на офицерите, след което всички глави се извърнаха към него. После генералът му махна с ръка да дойде. Притеснен да не го накажат, задето е оставил двата немски танка да се изплъзнат, Николай слезе от колата и се приближи. Памучният му гащеризон беше обгорен, лицето му – цялото в сажди. Вонеше на нафта и кордит.

– Три „Тигъра“? – каза генерал Павел Ротмистров, командващ Първа танкова армия. – В гръб? С разнебитен КВ?

Николай стоеше като глупак и не смееше да продума.

Генералът се усмихна и обърна глава към дребен, набит мъж със свински очички и нашивки на политкомисар.

– Мисля, че такава постъпка заслужава късче метал.

Комисарят кимна. Другарят Сталин щеше да го одобри. Някакъв адютант донесе една кутийка от палатката на Ротмистров закачи златната звезда „Герой на Съветския съюз" върху обгорената дреха на седемнайсетгодишния младеж, а комисарят, чието име бе Никита Хрушчов, стоеше отстрани и кимаше одобрително.

На Николай Николаев бе наредено да мине през полевата болница, където обгорените му ръце и лице бяха намазани с миризлив мехлем, и да се яви в щаба на генерала. Там получи офицерско звание, лейтенантски нашивки и взвод от три КВ-1. После отново се върна на фронта.

Същата зима, оставил Курската дъга на километри след себе си и подгонил „Панцерите“ в отстъпление на запад, той получи капитански звезди и рота чисто нови тежки танкове, току-що излезли от завода. Бяха ги кръстили ИС-II – на Йосиф Сталин. Със сто двайсет и две милиметровото си оръдие и дебелата, почти непробиваема броня, те станаха известни като „тигроубийците“.

За изключителната си храброст по време на операция „Багратион“ Николай Николаев получи второто си звание „Герой на Съветския съюз“, а в покрайнините на Берлин, под командването на маршал Чуйков – и третото.

С този човек бе дошъл да се срещне Джейсън Монк близо петдесет и пет години по-късно.

Ако бе проявил повече такт спрямо Политбюро, старият генерал не само щеше да се пенсионира като маршал, но щеше да получи в дар от държавата и просторна вила на брега на Москва река край Переделкино, където се ширеха всички останали номенклатурчици. Но той винаги им бе казвал какво мисли за тях, а те рядко оставаха поласкани.

Лишен от привилегии, той си бе построил скромна дървена къщичка край магистралата за Минск малко преди Тухово – район, пълен с военни подразделения, където можеше поне да се чувства близо до любимата си армия.

Никога не се беше женил – „в такъв живот място за момичета няма“, бе казвал често на колегите си при многобройните си премествания из най-затънтените гарнизони на Съветската империя – и на седемдесет и три години делеше дома си с верен прислужник, старши сержант от запаса с един крак, и ирландска хрътка с четири.

Монк бе открил невзрачната му къщурка, разпитвайки жителите на съседните села къде живее чичо Коля. Преди години, когато генералът бе навлязъл в петдесетте, по-младите офицери бяха започнали да го наричат помежду си и псевдонимът си остана. Косата и мустаците му бяха побелели преждевременно и той наистина изглеждаше достатъчно стар, че да е чичо на всички. Армейски генерал Николаев звучеше чудесно като за пред журналистите, но всеки бивш войник или офицер в страната го знаеше просто като чичо

Коля.

И тъй като Монк пътуваше с автомобил на Министерството на отбраната и беше облечен в униформата на полковник от Генералния щаб, селяните не виждаха причина да не го упътят къде живее чичо Коля.

Навън беше тъмно като в рог и ужасно студено, когато Монк почука на вратата на къщата. Отвори му накуцващият прислужник и, виждайки униформата, веднага го покани вътре.

Часът минаваше девет, генерал Николаев не очакваше гости, но непознатият полковник и дипломатическото му куфарче дори не го изненадаха кой знае колко. Седеше в любимото си кресло край бумтящия огън, четеше мемоарите на един по-млад генерал и от време на време пръхтеше с насмешка. Познаваше ги до един, знаеше какво са правили и – още по-лошо – какво никога не са правили, независимо какво твърдяха сега, когато им се бе отдал случай да изкарат пари, съчинявайки наново историята.

Когато Володя влезе и обяви, че е дошъл човек от Москва, генералът остави четивото си и вдигна глава.

– Кой си ти? – попита той.

– Някой, който би желал да поговори с вас, генерале.

– От Москва ли си?

– За момента, да.

– Е, щом си дошъл, говори – генералът кимна към куфарчето. – Документи от министерството ли носиш?

– Не точно. Наистина са документи, но от друго място.

– Навън е студено. Седни до огъня да се посгрееш. Е, хайде де, слушам те. Какво те води насам?

– Ще бъда напълно искрен, генерале. Прибягнах до тази униформа само за да ви убедя да ме приемете. Не съм офицер от руската армия, не съм полковник, още по-малко пък от Генералния щаб. Всъщност аз съм американец.

От другата страна на камината руснакът седеше и го гледаше, сякаш не можеше да повярва на ушите си. В следващия миг засуканите върхове на мустаците му се вирнаха от гняв.

– Ти си измамник! – викна той. – Долен шпионин. Няма да търпя измамници и шпиони в къщата си. Вън!

Монк остана на мястото си.

– Добре, ще си тръгна. Но съм пропътувал цели десет хиляди километра и ще е жалко да остана само трийсет секунди. Бихте ли ми отговорили на един въпрос?

– Един въпрос? Какъв? – изръмжа генерал Николаев.

– Хората говорят, че преди пет години, когато Борис Елцин ви е помолил да се върнете в армията и да командвате нападението над Чечня и разрушението на столицата Грозни, вие сте погледнали плановете и сте казали на тогавашния министър на отбраната Павел Грачов: „Командвам войници, а не касапи. Тая работа тук е за палачи.“ Вярно ли е това?

– Кое по-точно?

– Вярно ли е? Позволихте ми да ви задам един въпрос.

– Да, вярно е. И бях прав.

– Защо го направихте?

– Това вече е втори въпрос.

– Ще трябва да измина още десет хиляди километра, за да се прибера у дома.

– Добре. Защото не смятам, че геноцидът е работа на войниците. А сега се махай.

– Тая книга, дето я четете, нищо не струва.

– Ти пък откъде знаеш?

– Чел съм я. Пълна е с лъжи.

– Вярно е. И какво от това?

Монк бръкна в куфарчето си и извади Черния манифест. Отвори го на една отбелязана страница и подаде папката на генерала.

– След като имате време да четете глупости, бихте хвърлили едно око на това тук?

Любопитство на генерала взе надмощие над гнева му.

– Американска пропаганда?

– Не. Руско бъдеще. Прочетете. Тази страница и следващата.

Генерал Николаев изсумтя недоволно, взе папката и прочете набързо двете отбелязани страници. Лицето му почервеня от гняв.

– Какъв е тоя боклук? – изкрещя той. – Кой го е писал?

– Чували ли сте за Игор Комаров?

– Що за глупост. Разбира се, че съм чувал. Ще стане президент през януари.

– Добър ли е, или не?

– Откъде да знам? Всичките са като фурнаджийски лопати.

– Значи мислите, че не е по-различен от останалите?

– В общи линии.

Монк му разказа онова, което се бе случило през миналия юли, препускайки през събитията колкото е възможно по-бързо, от страх да не изгуби вниманието на стария генерал или пък още по-зле, търпението му.

– Не ти вярвам – отсече генералът. – Идваш тука да ми разправяш някакви измишльотини...

– Ако бяха измишльотини, едва ли трима мъже щяха да загинат заради тях. Ще ходите ли някъде тази вечер.

– Какво? Не.

– Защо не оставите мемоарите на Павел Грачов и не прегледате намеренията на Игор Комаров. Някои от пасажите ще ви харесват. Като укрепването на армията, например. Но не за защита на родината. Тя не е застрашена от никого. Целта е да се създаде армия, която да извършва геноцид. Може и да не харесвате евреите, чеченците, грузинците, украинците и арменците, но те също бяха с вас в танковете. Биха се край Курск, при „Багратион“, в Берлин и Кабул. Биха се редом до вас. Защо не отделите няколко минути да видите какво им е намислил Комаров

Генерал Николаев впери поглед в упорития американец, с четвърт век по-млад от него, и попита.

– Вие, американците, пиете ли водка?

– В такава мразовита вечер насред Русия пием.

– Там има една бутилка. Сипи си.

Докато възрастният мъж четеше, Монк пийна чашка „Московская“ и се замисли за онова, което му бяха казали в замъка Форбс.

„Той е може би последният руски генерал, запазил онова старомодно чувство за хумор. Не е глупав и не познава страха. Десет милиона ветерани и до днес биха слушали чичо Коля“, бе казал руският му инструктор Олег.

***

След падането на Берлин и едногодишната окупация младият майор Николаев бе изпратен в Москва да учи в офицерско училище. През лятото на 1950-а бе назначен да командва един от седемте танкови полка по поречието на река Ялуцзян в Далечния изток.

Корейската война беше в разгара си. Американските войски упорито настъпваха на север. Сталин сериозно се бе замислил да отърве кожата на корейците, като изпрати новите си танкове срещу американците. Две неща го възпряха: мъдрите съвети на другите и собствената му параноя. Новите ИС-IV бяха толкова свръхсекретни, че на Запад дори не знаеха за тях и Сталин се опасяваше някой от тях да не попадне невредим в ръцете на врага по време на битката.

През 1951-ва Николаев се върна в Москва с чин подполковник и бе изпратен в Потсдам. Беше едва на двайсет и пет.

На трийсетгодишна възраст пое командването на специалния танков полк по време на Унгарската революция Именно там за първи път се противопостави на тогавашния съветски посланик Юрий Андропов, който щеше в последствие да се издигне до председател на КГБ, а след това и до генерален секретар на КПСС. Полковник Николаев отказа да обстрелва с картечница тълпите протестиращи унгарски граждани по улиците на Будапеща.

– Седемдесет процента от тях са жени и деца – каза той на съветския посланик и главен стратег на потушаването на революцията. – Хвърлят камъни. Ние им излизаме с танкове насреща. Какво могат да ни направят?

– Трябва да им бъде даден урок – крещеше Андропов. –Стреляй с картечницата!

Николаев знаеше какво може да причини тежката картечница на толкова много хора, събрани на едно място. Майка му и баща му бяха загинали така през 1941-ва в Смоленск.

– Щом искате да се стреля, стреляйте вие – отвърна той на Андропов.

Един висш генерал успокои положението, но кариерата на Николаев увисна на косъм. Андропов не прощаваше лесно.

До средата на шейсетте години Николаев бе изпращан във възможно най-отдалечените поделения. Прекара години по поречието на Амур и Усури на границата с Китай, докато Хрушчов се чудеше дали да нахлуе с танковете и да даде урок на Мао Цзедун.

Хрушчов бе свален, на негово място дойде Брежнев, положението се поуспокои и Николаев с удоволствие напусна пустите земи на границата с Манджурия, за да се върне в Москва.

През 1968-а, вече четирийсет и две годишен и с чин генерал-майор, той пое командването на една от дивизиите, изпратени в Чехословакия по време на Пражката пролет. При един от инцидентите лично поведе рота от танкове към центъра на града, за да спаси неколцина парашутисти, попаднали в беда. Случката се превърна в легенда сред десантниците.

После прекара четири години като преподавател по стратегия и тактика на танковия бой в академията „Фрунзе“, подготвяйки цяло поколение млади офицери, които го боготворяха. През 1973-а бе изпратен като съветник по военните въпроси в Сирия. Войната Йом Кипур тъкмо беше започнала.

Въпреки че не му влизаше в работата да се намесва във военните действия, той така добре познаваше танковете, доставени от Съветския съюз, че подготви и организира атака срещу израелската Седма танкова бригада отвъд Голанските възвишения.

Сирийците не можеха да се мерят с противниците си, но стратегията и тактиката бяха блестящи. Израелската танкова бригада в крайна сметка оцеля, но по едно време сирийците здравата ги бяха притиснали. Случаят се запомни като един от малкото, в които арабските танкови части създаваха проблеми на израелците.

След Сирия Николаев бе поканен в Генералния щаб да изготвя стратегия за офанзивни операции срещу НАТО. През 1979-а дойде Афганистан. На петдесет и три години генералът бе изправен пред възможността да поеме командването на Четирийсета армия, която щеше да се заеме с операцията. Постът означаваше повишение от генерал-лейтенант в генерал-полковник.

Той прегледа плановете, запозна се с терена, осведоми се за местното население и написа доклад, в който изказваше мнението си, че операцията е безсмислена, ще се превърне в касапница и ще стане съветски Виетнам. Андропов за втори път беше вбесен.

Николаев отново бе изпратен в шеста глуха да подготвя новобранци, а генералите, които отидоха в Афганистан, се върнаха с медали и почести, но и с десетки хиляди трупове в найлонови чували.

***

– Това е пълен абсурд. Не можеш да ме накараш да повярвам на тия глупости, каквото ще да става. – Стария генерал подхвърли папката върху коленете на Монк.

– Но трябва да ти призная, че имаш здрави нерви, американецо. Идваш в родината ми, в собствения ми дом.., да ми пълниш главата с тия злокобни лъжи...

– Кажете ми, генерале, какво мислите за нас?

– За вас?

– Да, за нас. Американците, западняците. Аз съм изпратен тук. Не съм дошъл по собствена воля. Защо, мислите, са ме пратили? Ако Комаров беше добър човек и лидер със славно бъдеще, мислите ли, че щеше да ни дреме на задниците

Възрастният генерал го изгледа, шокиран не толкова от грубия език, с който беше свикнал в армията, колкото от несломимата упоритост на по-младия мъж срещу него.

– Знам, че съм прекарал живота си да се боря срещу вас.

– Не, генерале, прекарали сте живота си да ни се противопоставяте. И то в услуга на режим, чийто извращения са ви добре известни...

– Говориш за моята родина, американецо. Оскърбленията са си изцяло за твоя сметка.

Монк се надвеси напред и сложи ръка на Черния манифест.

– Но такова нещо не е имало, нали? Нито при Хрушчов, нито при Брежнев, нито при Андропов...

– Ако е вярно! Ако изобщо е вярно! – изкрещя генералът. – Всеки би могъл да го напише.

– Прочетете това, щом се съмнявате. От него ще как сме се сдобили с документа. Един стар войник даде живота си, за да го извади на бял свят.

Той подаде на генерала доклада от разследването и му наля пълна чаша водка. Генералът я гаврътна по руски, наведнъж.

***

Едва през лятото на 1987-а някой извади стария доклад, който Николаев бе писал през 1979-а, отупа го от праха и предаде във Външно министерство. През януари 1988-а външният министър Едуард Шеварднадзе обяви на света, че съветските войски се изтеглят от Афганистан.

Николаев най-сетне бе повишен в чин генерал-полковник и извикан от Генералния щаб да ръководи изтеглянето. Последният командир на Четирийсета армия беше генерал Громов, но той бе уведомен, че с цялостния план по изтеглянето на войските ще се заеме Николаев.

Като по чудо цялата Четирийсета армия се измъкна от страната, без да даде нито една жертва повече, въпреки че муджахидините бяха по петите и. Последната съветска колона премина моста над Амударя на 15 февруари 1989-а. Най-накрая пътуваше Николай Николаев. Можеше да се прибере със самолета на Генералния щаб, но бе предпочел да върви с войниците.

Возеше се сам на задната седалка на открита газка, придружаван само от шофьора. Никога не беше отстъпвал преди. Седеше изправен в бойната си униформа, без пагони, които да издават ранга му, но войниците познаваха буйната му бяла коса и засуканите краища на мустаците му.

Беше им дошло до гуша от Афганистан и с нетърпение чакаха да се приберат у дома, въпреки поражението. Щом преминаха от северната страна на моста, всички избухнаха в радостни възгласи. Спираха край пътя, виждайки бялата му глава, изсипваха се от камионите и го поздравяваха с гръмко „ура“. Сред тях имаше десантници, които бяха чули за случката в Прага, бивши танкисти, изпратени да управляват БТР-те – всички му махаха с ръце и го поздравяваха.

Беше на шейсет и три години тогава, скоро щеше да се пенсионира и да се отдаде на спомени и другарски сбирки. Но за тях той все още беше техният чичо Коля, които ги водеше към дома.

За четирйсетте си години като танкист той бе направил три неща, които го бяха превърнали в легенда. Беше забранил „чанча“ – системния тормоз над новобранците, довел до стотици самоубийства – и останалите генерали последваха примера му. Беше борил със зъби и нокти за по-добри условия и по-добра храна за войниците си и бе държал на отличната подготовка и високия боен дух, докато не превърна всяко едно поделение под негово командване – от взвода до дивизията – в образец за армията.

Преди да се раздели с властта, Горбачов го бе удостоил с чина армейски генерал.

– Какво очакваш от мен, американецо? – Генерал Николаев остави доклада от разследването и се загледа в огъня. – Ако всичко това наистина е вярно, значи Комаров е един изверг. Но какво бих могъл да направя аз? Гоня осемдесетака, пенсиониран съм от единайсет години, вече не съм онова, което бях...

– Но те още са там – каза Монк и стана да прибере документите. – Милиони ветерани. Някои са служили под ваше командване, други ви помнят, но почти всички знаят за вас. Думата ви още се чува сред тях.

– Виж какво, чужденецо, този народ е изтърпял страдания, каквито ти не би могъл и да си представиш. Тази земя е пропита с кръвта на нейните синове и дъщери. Сега идваш и ми казваш, че пак ще се лее кръв. Мъчно ми е, ако е вярно, но нищо не мога да направя.

– Ами армията? Която ще бъде заставена да пролее тази кръв? Какво ще стане с армията? Вашата армия.

– Тя вече не е моя.

– Ваша е, колкото и на всеки друг гражданин на страна.

– Тази армия претърпя най-голямото си поражение.

– Не тя, комунистическият режим претърпя поражение. Не и войниците. Вашите войници. Те просто бяха разпуснати. А сега един човек иска да ги мобилизира отново. Но с друга цел. За да нападат, да поробват и да колят народа си.

– Защо точно аз?

– Имате ли кола, генерале?

Възрастният мъж учудено вдигна поглед от камината.

– Естествено. Малка е, но ми върши работа.

– Отидете в Москва. В Александровския парк. При огромната гранитна плоча до вечния огън. Попитайте ги какво трябва да направите. Не питайте мен, тях питайте.

Монк си тръгна. Преди да се зазори, вече се беше прибрал в поредното скривалище с двамата си чеченски телохранители. Същата нощ взривиха печатницата.

***

Ако трябва да се класират множеството древни и тайнствени институции, които и до днес съществуват във Великобритания, първото място без съмнение ще се падне на Лондонския хералдически институт, основан още по времето на Ричард III. Най-високо в йерархията на този институт стоят пазителите на гербовете и херолдите.

В Средновековието херолдите — или иначе казано вестителите – са били използвани, за да пренасят съобщения между воюващите страни през бойното поле по време на примирие.

Между войните те били натоварвани със съвсем други задачи. В мирно време рицарите и благородниците се събирали да показват бойните си умения в дуели и турнири. И тъй като участниците били облечени от главата до петите в доспехи, херолдите, чието задължение било да обявяват имената на съперниците във всеки един турнир, трудно разпознавали мъжете зад шлемовете.

За да се разреши този проблем, благородниците носели емблема или знак на щитовете си. Така херолдът, виждайки мечка и разните му там атрибути, разбирал, че някъде там в металната черупка се крие графът на Уоруик.

Покрай тези си функции херолдите станали експерти и арбитри за това кой е и най-вече кой има правото да се нарича така или иначе. Те проследявали родословието на аристократите и водели на отчет всичките им кръвни наследници.

Всичко това не се правело само от снобизъм. С титлата вървели огромни имения, замъци и ферми. В днешно време би могла да означава дори законно право на собственост върху контролния пакет акции в „Джененеръл Мотърс". От нея зависели огромни богатства и власт.

И тъй благородниците обикновено се разделят с този свят, оставяйки след себе си цяло котило потомци, част от които незаконни, неминуемо се разразявали ожесточени спорове за това кой има право да ги наследи. Претенциите често се разрешавали с война. Херолдите, като пазители на архивите, били крайният арбитър в родствените спорове и определяли кой има правото да носи герба на фамилията.

До ден днешен Лондонският хералдически институт разрешава подобни спорове, регистрира гербовете на банкери и индустриалци, наскоро придобили благородническа титла, и срещу определено заплащане може да проследи родословното дърво на всяка една фамилия от вписването ѝ в архивите до наши дни.

Както може да се очаква, херолдите са учени, погълнати от странната си наука, чиито неразбираем нормански език и сложна символика се овладяват след години упорита работа.

Част от тях са се специализирали в изследване родословието на европейските благороднически фамилии, свързани с британската аристокрация чрез множество брачни съюзи.

След дискретно, но задълбочено проучване сър Найджъл Ървин установи, че един от тях проявява особен интерес към руската династия Романови и се смята за най-добрия специалист в света в тази област. За доктор Ланселот Пробин се говореше, че е научил повече неща за династията Романови, отколкото самите Романови някога са знаели.

Представяйки му се като пенсиониран дипломат, подготвящ доклад за Външно министерство относно евентуалните монархически тенденции в Русия, сър Найджъл го покани на чай в „Риц“.

Доктор Пробин се оказа дребен и симпатичен човек, който се отнасяше към работата си с невероятно чувство за хумор и без каквато и да било превзетост Като го видя, старият разузнавач се сети за Дикенсовия господин Пикуик.

– Как мислите – попита сър Найджъл, когато сервираха великолепния „Ърл Грей“ и сандвичи с краставица, – може ли да се говори за наследници на династията Романови?

Постът височайши пазител на гербовете, ако трябва да удостоим доктор Пробин с помпозната му титла, не беше кой знае колко високоплатен и на пухкавия учен рядко му се случваше да пие чай в „Риц . Сандвичите в скъпото заведение явно му харесваха, защото отхапваше с видима наслада.

— Занимавам се с династията Романови само като с хоби. Същинската ми работа е малко по-различна.

– И все пак, вие сте най-добрият експерт по въпроса.

– Благодаря ви за комплимента. С какво бих могъл да ви помогна?

– Интересувам се от родословието на Романови. Имат ли наследници?

Доктор Пробин изяде и последната трохичка от сандвича си и огледа десертите.

– Положението е много сложно. Има наследници, но при тях кашата е пълна. Оцелелите родственици на фамилията са се пръснали из целия свят. Непрекъснато изникват нови претенденти. Защо питате?

– Да предположим – подхвана деликатно сър Найджъл, – че поради някаква странна причина руският народ реши да възстанови конституционната монархия и да възкачи на престола цар.

– Вижте, това е невъзможно, защото на практика те никога не са били конституционна монархия. Последният император – това е правилната титла от 1721-ва година насам, макар всички да го наричат цар – Николай II е управлявал като абсолютен монарх.

– Бихте ли пояснили?

Доктор Пробин лапна последното парче от еклера и отпи глътка чай.

– Чудни сладкиши – каза.

– Радвам се, че ви харесват.

– Та на въпроса, ако изобщо някога решат да възстановят монархията, в което се съмнявам, биха срещнали сериозни трудности. Както знаете, Николай II, царица Александра и петте им деца са били заклани в Екатерининбург през 1918-а. Тоест по пряка линия наследници няма. Всички днешни претенденти са родственици на фамилията по съребрена линия. Някои от тях се разклоняват чак от дядото на Николай II.

– Значи няма сериозен, неоспорим претендент?

– Не. Мога да ви дам повече подробности в кабинета си. Имам цялото родословно дърво на династията. Таблиците са огромни, не можех да ги разпростра тук. То са имена, то клонове и разклонения къде ли не по света.

– Но на теория руснаците могат да възстановят монархията си, нали?

– Сериозно ли ме питате, сър Найджъл?

– Просто разсъждавам.

– Вижте, на теория всичко е възможно. Всяка монархия може да стане република, като прогони краля или кралицата си. Гърция го направи. Както и всяка република може да установи конституционна монархия. Като в Испания например. И двете страни смениха формата си на управление в последните трийсет години, така че очевидно не в това е проблемът.

– Значи въпросът е кой ще бъде кандидатът?

– Именно. Генерал Франко създаде законови условия след смъртта му Испания отново да стане кралство. За наследник на трона избра внука на Алфонсо XIII, принц Хуан Карлос, който царува и до днес. Но никой не оспори наследствените му права. Родствената връзка беше съвсем ясна. Нещата се объркват, когато има повече претенденти.

– Много ли са претендентите от династията Романови?

– Колкото щете. Кой от кой по-далечен.

– Някой с повече шансове?

– В момента не се сещам, ще трябва да ги проуча отново. Отдавна не са ме питали сериозно.

– Бихте ли проверили? – попита сър Найджъл. – Налага ми се да замина за известно време, но какво ще кажете да се видим, като се върна. Ще ви потърся в службата.

***

По времето, когато КГБ беше огромна организация за шпионаж, репресии и контрол, ръководена от един-единствен председател, сферите ѝ на действия бяха толкова многообразни, че тя трябваше да бъде разделена на главни управления, управления и отдели.

Сред тях бяха Осмо главно управление и Шестнайсето управление – и двете занимаващи се с електронно разузнаване, радиозасичане, подслушване на телефони и засичане на спътникови предавания.

Като такива те представляваха съветски еквивалент на американските Агенция за национална сигурност и Национална разузнавателна служба или пък британския Правителствен комуникационен щаб.

По-възрастните служители на КГБ, като председателя Андропов, например, изобщо не можеха да се ориентират в сложната материя на електронното разузнаване, но поне признаваха неговата важност. В Съветския съюз, който технологично изоставаше с десетилетия от Запада, за военно и разузнавателно оборудване винаги се намираха пари и Осмо главно управление получаваше всяка най-нова разработка в електрониката.

Когато Горбачов разцепи КГБ на отделни структури Осмо и Шестнайсето се сляха, за да образуват така наречената Федерална агенция за правителствени връзки и информация, или ФАПСИ.

ФАПСИ вече бе оборудвана с най-мощните компютри, най-добрите математици и дешифровчици и всичко в областта на радиотехнологиите, което парите можеха да купят. След падането на комунизма тази изключително скъпа за поддържане структура бе изправена пред сериозен и непреодолим проблем: парите.

С началото на приватизацията ФАПСИ буквално се предложи на пазара за пари, предоставяйки възможност на начинаещите руски бизнесмени да проследят – разбирай, откраднат – търговските контакти и кореспонденция на конкурентите си, местни и чуждестранни. Някъде от1995-а насам вече не представляваше проблем за която и да е руска фирма да наеме правителствената агенция и да ѝ възложи да следи телефонните разговори, факсовете, телексите или пък радиопредаванията на даден чужденец в Русия.

Полковник Гришин прецени, че където и да се намира, Джейсън Монк все пак поддържа някаква връзка с онези, които са го пратили. Едва ли контактуваше чрез посолството, което бе поставено под наблюдение, освен ако не им звънеше по телефона, където лесно можеха да го засекат.

Следователно си беше донесъл някакъв вид предавател.

– Ако бях на негово място – каза един от високопоставените специалисти във ФАПСИ, с когото Гришин се консултира срещу солидно заплащане, – щях да използвам компютър. Бизнесмените непрекъснато го правят, компютър, който приема и предава? – попита Гришин.

– Разбира се. Компютрите могат да осъществяват връзка със спътниците, а оттам и с други компютри. На тая база работи информационната магистрала Интернет.

– Трафикът сигурно е огромен.

– Така е. Но и нашите компютри не са малки. Въпросът е да умееш да пресяваш съобщенията. Деветдесет процента от електронния трафик са си чисто дърдорене: разни идиоти си приказват по компютъра. Девет процента съдържат търговска информация – фирми договарят стоки, цени, договори, срокове на доставка. Останалото е правителствен трафик. Навремето половината управление работеше за тоя един процент.

– Колко от трафика е кодиран?

– Целият правителствен и около половината търговски. Но търговските кодове не са ни проблем.

– И в коя категория мислиш, че ще попадне моят американски приятел?

Специалистът от ФАПСИ беше прекарал половината си живот в разузнаването и нямаше навика да задава излишни въпроси.

– Най-вероятно някъде из търговския трафик – отвърна той. – На правителствените им знаем източниците. Може и да не сме в състояние да ги разшифроваме, но знаем, че са изпратени от това и това посолство, консулство или легация. Твоят човек там някъде ли работи?

– Не.

– Значи сигурно използва търговските спътници. „Чиниите“ на американското правителство предимно наблюдават и подслушват нас. И предават дипломатическия трафик, разбира се. Но сега горе е пълно с търговски сателити, фирмите си наемат време и контактуват с клоновете си по целия свят.

– Мисля, че моят човек предава от Москва. Може би и приема.

– Приемането не ни върши работа. Съобщение от спътник може да се приеме във всяка една точка от Архангелск до Кримския полуостров. Можем да го засечем къде се намира само когато предава.

– Тоест, ако руска търговска фирма ви наеме да откриете изпращача, бихте могли да го направите?

– Може би. Но струва доста скъпо, в зависимост от това колко хора и компютри работят по случая, колко часа в денонощието ще го следим.

– Двайсет и четири часа – каза Гришин. – Всички хора, с които разполагате.

Ученият зяпна от почуда. Това щеше да струва милиони долари.

– Доста сериозна поръчка.

– Не се шегувам.

– Съобщенията ли искате?

– Не, местонахождението на изпращача.

– Това е по-трудно. Веднъж като засечем съобщението, можем после на спокойствие да го изучаваме и разшифроваме. А изпращачът е в ефир само за наносекунди.

Един ден след срещата на Монк с генерал Николаев ФАПСИ успя да хване мигновен сигнал. Човекът на Гришин се обади в къщата до булевард „Киселни“.

– Включи се – каза той.

– Засякохте ли съобщението?

– Да, не е търговско. Използва еднократни кодове. Не подлежат на разшифроване.

– Това не ми върши работа – отвърна Гришин. – Откъде предава?

– Голяма Москва.

– Прекрасно, такова малко местенце. Трябва ми сградата.

– Имай търпение. Мисля, че разбрахме с кой спътник работи. Най-вероятно използва един от двата сателита на ИнТелКор, които прелитат над нас всеки ден. Единият беше в обсег, когато засякохме съобщението. Можем да се съсредоточим върху тях занапред.

– Действайте – каза Гришин.

Вече шести ден Монк успяваше да се изплъзне от армията издирвачи, които Гришин бе пуснал по улиците на града. Полковникът беше озадачен. Американецът трябваше да се храни все пак. Или се беше сврял в някоя дупка и не смееше да си покаже носа навън, което означаше, че не може да им навреди; или се придвижваше из града като руснак, с някаква маскировка, която хората му скоро щяха да разпознаят; или пък се беше измъкнал от страната след единствения си безполезен контакт с патриарха. А може би някой го пазеше? Хранеше го, осигуряваше му подслон, транспорт, прикритие охрана. Но кой? Кой беше този някой?

Анатолий Гришин още не можеше да реши тази загадка.

***

Два дни след разговора си с доктор Пробин в „Риц" сър Найджъл Ървин кацна на летището в Москва. Придружаваше го личен преводач. Въпреки че руският му бе доста добър навремето, отдавна не можеше да разчита на него за такива деликатни разговори.

Човекът, когото бе довел със себе си, бе същият онзи бивш боец Брайън Маркс, само дето този път на паспорта стоеше истинската му фамилия – Винсънт.

Служителят на паспортното гише на летището провери двете имена в компютъра, но нито един от пристигащите не беше регистриран като редовен посетител.

– Заедно ли сте? – попита той.

Двамата очевидно бяха на различна възраст. Единият беше слаб, побелял и – ако се съди по паспорта му –близо седемдесет и пет годишен. Другият наближаваше трийсетте, носеше тъмен костюм и изглеждаше доста як.

– Аз съм преводач на господина – поясни Винсънт.

– Не говоря добре езика – добави услужливо сър Найджъл на развален руски.

Служителят изобщо не се впечатли. Чуждите бизнесмени рядко знаеха руски. Някои наемаха преводачи от агенциите в Москва, но по-едрите риби си водеха техни хора. Беше съвсем нормално. Той подпечата паспортите и махна на чужденците да минават.

В града двамата се настаниха в „Национал“, където преди време беше отседнал злощастният Джеферсън. Двайсет и четири часа по-рано един мургав чеченец, когото едва ли някой си спомняше, беше оставил на рецепцията плик за сър Найджъл Ървин.

Англичанинът го получи заедно с ключа от стаята си.

В него имаше празен лист хартия. Дори да попаднеше в чужди ръце, нямаше да навреди с нищо. Съобщението не беше на листа, а от вътрешната страна на плика, написано с лимонов сок.

Брайън Винсънт разряза плика по краищата и внимателно го загря с пламъка на една кибритена клечка. На едно място хартията покафеня и на белия фон се различиха седемте цифри на частен телефонен номер. Щом се увери, че ги е научил наизуст, сър Найджъл каза на Винсънт да изгори плика и да изхвърли пепелта в тоалетната чиния, след което двамата кротко вечеряха в хотела и зачакаха да стане десет часът.

Личният телефон на патриарх Алексей II в кабинета в дома му иззвъня и той вдигна слушалката. Хората, които знаеха този номер, се брояха на пръсти, и патриархът ги познаваше до един.

– Да – каза той предпазливо в слушалката.

Гласът отсреща му беше непознат. Човекът говореше добре руски, но не беше руснак.

– Патриарх Алексей?

– Кой се обажда?

– Ваше светейшество, не се познаваме, но аз съм преводач на господина, с когото пристигнах. Преди няколко дни любезно приехте един свещеник от Лондон.

– Да, спомням си.

– Той каза, че ще ви посети и друг, по-възрастен човек, който би желал да проведе изключително важен разговор с вас. Той е тук до мен. Моли да го приемете.

– Сега, тази вечер?

– Всяко отлагане може да се окаже фатално.

– Защо?

– Тук в Москва има хора, които скоро ще разпознаят господина. Вероятно ще го поставят под наблюдение. Трябва да бъдем изключително дискретни.

Последният аргумент не беше чужд на разтревоженият прелат.

– Добре. Къде се намирате?

– На няколко минути път от вас. Готови сме да тръгнем веднага.

– Тогава след половин час, тук.

Този път предупреденият пазач отвори вратата, без да задава въпроси, и притесненият, но страшно любопитен отец Максим придружи двамата посетители до личния кабинет на патриарха. Лимузината, която сър Найджъл бе наел от хотела, остана да ги чака на тротоара.

Патриарх Алексей и този път беше облечен в светлосиво расо. На врата му на верижка висеше малко разпятие. Той поздрави гостите си и ги покани да седнат.

– Позволете ми най-напред да се извиня за незадоволителния си руски, който ме принуждава да разговарям с Ваше светейшество чрез преводач — каза сър Найджъл.

Винсънт бързо преведе. Патриархът кимна и се усмихна.

– А аз, уви, не говоря английски – отвърна. – А, отче Максим, оставете таблата на масата, моля. Ще се обслужим сами. Свободен сте.

Сър Найджъл се представи, като пропусна да отбележи, че навремето е бил висш офицер от разузнаването, работил срещу Русия и всичките ѝ операции. Ограничи се с това, че е ветеран от британските „външни служби“ (горе-долу вярно), понастоящем пенсионер, но е бил повикан, за да проведе този разговор.

Без да споменава за Линкълновия съвет, той уведоми патриарха, че Черният манифест е бил показан на ограничен кръг от хора с огромно влияние, които са останали дълбоко потресени от съдържанието му.

– Както, убеден съм, и вие, Ваше светейшество.

Алексей тъжно кимна след края на превода.

– Дошъл съм, за да изкажа убеждението си, че сегашната ситуация засяга всички нас – добронамерените хора във и извън Русия. И както е казал един английски поет: човек не е самотен остров. Всички сме част от едно цяло. Ако Русия, една от най-великите държави на света, попадне в ръцете на жесток диктатор, това би било трагедия – за нас на Запад, за руския народ и най-вече за Светата църква.

– Напълно споделям мнението ви – каза патриархът, –но Църквата не може да се намесва в политиката.

– Не, разбира се. Но тя трябва да се бори срещу злото, да защитава морала, нали така?

– Естествено.

– Освен това има право да защитава целостта си и да начини да се предпази от онези, които искат да я унищожат.

– Без съмнение.

– Тогава Църквата може да призове вярващите да не предприемат действия, които биха насърчили злото и биха навредили на самата нея.

– Ако Църквата се противопостави открито на Игор Комаров и той все пак спечели изборите, това би било равносилно на самоубийство – каза Алексей II. – Така ще го възприемат и стоте митрополити и мнозинството от тях ще гласуват срещу подобно решение.

– Съществуват и други начини – каза сър Найджъл и в продължение на няколко минути описа конституционна реформа, от която патриархът остана като гръмнат.

– Сигурно се шегувате, сър Найджъл – каза той накрая. –Да възстановим монархията? Да върнем царя? Народът няма да подкрепи такъв обрат.

– Нека се опитаме да погледнем в бъдещето – предложи Ървин. – И двамата знаем, че Русия се намира в безизходица. От едната страна имаме хаос, назряващи конфликти, размирици, дори гражданска война, подобна на тази в Югославия. Не може да има напредък без стабилност. Русия се люшка като кораб в бурно море. Един ден ще се разпадне, основите ѝ ще рухнат и народът ще загине. От другата страна стои диктатура, жесток деспотизъм, несравним с нищо, което изстрадалата ви родина е преживяла. Вие какво бихте избрали за народа си.

– Нищо – отвърна патриархът. – Перспективите са ужасяващи.

– Тогава не забравяйте, че една конституционна монархия винаги представлява пречка пред едноличната диктатура. Двете не могат да съществуват заедно. Едното трябва да отпадне. Всяка нация се нуждае от символ, на който да се уповава в трудни времена, който да я обединява въпреки етническите различия и езиковите бариери. Комаров е заложил на национализма. Това е неговата икона. Никой няма да гласува срещу него при положение, че от другата страна няма нищо. Трябва да намери алтернатива. Друг символ. Друга икона.

– Но ако проповядваме за възстановяване на... – понечи да възрази патриархът.

– Това няма да означава непременно, че се противопоставяте на Комаров — прекъсна го англичанинът. –Ще проповядвате за една нова стабилност, за един обединителен символ. Комаров не може да ви обвини, че се намесвате в политиката, нито пък че се опълчвате срещу него, макар да е възможно да заподозре каква е крайната цел. А тя не се ограничава само с Комаров...

Найджъл Ървин старателно изреди примамливите перспективи пред патриарха. Сливането на Църквата и Трона, пълното възстановяване на Православната църква в целия ѝ блясък, завръщането на патриарха на Москва и цяла Русия в двореца зад стените на Кремъл, множеството западни кредити и инвестиции, които неминуемо ще дойдат, ако страната се стабилизира.

– Аргументите ви са силни и лично аз ги приемам с открито сърце – каза Алексей II след кратък размисъл.

– Виждал съм Черния манифест и знам какво ни очаква. Христовите ми братя от Светия синод не са го виждали и няма да му повярват. Публикувайте го и половин Русия ще застане на ваша страна... Иначе не мога да ви помогна. Познавам отлично хората си и знам каква ще е реакцията.

– А ако друг вдигне глас? Не вие, Ваше светейшество, не лично вие, но някоя силна и обаятелна личност, с вашето мълчаливо съгласие?

Имаше предвид странстващия проповедник отец Григорий Русаков, когото патриархът лично бе упълномощил да проповядва, въпреки несъгласието на Светия синод.

На младини отец Русаков бе правил многобройни опити да постъпи в Семинарията, но така и не бе допуснат. Беше прекалено интелигентен за вкусовете на КГБ и притежаваше твърде силен характер. Затова се оттегли в един манастир в Сибир, прие духовен сан и тръгна из страната да проповядва, стараейки се да избегне тайната полиция.

Хванаха го, разбира се, и го осъдиха на пет години трудов лагер за пропаганда против държавата. В съда отказа от услугите на служебния адвокат и така блестящо проведе защитата си, че накара съдиите да признаят, че нарушават Съветската конституция.

Амнистията на Горбачов завари трийсет и пет годишния свещеник все така вдъхновен и пламенен. Той продължи да проповядва от място на място, но в проповедите си така заклеймяваше митрополитите за бездействието и продажността им, че повечето от тях дотичаха при Алексей да го молят отново да запре младия проповедник.

Преоблечен като енорийски свещеник, Алексей II отиде на една от сбирките му да го чуе.

„Да можех да обърна целия този плам, мислеше си той докато стоеше сред тълпата, цялата тази страст и вдъхновение в услуга на Църквата.“

Силата на отец Григорий бе в това, че грабваше сърцата на хората. Говореше им на народния език, така както разговаряха помежду си работниците. Понякога дори подправяше речите си с някоя пикантна фраза, научена в трудовия лагер. Знаеше езика на младите, познаваше попидолите им по име, разбираше колко е трудно за една домакиня да свърже двата края, как водката притъпява трудностите.

Макар да не бе женен и да живееше като аскет, той познаваше греховете на плътта, както нито една семинария не би могла да го научи. Две популярни младежки списания го сочеха като секс-символ.

В крайна сметка Алексей II не отиде в милицията, а покани черната овца на вечеря. Оскъдна, сервирана лично от патриарха на дървена маса в една от стаите на Данииловския манастир. Разговаряха цяла нощ. Алексей му обясни какво иска от него и как може да помогне на една Църква, служила прекадено дълго на деспотичен режим, да намери отново мястото си сред сто и четирийсетте милиона християни на Русия.

Още преди да се зазори, двамата бяха сключили негласното споразумение отец Григорий да насърчава слушателите си да приемат Бог в домовете си и на работните места, но и да се върнат в Църквата, колкото и покварена да е тя. Невидимата ръка на патриарха свърши останалото. Една голяма телевизионна компания започна да излъчва седмични репортажи от препълнените сбирки на отец Григорий и проповедите му се гледаха от милиони хора, които той никога не можеше да посети лично. През зимата на 1999-а този самотен свещеник надминаваше по популярност и ораторски качества дори и Игор Комаров.

Патриархът помисли малко и каза:

– Ще поговоря с отец Григорий за завръщането на царя.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Както винаги в края на ноември, вятърът свистеше по Стария площад и навяваше първия сняг на зимата, сякаш за да напомни за свирепия студ, който скоро щеше да скове всичко.

Дебелият свещеник наведе глава срещу вихъра и забърза през малкия двор към църквата „Вси светии“, където беше топло и миришеше на влажни дрехи и тамян.

Щом телохранителите в колата отсреща се увериха, че никой не го следи, полковник Гришин го последва в храма.

– Звънял си – каза той, заставайки редом с него, сякаш за да се наслади на стенописите.

– Снощи дойде един човек. От Англия.

– Да не е от Америка? Сигурен ли си, че не е от Америка?

– Да, полковник. Малко след десет часа Негово светейшество ми каза да посрещна един господин от Англия и да го въведа. Дойде с преводач, много по-млад от него. Посрещнах ги и ги заведох до кабинета. После им поднесох кафе.

– За какво си говореха?

– Докато бях в стаята, по-възрастният се извини, че не говорел добре руски. Другият превеждаше дума по дума. Патриархът ми каза да оставя кафето и да си вървя.

– Остана ли да подслушваш пред вратата?

– Опитах се, но по-младият си беше преметнал шала на дръжката. Нищо не виждах и почти нищо не можех да чуя. После се чуха стъпки, сигурно пазачът бе тръгнал на оглед, и аз избягах.

– Спомена ли си името този възрастен англичанин?

– Не. Поне не докато аз бях там. Може би се е представил, докато правех кафето. Заради шала не виждах нищо и едвам долавях по някоя дума. Обаче нищо не можах да разбера.

– Кажи ми какво си чул, може пък аз да разбера.

– Патриархът повиши глас само веднъж. Чух го да казва: „Да върнем царя?“ Стори ми се изумен. После отново утихнаха.

Полковник Гришин стоеше, гледаше Светата майка с Младенеца и се чувстваше, сякаш някой го е зашлевил през лицето. Онова, което току-що бе чул, може би нямаше смисъл за глупавия свещеник, но означаваше твърде много за него.

В една конституционна монархия нямаше място за президент. Начело на правителството щеше да застане министър-председател, лидер на партията с мнозинство в парламента, но той щеше да се отчита пред Държавната дума, а това вече нямаше нищо общо с намеренията на Игор Комаров да установи еднопартийна диктатура.

– Как изглеждаше човекът? – попита спокойно Гришин.

– Среден на ръст, слаб, с посивяла коса, около седемдесетгодишен.

– Имаш ли представа откъде може да е дошъл?

– А, да. За разлика от предишния, този дойде с кола, която остана да го чака отпред. Видях я, като ги изпращах. Беше лимузина. Записах ѝ номера, преди да завие зад ъгъла.

Той подаде на полковника листче хартия.

– Постъпил си много правилно, отче. Няма да забравим за помощта ти.

Хората на Анатолий Гришин действаха бързо и експедитивно. Едно обаждане в Автомобилната инспекция, и номерът беше проверен след по-малко от час. Лимузината беше собственост на хотел „Национал“ Задачата бе възложена на Кузнецов. С перфектния си американски английски той спокойно можеше да мине за американец. Пристигна в „Национал“ малко след дванайсет на обяд и се приближи към портиера.

– Прощавайте, говорите ли английски?

-Да, господине.

– Чудесно. Вижте, снощи вечерях тук наблизо и се запознах с един английски джентълмен, който седеше на съседната маса. Поприказвахме си, после той си тръгна, но забрави това на масата.

Кузнецов извади запалка. Беше златна и скъпа, „Картие“. Портиерът се озадачи.

– Да, сър?

– Хукнах след него, но не успях да го настигна. Видях само колата му.., голям черен мерцедес. От ресторанта ми казаха, че може би е ваш. Успях да запиша номера. Ето го.

Той му показа някакво листче.

– Да, сър. Наш е. Един момент, моля.

Портиерът провери в дневника от миналата вечер. Трябва да е бил господин Тръбшоу. Искате ли да му предам запалката?

– Не се притеснявайте. Ще я оставя на рецепцията. Кузнецов махна безгрижно с ръка и тръгна към рецепцията, прибирайки запалката в джоба си.

– Здравейте. Бихте ли ми казали в коя стая е господин Тръбшоу?

Девойката зад гишето беше тъмнокоса и красива, и време на време излизаше с американци. Усмихна се лъчезарно и каза:

– Един момент, сър.

После натрака името на компютъра и поклати глава.

– Съжалявам. Господин Тръбшоу и спътникът му са си тръгнали тази сутрин.

– По дяволите. Надявах се да го заваря. Знаете ли дали е напуснал Москва?

Тя пак провери в компютъра.

– Да, сър, сутринта сме потвърдили резервацията му за обедния полет до Лондон.

Кузнецов нямаше ни най-малка представа защо полковник Гришин издирва мистериозния господин Тръбшоу, но му докладва какво е открил. Когато младокът си тръгна, полковникът се обади на връзката си във Визовия отдел на Вътрешното министерство и няколко часа по-късно получи данните на Тръбшоу на личния си факс. Снимката, приложена към молбата му за виза в Руското посолство в Лондон, бе донесена на ръка.

– Увеличете я – нареди Гришин на подчинените си.

Лицето на възрастния англичанин не му говореше нищо. Но познаваше човек, който можеше да му каже кой е.

На пет километра надолу по „Тверская“, където шосето за Минск вече на два пъти е сменило името си, се издига величавата „Триумфална арка.“ Встрани от нея се намира улица „Маросейка“.

Два от жилищните блокове на тази улица са предназначени изцяло за пенсионирани висши офицери от бившия КГБ, на които държавата е осигурила уютни и комфортни старини.

През зимата на 1999-а сред тях бе един от най-опасните руски разузнавачи, генерал Юрий Дроздов. В разгара на Студената война той бе ръководил всички операции на КГБ по цялото източно крайбрежие на Америка, преди да бъде върнат в Москва, за да оглави свръхсекретното управление „Нелегално разузнаване“.

Нелегалните разузнавачи са онези, които влизат във вражеската територия без какъвто и да било дипломатически имунитет и, внедрени като бизнесмени, учени и какво ли още не, ръководят на място агентите, които са вербували. Години наред Дроздов бе обучавал и изпращал по света нелегалните разузнавачи на КГБ.

Гришин се бе засякъл с него за кратко в последните дни преди пенсионирането му, когато генералът оглавяваше малката и дискретна група, поела анализирането на огромното количество сведения, пристигащи от Олдрич Еймс, а полковникът водеше разпитите на разконспирираните шпиони.

Двамата не се обичаха особено. Дроздов не си падаше по грубите методи, а Гришин, който никога не бе напускал Съветския съюз, като се изключи безславната му мисия в Източен Берлин, ненавиждаше онези от Първо главно, които бяха прекарали половината си живот на Запад и се бяха „заразили“ от чуждестранни превземки. Все пак Дроздов се съгласи да се срещне с него в апартамента си на улица „Маросейка“.

Без много приказки Гришин извади увеличената снимка и я сложи на масата.

– Познавате ли този човек? – попита.

За негов ужас старият разузнавач избухна в неудържим смях.

– Дали го познавам:? Лично не. Но това лице се е запечатало в съзнанието на всеки мой връстник, работил някога в Язенево. Вие не знаете ли кой е?

– Не. Ако знаех, нямаше да бъда тук.

– Викахме му Лисицата. Найджъл Ървин. Ръководеше всички операции срещу нас през седемдесетте години. После шест години беше началник на британската Тайна разузнавателна служба.

– Шпионин.

– Майстор на шпионажа, шеф на всички шпиони – поправи го Дроздов. – Не е съвсем същото. Беше един от най-добрите в бранша. Защо питате?

– Пристигнал е в Москва вчера.

– Сериозно? Знаете ли защо?

– Не – излъга Гришин.

Дроздов го изгледа изпитателно. Не можеше да го заблуди с това "не".

– Всъщност, вас пък какво ви интересува? Нали вече не сте в играта? Доколкото знам, ръководите ония мутри на Комаров, или бъркам нещо?

– Аз съм шеф на сигурността в Съюза на патриотичните сили – каза през зъби Гришин.

– Все тая – промърмори старият генерал и изпрати неканения си гост до вратата. – Ако се появи отново, кажете му да мине да пийнем по едно – подвикна той подире му, а под носа си добави: – Кретен.

Щом се върна в кабинета си, Гришин веднага се свърза с информаторите си в Имитационния отдел в им нареди да го уведомят незабавно в случаи, че Найджъл Ървин или господин Тръбшоу влязат в страната.

На следващия ден армейски генерал Николай Николаев даде интервю за „Известия – най-големия национален ежедневник. За вестника това бе нещо като сензация, защото старият воин никога не даваше интервюта.

Материалът трябваше да отбележи предстоящия му седемдесет и четвърти рожден ден и съвсем естествено започна с въпроси около здравословното му състояние.

Стегнат и изправен в кожения си стол в една от стаите на офицерския клуб в Академията „Фрунзе“, генералът отвърна на репортера, че няма проблеми със здравето.

– Зъбите са си мои – изръмжа с гърления си глас той. – Очила не нося и още мога да надбягам който и да е никаквец на твоята възраст.

Репортерът, който беше прехвърлил четирийсетге, напълно му повярва. Фотографката, млада дама на около двайсет и пет години, го погледна с възхита. Дядо и неведнъж беше разправял как младият танкист ги е въвел в Берлин преди петдесет и четири години.

Разговорът се завъртя около положението в страната.

– Окаяно – заяви чичо Коля. – Пълен хаос.

– Предполагам, че ще гласувате за Съюза на патриотичните сили и Игор Комаров идния януари? – попита репортерът.

– За тоя ли? Никога! – отсече генералът. – Банда фашисти това са те. Направо ми се повдига от тях.

– Не разбирам – притесни се журналистът. – Мислех, че...

– Млади човече, хич не си и помисляй, че съм се хванал на патриотичните глупости на Комаров. Знам аз какво е патриотизъм, момче. Виждал съм как се умира за родината. Мислиш ли, че не мога да разбера кога ме лъготят? Тоя Комаров не е никакъв патриот. Пълен боклук, това е той.

– Разбирам – отвърна репортерът, който изобщо нищо не разбираше и съвсем се беше сащисал. – Но има много хора, които смятат, че плановете му за Русия...

– Плановете му за Русия са пак да се лее кръв – изрева чичо Коля. – Мислиш, че малко кръв се е ляла в тая страна? Аз пък съм се нагледал на кървища и повече не ща и да чуя. Тоя човек е фашист, момче. Слушай ме какво ти казвам. Бил съм се с фашисти цял живот. И в Курск, и при „Багратион“, и оттатък Висла, та чак до Берлин. Немец или руснак, фашистът си е фашист. Всичките са... – Искаше му се да използва някоя от четирийсетте руски думи, отнасящи се до интимни части на тялото, но понеже в стаята имаше дама, реши да се ограничи с „мерзавци“.

– Но не смятате ли – възрази журналистът, – че Русия трябва да бъде прочистена от всичката тази паплач?

– Трябва, момче. Но тая паплач не идва само от малцинствата, голяма част от нея си е наша, родна, руска сган. Ами политиците, корумпираните бюрократи, дето са дупе и гащи с гангстерите?

– Но Комаров възнамерява да се справи с гангстерите.

– Ти не разбираш ли, че Игор Комаров е финансиран от гангстери? Откъде мислиш, че идват всичките му пари? От добрата фея? Ако дойде на власт, тая страна ще бъде изкупена и разграбена от престъпниците. Казвам ти, момче, никой, който някога е носил униформата на тази армия с гордост, не трябва да допуска родината да попадне в ръцете на ония говеда от гвардията на Комаров.

– Къде е истината тогава?

Старият генерал придърпа днешен вестник и махна към последната страница.

– Гледа ли го онова момче, свещеничето, снощи по телевизията?

– Отец Григорий, проповедника? Не, защо?

– Струва ми се, че той е открил истината. Май ще се окаже, че ние сме грешили през всичките тия години. Сигурно наистина трябва да се върнем към Господа и да възстановим царя.

Интервюто се превърна във сензация. Не толкова заради онова, което се казваше в него, колкото заради онзи, който го казваше. Най-великият жив воин на Русия бе направил изявление, което щеше да се чете от всеки офицер и войник в страната и от голяма част от двайсетте милиона ветерани.

Интервюто беше препечатано без съкращения в седмичника „Наша армия“, последовател на „Красная звезда“, който се получаваше във всяко едно руско поделение. Части от него бяха цитирани в централните новини и повторени по радиото. След това генералът отказа да говори пред медиите.

В сградата до булевард „Киселни“ Кузнецов едва не се разплака, когато застана пред каменното лице на Игор Комаров.

– Не разбирам, господин президент. Просто умът ми не го побира. Ако е имало човек, в когото да съм виждал ваш най-верен привърженик и почитател, то това е генерал Николаев.

Игор Комаров и Анатолий Гришин, който стоеше до прозореца, вперил поглед към заснежения двор, го изслушаха в пълно мълчание. После младият шеф на пропагандата се върна в кабинета си и продължи да звъни из средствата за масова информация, за да минимизира щетите.

Това обаче съвсем не беше лесно. Не можеше да обяви чичо Коля за изкуфял старец, който не знае какво приказва, защото това очевидно не беше така. Единственият му аргумент бе, че генералът не е разбрал правилно намеренията и политиката на Комаров. Но въпросите за това, откъде идват средствата на Съюза на патриотичните сили, започваха да стават все по-неудобни.

Положението на Съюза можеше да се облекчи, като на темата се посвети целият следващ брой на "Пробудисъ!“ заедно с месечното издание на „Родина“. Но те, уви, бяха замлъкнали след експлозията в печатницата, а новите машини още не бяха тръгнали от Балтимор.

Тишината в кабинета на председателя на Съюза на патриотичните сили най-после бе нарушена от Игор Комаров.

– Той е чел Черния манифест, нали?

– Предполагам – отвърна Гришин.

– Първо печатницата, после тайните срещи с патриарха, сега и това. Какво става, по дяволите?

– Саботират ни, господин президент.

Гласът на Игор Комаров бе тих, измамно тих. Но лицето му бе станало мъртвешки бледо и на скулите две алени петна. Подобно на покойния секретар Акопов, Анатолий Гришин познаваше гнева на фашисткия лидер и дори и той се страхуваше от него. Когато Комаров заговори отново, гласът му се бе снишил почти до шепот.

– Ти си тук, Анатолий, до мен, като моя дясна ръка, като човек, пределен да стане вторият по власт в Русия след мен, именно за да ме предпазваш от саботажи. Кой стои зад всичко това?

– Един англичанин на име Ървин и един американец на име Монк.

– Двама души? Само те?

– Явно имат силен гръб, господин президент. Разполагат и с манифеста. Показват го насам-натам.

Комаров стана от бюрото си, взе тежката абаносова линия и започна да я удря в лявата си длан.

– Тогава ги намери и ги ликвидирай, Анатолий. Открий какво са намислили и го предотврати. Чуй ме внимателно. На петнайсети януари след малко повече от шест седмици сто и десет милиона руски избиратели ще гласуват за следващия президент на Русия. Аз искам те да гласуват за мен. При седемдесет процента участие, това означава седемдесет и седем милиона гласа. Искам четирийсет милиона от тях. Искам да спечеля на първия тур, без балотаж. Преди една седмица можех да разчитам на шейсет милиона. Този идиот генералът току-що ме лиши от десет.

Думата „десет“ прозвуча почти като рев на див звяр. Линията продължаваше да се движи нагоре-надолу, но Комаров вече удряше по бюрото си. Изведнъж започна да крещи неистово и да млати с линията по телефона си, докато бакелитът не се раздроби на парчета. Гришин стоеше като вкаменен. В коридора цареше гробна тишина. Всички служители се бяха смразили на местата си.

– Сега пък някакъв откачен поп ще агитира за връщане на царя! Няма да има друг цар в тая страна освен мен! И като се кача на престола, така ще ги науча на ред, че Иван Грозни ще им се види ангел!

Той не спираше да удря потрошените остатъци от телефона, вперил обезумял поглед в разпилените парчета, сякаш апаратът бе непокорният руски народ, когото той щеше да вкара в пътя с бой.

Последните му думи отекнаха в тишината и той остави линията на бюрото си. Пое дълбоко въздух, овладя се, възвърна нормалния си глас, но ръцете му така неудържимо трепереха, че му се наложи да опре и десетте си пръста на бюрото, за да ги укроти.

– Днес ще говоря на митинг във Владимир – най-големия в кампанията. Ще го излъчат в цялата страна утре. След това всяка вечер до изборите ще излизам с обръщение към нацията. Средствата са осигурени. Това е моя работа. С рекламата се занимава Кузнецов.– Той протегна ръка през бюрото и насочи показалец право към лицето на Гришин. – Ти, Анатолий Гришин, имаш една-единствена работа. Да спреш саботажа.

Последното изречение също беше изкрещяно. Комаров се тръсна на стола си и махна с ръка на Гришин да си върви. Без да каже нито дума, полковникът тихо по килима и излезе.

***

По времето на комунизма в Русия имаше само една банка – Народната. След промените и с настъпването на капитализма банките започнаха да никнат като гъби слея дъжд и надхвърлиха бройката осем хиляди.

Повечето от тях – толкова незначителни, че човек лесно можеше да ги пропусне – фалираха бързо, завличайки парите на вложителите си. Други изчезваха за една нощ със същите последици. Оцелелите се учеха на банково дело по метода на опита и грешката. Комунизмът не беше създал традиции в тази област, пък и банкерството се оказа доста рискова професия. За десет години над четиристотин банкери бяха убити, най-вече защото не бяха на едно мнение с гангстерите по отношение на необезпечените кредити и другите форми на незаконно сътрудничество.

В края на деветдесетте нещата се поуталожиха до четиристотин сравнително надеждни банки, с първите петдесет от които Западът бе готов да работи.

Банковото дело бе съсредоточено в Санкт Петербург и най-вече в Москва. И то като организираната престъпност бе силно окрупнено и така наречените Топ Десет държаха осемдесет процента от бизнеса. В някои случаи обемът на инвестициите беше толкова голям, че можеше да се поеме само от консорциум от две или три банки.

През зимата на 1999-а първенството сред основните банки cе държеше от „Мостбанк", Смоленска банка и най-голямата – Московска федерална банка.

Именно в нейната централа пристигна Джейсън Монк през първата седмица на декември. Охраната в сградата беше като във форт Нокс.

Заради опасностите, които грозяха здравето и живота им, директорите на големите банки разполагаха с лични отряди, които можеха да засрамят охраната на всеки американски президент. Трима от тях отдавна бяха преместили семействата си съответно в Лондон, Париж и Виена и се придвижваха до офисите си в Москва с частни самолети. Когато пребиваваха в Русия, личната им охрана се осигуряваше от стотици хора. Хиляди други охраняваха клоновете на банките им.

Да се отиде на лична среща с председателя на Московската федерална банка без предварителна уговорка, направена поне няколко дни по-рано, беше нечувано. Но Монк успя да го постигне. Носеше със себе си нещо също толкова нечувано.

След като провериха и него, и куфарчето му във фоайето на многоетажната сграда, той бе ескортиран до директорската приемна три етажа под кабинета на председателя.

Там писмото, което носеше, бе прегледано от изискан млад руснак с перфектен английски. Той го помоли да изчака и изчезна зад масивна дървена врата, която се отваряше с код. Двама въоръжени юнаци останаха да го охраняват, докато минутите се нижеха. За изненада на служителката в приемната, личният сътрудник на председателя се върна и помоли Монк да го последва. Зад вратата той отново беше пребъркан и проверен с електронен скенер. Изисканият руснак се извини за неудобството.

– Разбирам – каза Монк, – времената са такива.

Три етажа по-нагоре той бе въведен в поредното фоайе, след което най-после бе придружен до личния кабинет на Леонид Григориевич Бернщайн.

Писмото, което бе донесъл, лежеше на бюрото пред банкера. Бернщайн беше нисък и едър, с къдрава прошарена коса, остър, изпитателен поглед и безупречно ушит тъмносив костюм. Стана, подаде ръка на госта си и му кимна да седне. Монк забеляза, че изисканият младок се настани в дъното на стаята, в комплект с подутината под лявата си мишница. Може да имаше диплома от Оксфорд, но Бернщайн се бе погрижил да се изучи и в Куантико[20] .

– Е, как вървят нещата в Лондон, господин Монк? –попита банкерът. – Скоро ли пристигнахте?

– Преди няколко дни – отвърна Монк.

Писмото беше написано на изключително скъпа кремава хартия и над него стояха петте разперени стрели, които символизират петте сина на Майер Амшел Ротшилд от Франкфурт. Бланката за писма беше напълно автентична. Само подписът на сър Ивлин де Ротшилд в края на писмото бе фалшифициран. Но едва ли има банкер, който ще върне личния пратеник на председателя на „Н.М. Ротшилд и синове“ със седалище Сейнт Суидин’с Лейн, Лондон.

– Добре ли е сър Ивлин? – попита Бернщайн.

Монк превключи на руски.

– Доколкото ми е известно, да, но той не е подписал това писмо. – Зад гърба му се чу шумолене. – И наистина ще ви бъда дълбоко задължен, ако младият ви приятел се въздържи да изстреля някой от куршумите си в гърба ми. Нямам бронирана жилетка и бих предпочел да остана жив. Освен това не нося нищо опасно и не съм дошъл с намерение да ви сторя зло.

– А за какво сте дошъл тогава?

Монк разказа събитията от 15 юли насам.

– Глупости! – отсече Бернщайн накрая. – По-големи глупости през живота си не съм чувал. Знам доста неща за Комаров. Направил съм си труда да го проуча. Прекалено е десен за моите разбирания, но ако смятяте, че тук омразата към евреите е някаква новост, значи не знаете нищо за Русия. Всички го правят, но всички опират до банките рано или късно.

– Омразата е едно, господин Бернщайн, но онова, което нося в този куфар, обещава повече от пасивна омраза.

Бернщайн го изгледа учудено.

– Нима носите този манифест?

– Да.

– Ако Комаров и горилите му знаеха, че сте тук, какво щяха да направят?

– Щяха да ме убият. Хората му вече ме търсят из целия град.

– Имате доста здрави нерви.

– Съгласих се да свърша една работа. След като прочетох манифеста, реших, че си струва.

Бернщайн се пресегна през бюрото.

– Дайте да погледна.

Монк му даде най-напред доклада от разследването. Банкерът беше свикнал да чете сложни документи и приключи за десет минути.

– Трима души, значи?

– Старият чистач, секретарят Акопов, който е проявил глупостта да остави папката на бюрото си, и журналистът Джеферсън, за когото Комаров погрешно е решил, че е чел документа.

Бернщайн натисна копчето на вътрешния си телефон.

– Людмила, влез във файловете на пресслужбата и прегледай печата от края на юли, началото на август. Виж дали в местните вестници са писали нещо за някой си Акопов, руснак, и един английски журналист на име Джеферсън. За първия можеш да провериш и в некролозите.

След малко извадките започнаха да излизат на компютъра върху бюрото му. Той ги прегледа набързо и каза:

– Наистина са мъртви. А вие ще сте следващият, ако ви хванат, господин Монк.

– Надявам се да не го направят.

– Е щом сте поели такъв риск, ще хвърля едно око на потайните намерения на Комаров, да видим какво е намислил.

Той отново протегна ръка. Монк му даде черната папка и Бернщайн зачете. На една от страниците се спря, прелисти назад и препречете пасажа. После, без да вдига глава от документа, каза:

– Иля, остави ни сами. Няма страшно, момче, върви.

Монк чу хлопването на вратата зад гърба си. След малко банкерът вдигна глава и го погледна.

– Не може да направи това.

– Кое? Тоталното унищожение ли? И други са се опитвали, сър.

– В Русия има един милион евреи, господин Монк.

– Знам. Десет процента от тях могат да си позволят да се махнат.

Бернщайн стана и отиде до прозореца, от който се виждаше побелялата от сняг Москва. Стъклото леко зеленееше; беше дебело дванайсет сантиметра и можеше да спре и противотанков снаряд.

– Не може да го мисли сериозно.

– Ние смятаме, че може.

– Вие?

– Хората които са ме изпратили тук; влиятелни хора, с много власт. Но уплашени от този човек.

– Вие евреин ли сте, господин Монк?

– Не, сър.

– Щастливец. Той ще спечели, нали? Проучванията сочат, че е непобедим.

– Нещата се променят. Генерал Николаев го осъди оня ден. Надявам се и Православната църква да окаже някакво влияние. Все има начин да бъде спрян.

– Хм! Църквата. Тя не е приятел на евреите, господин Монк.

– Не, но той и на нея се е заканил.

– Значи се опитвате да организирате заговор?

– Нещо такова. Църквата, армията, банките, етническите малцинства. Всеки като помогне с нещо... Гледали ли сте репортажите от сбирките на странстващия проповедник? Дето призовава за връщане на царя?

– Да. Пълни глупости, ако питате мен, но по-добре цар, отколкото нацист. Какво искате, господин Монк?

– Аз ли? Нищо. Изборът е ваш. Вие сте председател на консорциума от четири банки, който контролира двата независими телевизионни канала. Имате ли самолет?

– Да.

– До Киев са само два часа.

– Защо пък Киев?

– За да отидете до Бабий яр, например.

Леонид Бернщайн се обърна от прозореца.

– Можете да си вървите, господин Монк.

Монк събра папките си от бюрото и ги прибра в куфарчето. Беше отишъл твърде далеч.

Бабий яр е дълбока пропаст край Киев, където между 1941-ва и 1943-а година са били разстреляни сто хиляди души. Стреляли са по тях с автомат на самия ръб, за да падат телата им вътре. Сред тях е имало и комисари, и комунистически активисти, но деветдесет и пет процента са били украински евреи.

Монк вече беше на вратата, когато Леонид Бернщайн попита:

– Вие били ли сте там, господин Монк?

– Не, сър.

– А какво сте чували за мястото?

– Чувал съм, че е тягостно.

– Аз съм бил в Бабий яр. Ужасяващо е. Приятен ден, господин Монк.

***

Кабинетът на доктор Ланселот Пробин в централата на Лондонския хералдически институт на „Куин Виктория" беше шалък и наблъскан с какво ли не. Всеки сантиметър хоризонтална повърхност беше покрит с рула хартия, разхвърляни в привиден безпорядък, в който вероятно ученият се ориентираше.

Когато сър Найджъл Ървин влезе в стаята, доктор Пробин рипна на крака, събори цялата династия Грималди на пода и покани госта си на така освободения стол.

– Е, какво е положението с престолонаследниците? – попита Ървин.

– За трона на Романови ли? Лошо. Както и предполагах. Има един, който може да предяви претенции, но не иска; един, който ще преобърне света, за да го признаят за наследник, но не отговаря на две условия; и един американец, с когото не сме говорили, но който така или иначе няма шансове.

– Лоша работа – каза Ървин.

Доктор Пробин направо не стъпваше на земята. Беше в стихията си, в своя собствен свят на кръвни връзки, смесени бракове и сложни канони.

– Да започнем с измамниците – каза той. – Сещате ли се за Анна Андерсон? Онази, дето цял живот твърдеше, че била княгиня Анастасия и била оцеляла след клането в Екатерининбург. Глупости! Тя вече не е между живите, но ДНК-тестовете окончателно доказаха, че е била лъжкиня. Преди няколко години един друг самозванец почина в Мадрид. Беше се провъзгласил за Алексей. Оказа се, че е просто люксембургски мошеник. Без тях остават трима, които от време на време се споменават в пресата, обикновено неточно. Чували ли сте за принц Георгий?

– Простете, доктор Пробин, но не.

– Няма значение. Той е един младеж, когото амбициозната му майка, княгиня Мария, дъщеря на покойния княз Владимир,, от години се мъчи да лансира в Европа и в Русия. Самият Владимир можеше да мине за престолонаследник като правнук на коронован император, въпреки че пак щяха да го оборят, понеже майка му не е била православна християнка при раждането му, което е едно от условията. Във всеки случай дъщеря му Мария не може да наследи правата му, независимо от претенциите си. Законът на Павел, нали разбирате?

– Не съвсем.

– Павел I го е наложил. Престолът се наследява само по мъжка линия, освен ако не възникнат изключителни обстоятелства. Дъщерите не се броят. Голяма дискриминация, но това е положението. Така че княгиня Мария е всъщност принцеса Мария и синът ѝ Георгий изобщо не е на опашката. Според Закона на Павел и синовете на дъщерите не се броят.

– Значи тези двамата чакат да настъпят изключителните обстоятелства?

– Именно. Много амбициозно, но без шансове.

– Споменахте за някакъв американец, доктор Пробин?

– Там историята е много странна. Преди революцията Николай II е имал чичо – княз Павел, най-малкия брат на баща му. Когато завзели властта, болшевиците убили царя, брат му и чичо му Павел. Но Павел имал син, братовчед на царя. По случайност този буен младеж, княз Дмитрий, бил замесен в убийството на Распутин и поради тази причина бил заточен в Сибир по време на болшевишкия преврат. Това му спасило живота. Измъкнал се през Шанхай и се озовал в Америка.

– За първи път чувам за това — каза Ървин. – Продължете.

– Ами, Дмитрий оцелял, оженил се, родил му се син Павел, който се бил в Корея като майор от Американската армия. Той също се оженил и създал двама сина.

– Дотук идеална мъжка линия. Да не искате да кажете, че престолонаследникът е американец? – попита Ървин.

– Някои поддържат тази теза, но се заблуждават – отвърна Пробин. – Вижте сега, Дмитрий се е оженил за американка без благородно потекло. Също и синът му Павел. Според правило номер 188 на Имперската династия, не можеш да се ожениш за някой с по-нисък ранг и да очакваш потомците ти да наследят трона. Напоследък се допускат и изключения, но не и за князете. Така че бракът на Дмитрий е морганатичен. Синът му, който се е бил в Корея, не може да наследи нито пък двамата му внука, които са родени от втори подобен подобен брак.

– Значи отпадат.

– Боя се, че да. Не че са проявили особен интерес. Живеят във Флорида, струва ми се.

– Кой остава тогава?

– Последният, с най-чистата кръвна връзка. Принц Семьон Романов

– Свързан с убития цар? Няма щерки, няма плебейки? – попита Ървин.

– Точно така, но връзката е доста далеч във времето. Трябва да се върнем с четири царя назад. Николай II наследява баща си Александър III, който идва на власт след своя баща, Александър II, който пък е син на Николай I. Сега, Николай I е имал и друг, по-малък син, княз Николай, който естествено не е станал цар. Неговият син Петър е имал син Кирил, който пък е баща на Семьон.

– Значи от убития цар трябва да се върнем три поколения назад до неговия прапрадядо и после да тръгнем по-малкия син четири поколения надолу, за да стигнем до Семьон.

– Точно така.

– Не сме ли разпънали много ластика, доктор Пробин?

– Връзкатае доста далечна, но така е с родословните дървета. Теоретически Семьон е най-близкият кръвен родственик, до когото можем да стигнем. Но това е само теория. Съществуват практически затруднения.

– Като например?

Първо, той е над седемдесетгодишен. Тоест, дори да го качат на престола, няма да е за дълго. Второ, няма деца, така че няма да има кой да го наследи и Русия пак ще си остане без цар. Трето, неколкократно е заявявал, че няма желание да става монарх и ще откаже, дори и да му предложат.

– Това не ни върши работа – призна сър Наиджъл.

– Има и друго. Открай време му се носи славата на бохем и нехранимайко. Пада си по бързи коли, Ривиерата, млади момичета, обикновено прислужници. Този му навик го е докарал до три развода. И най-лошото, чух, че обичал да лъже на табла.

– Господи!

Сър Найджъл Ървин беше дълбоко потресен. Човек можеше да си затвори очите за някоя и друга прислужница, но да се лъже на табла...

– Къде живее тоз хубавец?

– В една ябълкова ферма в Нормандия. Отглежда ябълки да прави калвадос.

Сър Найджъл Ървин се замисли. Доктор Пробин го погледна със съчувствие.

– Ако Семьон е декларирал публично, че не желае да се качи на престола при евентуално възстановяване на монархията, това може ли да се смята за официален отказ от правата му?

Доктор Пробин въздъхна тежко.

– Според мен, да – отвърна. – Освен ако наистина не се стигне до Реставрация. Тогава може и да си промени решението. Като си помисли за всичките тия девойки, дето ще му прислугват.

– Но ако отпадне Семьон, тогава къде отиваме? Какво остава под чертата, както казват нашите американски приятели?

– Онова, което остава под чертата, уважаеми, е съвсем просто. Ако руският народ пожелае, може да избере когото си поиска за свой цар.

– Случвало ли се е преди? Да се избира чужденец?

– О, много пъти. Случвало се е и пак ще се случва. Англия го е правила три пъти. Когато Елизабет I е умряла мома, макар и не девица, ние сме поканили Джеймс VI от Шотландия да дойде и да стане Джеймс I Английски.

След три поколения сме изгонили Джеймс II и сме извикали датчанина Вилхелм Оранжски да поеме престола. Когато кралица Анна починала, без да остави поколение, помолили сме Георг Хановериански да се възкачи на трона като Джордж I. А той не е знаел и думичка английски.

– Европейците правили ли са го?

– Разбира се. Гърците два пъти. През 1833-а след освобождението от турско робство са поканили Ото Баварски да стане крал на Гърция. Нещо не им харесал и през 1862-ра го прогонили и повикали датския принц Вилхелм да поеме престола. Той станал Георги I. После през 1924-а гърците обявили република, през 1935-а възстановили монархията, а през 1973-та пак решиха да станат републиканци. Въобще не знаят какво искат. Шведите пък преди двеста години останали без престолонаследник и поканили Наполеоновия маршал Бернадот да им стане крал Явно са случили обаче, защото наследниците му и до днес управляват в Швеция. И накрая, през 1905-а датският принц Карл е коронован в Норвегия като Хаакон VII. И неговите правнуци още са си там. Изобщо, ако имаш трон и ти трябва монарх, понякога е по-добре да избереш добър чужденец, отколкото някой неспособен местен.

Сър Найджъл отново се замисли. След толкова приказки доктор Пробин вече подозираше, че интересът на госта му не е само научен.

– Може ли да ви попитам нещо? – каза докторът.

– Разбира се.

– Ако в Русия наистина се заговори за Реставрация, каква ще е реакцията на американците? Защото те контролират парите, останаха единствена велика сила.

– Американците по традиция са антимонархисти – призна Ървин, но не са глупави. През 1918-а Америка изигра съществена роля за абдикирането на германския кайзер. Това създаде опасен вакуум във Ваймарската република, от който Хитлер се възползва. Резултатите са добре известни на всички ни. През 1945-а Чичо Сам съвсем съзнателно не сложи край на японската имперска династия. И какво стана? Япония вече петдесет години е най-стабилната демокрация в Азия. Твърд враг на комунизма и приятел на Америка. Мисля, че Вашингтон ще застане зад становището, че щом руснаците са решили да следват този път, изборът е изцяло техен.

– Но това ще трябва да се реши от целия руски народ, с референдум.

Сър Найджъл кимна.

– Да, прав сте. Държавната дума няма да е достатъчна: депутатите са прекалено корумпирани. Трябва народът да реши.

– И кого имате предвид при това положение?

– Точно в това е проблемът, доктор Пробин. Никого. От онова, което ми казахте, плейбоят и маминото синче няма да ни свършат работа. Всъщност, дайте да помислим какви качества трябва да притежава един бъдещ цар. Имате ли нещо против?

Очите на доктора блестяха от удоволствие.

– Ни най-малко, толкова е забавно. Да започнем с възрастта.

– Между четирийсет и шейсет, какво ще кажете? Това не е работа за тинейджъри, нито пък за изкуфели старци. Значи зрял, но не и стар. После?

– Трябва да е принц от действаща династия, да изглежда и да се държи като такъв.

– Европейска династия?

– О, да, на всяка цена. Съмнявам се, че руснаците биха приели някой африканец, арабин или азиатец.

– Правилно, значи от бялата раса.

– Трябва да има законороден син и двамата да са съгласни да приемат православната вяра.

– Това не е невъзможно.

– Сериозният проблем е в друго – каза Пробин. – Майка му трябва да е била православна християнка към момента на раждането му.

– Ясно. Нещо друго?

– Кралска кръв и у двамата родители, за предпочитане руска поне у единия...

– Да е бивш или настоящ офицер от армията. Подкрепата на руските военнослужещи може да се окаже много решаваща. Не знам какво биха си помислили, ако им се предложи някой експерт-счетоводител.

– Забравяте нещо важно – каза Пробин. – Трябва да говори добре руски. Джордж I е дошъл само с немски, Бернадот – само с френски, но това време вече е минало. Днес монархът трябва да е в състояние да се обръща към народа си. На руснаците хич няма да им се хареса да им бръщолевят на италиански например.

Сър Найджъл Ървин стана, бръкна във вътрешния си джоб и извади щедър чек.

– Много мило от ваша страна – каза ученият.

– Сигурен съм, че Институтът не се е замогнал кой знае колко, докторе. Всъщност, бихте ли ми направили една услуга?

– Стига да мога.

– Поогледайте се. Прегледайте действащите европейски династии, да видим дали ще намерите човек, който да отговаря на тези условия.

***

На осем километра северно от Кремъл в квартал Кашенкин луг се простира телевизионен комплекс, откъдето се излъчват всички програми, предавани над Русия.

От двете страни на булевард „Академик Корольов“ се намират два телевизионни центъра – националният и международният. На триста метра по-надолу островърхата кула Останкино – най-високото здание в столицата – пробожда небето.

Оттам се излъчват програмите на държавната телевизия, контролирана от управляващото мнозинство, и на двете независими комерсиални телевизионни станции, които се издържат предимно с реклами.

Борис Кузнецов пристигна с един от мерцедесите на Съюза на патриотичните сили пред сградата, в която се помещаваха трите телевизии. Носеше със себе си видеофилма от грандиозния митинг, който Игор Комаров бе провел във Владимир предишния ден.

Редактиран и монтиран от младия и гениален режисьор Литвинов, филмът представяше предизборната акция като истински триумф. Пред екзалтираната тълпа Комаров сравняваше със земята странстващия проповедник, който призоваваше за връщане към Бога и възстановяване на монархията, и с тънък сарказъм, замаскиран като съжаление, осъждаше брътвежите на стария генерал.

– Стари хора със стари разбирания – крещеше той пред привържениците си. – Но ние, приятели, аз и всички вие, мислим за бъдещето, защото то принадлежи на нас.

На митинга бяха присъствали пет хиляди души, които след отличната операторска работа на Литвинов изглеждаха поне три пъти повече. Излъчен в национален ефир, въпреки баснословната цена, която трябваше да се плати за един час рекламно време, филмът щеше да стигне не до пет хиляди, а до петдесет милиона руснаци, тоест до една трета от нацията.

Кузнецов отиде право в кабинета на програмния директор на по-големия от двата комерсиални канала, когото смяташе за свой личен приятел и верен привърженик на Игор Комаров и Съюза на патриотичните сили. Сложи касетката на бюрото му и ентусиазирано каза:

– Беше страхотно! С очите си го видях. Ще ти хареса. – Антон Гуров притеснено въртеше в ръце химикалката си. – Имам и други добри новини за теб. Очертава се голям договор, доста пари ще ви се изсипят. Господин Комаров иска да излиза с обръщение към нацията всяка вечер от днес до изборите. Представяш ли си, Антон! Никога не сте имали такъв солиден клиент. Малко червени точки за теб, а?

– Борис, радвам се, че дойде лично. Боя се, че имаме проблем.

– О, пак ли с вашите технически трудности. Кога ще се оправите най-после?

– Проблемът не е технически. Виж, ти нали ме познаваш? Знаеш, че гласувам с две ръце за Комаров?

Като висш телевизионен работник Гуров отлично разбираше ролята, която телевизията – най-въздействащото средство за масова информация в съвременното общество – можеше да изиграе при едни избори.

Само Великобритания с нейната Би Би Си все още стараеше да предлага обективна политическа информация по държавните телевизионни канали. Във всички останали страни на Западна и Източна Европа правителствата от години използваха услугите на националната телевизия в полза на управляващия режим.

В Русия държавната телевизия излъчваше обширни репортажи за предизборните прояви на временно изпълняващия длъжността президент Иван Марков и само от време на време споменаваше по нещо за другите двама кандидати, колкото да се отбележи, че съществуват.

А тези двама кандидати, след отпадането на дребните риби, бяха Генади Зюганов от Социалистическия съюз на обновените комунисти и Игор Комаров от Съюза на патриотичните сили.

Първият очевидно срещаше трудности при набиране средства за кампанията си, а вторият явно ги имаше в изобилие. С парите, с които разполагаше, Комаров можеше буквално да си купи популярност по американски маниер – като наеме платено телевизионно време в двата комерсиални канала.

Така той можеше да бъде сигурен, че няма да орязват, редактират или цензурират репортажите от предизборните му изяви. Гуров нямаше нищо против да отделя най-скъпото телевизионно време, за да излъчва без съкращения речите и митингите на Комаров. Не беше глупак и си даваше сметка, че ако Комаров спечели, от държавната телевизия ще изхвръкнат доста хора. А за онези, които си бяха постлали добре, щеше да има нови постове и повишения.

Кузнецов го гледаше в недоумение. Явно проблемът беше сериозен.

– Работата е там, че настъпиха известни промени в политиката, Борис. На ниво управителен съвет. Аз нямам думата, нали разбираш? Аз съм просто един изпълнител. Нещата се решават много над мен, някъде в стратосферата.

– Какви промени в политиката, Антон? За какво говориш?

Гуров се размърда притеснено в стола си и за пореден път тегли мислено една на генералния директор, който го беше насадил на тия тръни.

– Сигурно знаеш, Борис, че като всички големи предприятия, и ние зависим изцяло от банките. Като опре ножът до кокала, длъжни сме да ги слушаме. Обикновено ни оставят да работим самостоятелно. Особено когато приходите са добри. Но сега са решили да ни спрат кранчето.

Кузнецов беше потресен.

– Боже, Антон, толкова съжалявам. Сигурно е ужасно за теб.

– Не точно за мен, Борис.

– Да, но ако телевизията тръгне към фалит...

– Знам, но.., как да ти кажа... По всичко личи, че не това са имали предвид. Телевизията може да оцелее, но на определена цена.

– Каква цена?

– Виж сега, приятелю, аз нямам думата. Ако зависеше от мен, бих пускал Игор Комаров по двайсет и четири часа на ден, но...

– Но какво? Изплюй камъчето!

– Добре, телевизията няма да излъчва повече речите и митингите на Комаров. Такава е заповедта.

Кузнецов рипна на крака, почервенял като рак.

– Ти си се побъркал, бе! Ние си го купуваме това време, забрави ли? Плащаме си го. Това е комерсиална телевизия. Не може да откажете парите ни.

– Явно може.

– Но това е платено предварително!

– Връщат ви парите.

– Ще отида на долния етаж. Вие не сте единственият комерсиален канал в тоя град. Винаги съм те покровителствал, Антон, но вече край!

– Борис, и те са собственост на същите банки.

Кузнецов отново седна на стола си. Краката му трепереха.

– Какво става, по дяволите?

– Единственото, което мога да ти кажа, Борис, е че някой ви прави мръсно. И аз съм в неведение като теб, но това е положението. Управителният съвет спусна заповедта вчера. Или отказваме да излъчваме каквото и да било, свързано с Комаров през следващите трийсет дни, или банките се оттеглят.

Кузнецов го гледаше като втрещен.

– Това е страшно много време. Какво ще излъчвате тогава Народни танци?

– Там е работата, че не. Програмата ще бъде запълнена с репортажи от сбирките на онзи свещеник.

– Кой свещеник?

– Нали го знаеш, онзи, дето проповядва от град на град. Все приказва на хората да се връщат към Бога.

– Към Бога и към царя – промърмори Кузнецов.

– Точно той.

– Отец Григорий.

– Същият. Аз също не мога да го проумея, но...

– Ти не си в ред. Та той няма пукната пара!

– Да, но сумата вече е преведена. Ще го предаваме в новините и във времето за специални репортажи. Страхотна програма са му направили. Искаш ли да ти я покажа?

– Не, не ме интересува проклетата му програма – отсече Кузнецов и напусна стаята, затръшвайки вратата след себе си.

Как щеше да съобщи новината на идола си, умът му не го побираше. Но едно подозрение, което от три седмици тормозеше мислите му, се бе избистрило в съвсем ясно убеждение. От погледите, които Комаров и Гришин си размениха, когато им каза за експлозията в печатницата, а после и за генерала, бе разбрал, че крият нещо от него. Не знаеше какво е то, но усещаше, че положението излиза от контрол.

***

Същата вечер в другия край на Европа сър Найджъл Ървин бе прекъснат по време на вечерята си. Сервитьорът в клуба му донесе телефона и каза:

– Търси ви някой си доктор Пробин, сър Найджъл.

В слушалката се чу веселият глас на учения, който явно бе останал да работи до късно в кабинета си.

– Мисля, че открих подходящ човек – заяви той.

– Чудесно. Утре в десет сутринта, при вас.

Сър Найджъл затвори слушалката и подаде телефона на сервитьора.

– Това трябва да се полее, Тръбшоу. Порто, моля.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

В Русия силите на реда или иначе казано милицията е на подчинение на Министерството на вътрешните работи.

Като повечето подобни структури по света, тя е разделена на две основни направления: федерално и регионално.

В Русия регионите се наричат области. Най-голямата от тях е Московска област, обхващаща цялата столица на федералната република и прилежащите и територии. Нещо като областта Колумбия, само че с една трета от Вирджиния и Мериланд.

В Москва, макар и в различни сгради, се намират Федералната, и Московската милиция. За разлика от западните си „побратими“, руското вътрешно министерство разполага и със своя собствена армия от сто и трийсет хиляди тежко въоръжени войници, почти равностойна на тази на Министерството на отбраната.

Скоро след падането на комунизма организираната престъпност се разрасна толкова открито, така повсеместно и скандално, че Борис Елцин бе принуден да сформира цели отдели във Федералната и Московската милиция, които да се борят с разпространението на мафията.

Федералните отговаряха за цялата страна, но престъпленията – предимно икономически – бяха концентрирани в Москва, така че московския отдел за борба с организираната престъпност, МОБОП, почти се изравни по численост с този на федералната милиция.

След множество неуспехи, в средата на деветдесетте на ръководния пост в Колегиума на МОБОП застана генерал Валентин Петровски.

Той пристигна от индустриалния Новгород, където си бе изградил репутацията на неподкупен и твърд човек, за да наследи, подобно на Елиът Нес, един град, който много напомняше на Чикаго по времето на Ал Капоне.

За разлика от лидера на Недосегаемите, той разполагаше с много повече огнева мощ и трябваше да се съобразява с много по-малко граждански права.

С постъпването си уволни десетина висши офицери, които определи като „твърде обвързани“ с разследвания обект – тоест организираната престъпност.

„Твърде обвързани ли?" засмя се офицерът за свръзка на ФБР в Американското посолство. Та те си получават заплатите оттам.“

След това Петровски организира серия тайни експерименти, за да провери лоялността и честността на по-висшите следователи. Онези, които отказаха да приемат подкуп, получиха повишения и по-високи заплати. Щом сформира надежден и неподкупен екип около себе си, генералът обяви война на организираната престъпност. Неговият отряд за борба с мафията внушаваше в подземния свят респект, с какъвто нито една друга структура не можеше да се похвали, а самият генерал получи прякора Молоток, тоест „чук“.

Като всеки честен полицай, той не можа да победи всички. Заразата беше плъзнала прекалено надълбоко. Мафията имаше свои хора по високите етажи на властта. Много от гангстерите влизаха в съда и излизаха доволни и ухилени. Но Петровски продължаваше да ги арестува.

И двата отдела за борба с организираната престъпност разполагаха с въоръжени отряди, които да помагат на следователите да си вършат работата. Тези на Федералната милиция се наричаха ОМОН, а корпусът 6ързо реагиране на Петровски – СОБР.

В началото Петровски лично ръководеше акциите, без да ги разгласява предварително, за да избегне изтичането на информация. Ако гангстерите излезеха тихо кротко с вдигнати ръце, отиваха на съд. Но ако някой посегнеше към кобура си, понечеше да унищожи доказателство или пък да избяга, Петровски вадеше пистолета си и викаше съдебния лекар.

В началото на 1998-а той вече бе разбрал, че най-голямата и най-непробиваемата от всички групировки е бандата на Долгоруки, която контролираше цяла Русия на запад от Урал и разполагаше с неограничени средства, способни да ѝ осигурят невероятно влияние.

Две години преди зимата на 1999-а генерал Петровски бе обявил лична война на Долгоруки и хората му и те го ненавиждаха заради това.

Умар Гунаев бе казал на Джейсън Монк при първата им среща, че в Русия никой не фалшифицира документи: с достатъчно пари човек можеше да си купи истински.

В началото на декември Монк провери това твърдение. За четвърти път щеше да се срещне с високопоставен руски гражданин, представяйки се за някого другиго. Но подправеното писмо на митрополит Антъни от Руската православна църква в Лондон бе подготвено още преди заминаването му от Англия. Също и писмото от сър Ивлин де Ротшилд. Генерал Николаев не беше поискал документи за самоличност. Униформата на офицар от Генералния щаб се бе оказала достатъчна. Но генерал Валентин Петровски, който живееше по непрекъсната заплаха за живота си, бе охраняван денонощно.

Монк така и не попита откъде чеченският лидер е взел документите, но те изглеждаха истински. Носеха неговата снимка и го определяха като полковник от личния антураж на първия заместник-началник на отдела за борба с организираната престъпност във Федералната милиция. Като такъв той не трябваше непременно да се познава лично с Петровски, но беше негов колега.

Едно от нещата, останали непроменени след падането на комунизма, бе навикът на руснаците отделят цели жилищни блокове за висшите офицери и служители от едно и също ведомство. За разлика от западните си колеги, които обикновено живеят в собствени къщи из предградията, руските политици, държавни служители и висши офицери ползват безплатни ведомствени апартаменти.

Посткомунистическата държава бе наследила жилищните сгради на бившия Централен комитет на партията и ги бе превърнала в резиденции за по-изявените си граждани. Много от тези блокове и до днес се намират в карето от северната страна на Кутузовски проспект, където навремето са живели Брежнев и останалите членове на Политбюро.

Петровски държеше апартамент на предпоследния етаж в един блок на Кутузовски проспект, в който живееха още десетина висши офицери от милицията.

Имаше поне едно предимство в това да наблъскаш толкова колеги на едно и също място: обикновените граждани биха се чувствали неловко сред строгата охрана; генералите от милицията напълно разбираха необходимостта от нея.

Колата, с която Монк отиде до мястото в онази вечер – незнайно как придобита или „взета на заем" от Гунаев, – беше автентична черна чайка на Министерството на вътрешните работи. Той спря на бариерата пред вътрешния двор на блока и един от милиционерите отпред му направи знак да отвори прозореца. Другият зае позиция с автомата.

Монк показа документите си, каза къде отива и затаи дъх. Милиционерът разгледа паспорта, кимна и се върна в будката да позвъни по телефона. След малко се върна и каза:

– Генерал Петровски пита по каква работа идвате.

– Кажете му, че нося документи от генерал Чеботарьов. Въпросът е спешен – отвърна Монк.

Последва втори телефонен разговор, след който милиционерът кимна на колегата си и бариерата се вдигна. Монк паркира на едно празно място и влезе в сградата.

На партера имаше още един войник, който му направи знак да продължи, а във фоайето на осмия етаж стояха още двама, които го пребъркаха и прегледаха куфара и документите му. После единият от тях се обади по домофона пред апартамента и десет секунди по-късно вратата се отвори. Монк знаеше, че са го разгледали отвътре през шпионката.

В коридора на жилището го посрещна иконом в бяло сако, от чийто вид веднага ставаше ясно, че би могъл да ти сервира нещо повече от вечерята, ако се наложи. Миг по-късно се усети и семейната атмосфера. Едно момиченце притича от дневната, впери ококорените си очички в Монк и каза:

– Виж каква кукла си имам.

Монк погледна играчката, усмихна се и отвърна:

– Много е хубава. Ти как се казваш?

– Татяна.

Една жена около четирийсетте се появи от стаята, усмихна се извинително и отведе детето. След нея, избърсвайки устата си като човек, когото са вдигнали от масата излезе мъж по риза.

– Полковник Сорокин?

– Тъй вярно.

– Доста странен час за посещения.

– Съжалявам. Изникна нещо спешно. Мога да почакам докато се навечеряте.

– Няма нужда. Вече приключих. Освен това след малко ще започне детското по телевизията и предпочитам да не съм там. Заповядайте. Той го въведе в кабинета встрани от антрето. На по-добро осветление Монк видя, че криминалистът е горе-долу на неговата възраст и почти толкова як.

При трите си срещи дотук – с патриарха, с генерала и с банкера, Монк бе започвал, разкривайки истинската си самоличност. Този път прецени, че с подобна тактика може да си загине като едното нищо. Никой нямаше да го чака да се обяснява. Затова отвори куфара и извади папката с доклада от разследването.

– Става дума за това тук, генерале. Нашето становище е, че трябва да се предприемат мерки.

– Мога ли да го прочета по-късно?

– Всъщност трябва да се реши тази вечер.

– Да му се не види! Пиете ли?

– Не и когато съм на работа, господине.

– Явно са ви стегнали във федералната. Кафе?

– С удоволствие. Денят беше тежък.

Генерал Петровски се усмихна.

– Кога не е?

После повика иконома, поръча две кафета и зачете. Прислужникът донесе кафето и излезе. Монк си сипа сам в чашата и зачака. След малко генерал Петровски вдигна глава от документа.

– Откъде дойде това? – попита.

– От Британското разузнаване.

– Какво?

– Не е провокация. Проверихме го. Можете да си го проверите и вие на сутринта. Акопов, секретарят, който е оставил манифеста на бюрото си, е мъртъв. Също и чистачът Зайцев. И английският журналист, който всъщност нищо не е знаел.

– Сещам се за него – каза замислено Петровски. –Приличаше на мафиотско убийство, но не открихме мотив. За какво ще убиват чужд репортер? Мислите, че са били хора от Черната гвардия на Комаров?

– Или пък наемниците на Долгоруки.

– И къде е този тайнствен Черен манифест?

– Тук, генерале.

Монк посочи куфарчето си.

– Имате копие? Носите го със себе си?

– Да.

– Но според това тук, манифестът е отишъл в английското посолство, а оттам в Лондон. Откъде го взехте?

– Дадоха ми го.

Генерал Петровски го погледна с явно подозрение.

– И как въобще е попаднал в милицията?... Вие не сте от Федералната милиция. Откъде сте, по дяволи? От СВР? От ФСС?

Двете организации, които спомена, бяха Службата за външно разузнаване и Федералната служба за сигурност, наследили съответно Първо и Второ главно управление на старото КГБ.

– Не, сър. От Америка.

Генерал Петровски не се притесни. Просто се вгледа в неканения си гост и се опита да разгадае намеренията му. В крайна сметка семейството му беше в съседната стая, а мъжът можеше да е наемен убиец.

Монк започна да обяснява как черната папка в куфарчето му се е озовала в посолството, а оттам в Лондон и във Вашингтон. Как са я чели по-малко от стотина души от две държави. Не спомена за Линкълновия съвет; ако генерал Петровски наистина вярваше, че Монк е изпратен от американското правителство, толкова по-добре.

– Как се казвате всъщност?

– Джейсън Монк.

– Наистина ли сте американец?

– Да, сър.

– Имате страхотен руски. И какво съдържа този Черен манифест.

– Освен всичко друго, смъртната присъда на вас и на хората ви, подписани от Игор Комаров.

В тишината Монк дочу заядливите реплики на Том и Джери по телевизията. Татяна се заливаше от смях. Петровски протегна ръка и каза:

– Дайте да видя.

След около половин час вече беше прочел четирийсетте страници. Метна папката обратно на Монк и отсече:

– Не може да стане!

– Защо?

– Няма да му позволят.

– Досега са му позволявали. Наемна гвардия, отлично подбрана и въоръжена до зъби. По-голяма, макар и по-необучена, Младежка бойна лига. Пари в изобилие. Кръстниците на Долгоруки още преди две години са сключили сделка с него. Двеста и петдесет милиона щатски долара срещу върховна власт в страната.

– Нямате доказателства.

– Манифестът е достатъчно доказателство. Съвсем ясно се казва как ще се отблагодарят на спонсорите. Хората на Долгоруки няма да пропуснат да си вземат своето. Ще ликвидират конкурентите си. След унищожаването на чеченците и заточаването на арменците, грузинците и украинците, това няма да е проблем. Но те ще поискат още. Ще поискат да отмъстят на онези, които са ги преследвали. Като започнат с Колегиума на силите за борба с организираната престъпност. Ще им трябват хора за новите трудови лагери – да им вадят злато, сол и олово. Какви по-добри работници от юначагите в СОБР и ОМОН? Вие естествено няма да доживеете, за да видите това.

– Той може и да не спечели.

– Прав сте, генерале, може и да не спечели. Популярността му вече започна да пада. Генерал Николаев го оплю преди няколко дни.

– Четох интервюто. Останах много изненадан. Да имате нещо общо с тази работа?

– Може би.

– Хитро.

– Сега и частните телевизии спират да излъчват репортажи за него. Вестникът му вече не излиза. Според последните проучвания може да разчита на шейсет процента от гласовете, срещу седемдесет миналия месец.

– Ето, рейтингът му пада, господин Монк. Може и да не спечели.

– А ако спечели?

– Не мога да тръгна срещу целите президентски избори. Може да съм генерал, но все пак си оставам просто един милиционер. Обърнете се към служебния президент.

– Той е един страхливец.

– Не мога да ви помогна.

– Ако усети, че победата му се изплъзва, той ще се опита да нанесе удар върху държавата.

– Тогава държавата ще се защити, господин Монк.

– Чували ли сте за Зипенхафт, генерале?

– Не говоря английски.

– Това е на немски. Бихте ли ми дали номера на телефона си тук?

Петровски кимна към апарата на бюрото. Монк запомни номера и прибра папките си в куфара.

– Онова, за което ме питахте... Какво значи? – заинтригува се генералът.

– Немските офицери, дръзнали да въстанат срещу Хитлер, са били обесвани на струна от пиано. По силата на закона Зипенхафт жените и децата им са били изпращани в концентрационните лагери.

– Това и комунистите на са го правили! – възмути се Петровски. – Изселваха ги, изгонваха децата от училище, но не са ги пращали по лагери.

– Този човек е луд, генерале. Зад цивилизованата фасада се крие един увреден мозък. Но Гришин ще изпълнява заповедите му, каквито и да са те. Ще тръгвам, ако не възразявате.

– Вървете, докато не съм ви арестувал.

Преди да излезе, Монк се обърна и каза:

– Ако бях на ваше място, щях да взема някои предпазни мерки. Ако спечели или усети, че губи, може да ви се наложи да се биете за съпругата и детето си.

После отвори вратата и си замина.

***

Доктор Пробин беше като развълнувано дете. Заведе сър Найджъл Ървин до еднометровата карта, която явно сам беше начертал, и гордо заяви:

– Как ви изглежда?

Сър Найджъл впери недоумяващ поглед в схемата. Имена, имена, десетки имена, свързани с вертикални и хоризонтални линии.

– Като карта на монголското метро в оригинал.

Пробин се изкикоти.

– Добре казано. Пред вас са родовите връзки на четири европейски кралски династии. Датската, гръцката, английската и руската. Две все още управляват, една е в изгнание и една вече не съществува.

– Обяснете, моля.

Доктор Пробин взе три маркера – червен, син и черен.

– Да започнем от горе. С датчаните. Те са ключът към всичко.

– Датчаните ли? Защо пък точно те?

– Нека да ви разкажа една истинска приказка, сър Найджъл. Имало едно време преди сто и шейсет години един датски крал, който имал няколко деца. Ето ги тук.

Той посочи към върха на картата, където стоеше името на датския крал и под него в хоризонтална линия, имената на децата му.

– Значи, първородният син наследява баща си на престола и не ни интересува повече. Но най-малкият...

– Принц Вилхелм е поканен да стане крал Георги I Гръцки. Споменахте го миналия път.

– Изумително! Каква памет! – впечатли се Пробин. – Ето го пак; заминава за Гърция, става крал и какво прави? Оженва се за руската княгиня Олга. Ражда им се син Николай, който е гръцки принц, но по произход е наполовина датчанин, наполовина руснак, тоест член на династията Романови. Да оставим сега принц Николай да си живее живота... – той отбеляза Николай със синьо, за Гърция, и се върна на датчаните горе – .., и да видим какво става по-нататък. Старият крад има и дъщери. Две от тях се нареждат доста добре. Дагмар отива в Москва и става императрица на Русия; прекръства се на Мария, приема православието и ражда Николай II.

– Убит заедно с цялото си семейство в Екатерининбург.

– Именно. Но вижте какво става с другата. Александра Датска идва при нас и се омъжва за нашия принц, който става Едуард VII. От брака им се ражда бъдещият Джордж V. Виждате ли?

– Значи цар Николай и крал Джордж са братовчеди.

– Точно така. Майките им са сестри. Значи по време на Първата световна война руският цар и английският крал са били братовчеди. Затова крал Джордж е бил напълно прав да нарича царя „братовчеда Ники“.

– Само дето това е приключило през 1918-а.

– За съжаление, да. Но да видим английския клон. Доктор Пробин огради с червено крал Едуард и кралица Александра, а после слезе едно поколение надолу и отбеляза и крал Джордж V.

– Значи, той има петима сина. Джон умира като дете, останалите оцеляват. Това са: Дейвид, Албърт, Хенри и Джордж. Нас ни интересува последният, принц Джордж. – Червеният маркер се спусна от Джордж V и огради четвъртия му син, Уиндзорския принц Джордж. – Той загива при самолетна катастрофа по време на Втората световна война, но има двама сина, които са живи и до днес. Ето ги тук, но ние ще се съсредоточим върху по-младия.

– Маркерът слезе до долния ред и описа кръг около втория английски принц.

– Сега да проследим предците му – каза доктор Пробин. – Баща му е принц Джордж, дядо му е крал Джордж, но прабаба му е сестра на майката на царя.

Двете датски принцеси Дагмар и Александра. Значи той е свързан с династията Романови чрез брак.

– Хм! Сключен доста отдавна – каза сър Найджъл.

– Има и още нещо. Вижте!

Той сложи две снимки на бюрото. От тях гледаха двама сериозни, достолепни мъже с бради.

– Какво ще кажете?

– Приличат си като братя.

– Е, не са братя. Разликата им е осемдесет години. Този е Николай II, а този – живият английски принц. Погледнете лицата им, сър Найджъл. Нямат английски черти – царят всъщност е наполовина датчанин, наполовина руснак. Не са и типични руснаци. Приличат на датчани. Датската кръв на двете сестри се е оказала по-силна.

– Това ли е? Роднинство чрез брак?

– Ни най-малко. Най-хубавото тепърва предстои. Помните ли принц Николай?

– Онзи, дето си живее живота? Гръцки принц, но всъщност половин датчанин, половин руснак?

– Същият. Значи, Николай II е имал братовчедка, княгиня Елена. Какво, мислите, прави тя? Заминава за Атина и става жена на Николай. Тоест, той е наполовина Романов, а тя сто процента. Тяхната дъщеря е следователно три-четвърти рускиня. А това е принцеса Марина.

– Която идва у нас...

– И се омъжва за Уиндзорския принц Джордж. Тоест двамата му сина, които са живи и здрави и до днес, са три осми Романови, а в днешно време по-близко родство не може и да се очаква. Това естествено не означава, че връзката е пряка – има твърде много жени по веригата, които веднага попадат под Закона на Павел. Затова родството произтича по брачна линия от бащата, а по кръвна – от майката.

– Това се отнася и за двамата братя, така ли?

– Разбира се, но има и нещо друго. Майка им Марина и при двете раждания е била православна християнка, което е едно от най-важните условия, за да бъде приет бъдещият цар от църковната йерархия.

– Значи и двамата отговарят на него.

– Именно. И двамата са служили в Британската армия, стигайки до чин майор.

– Тогава какво ще кажете за по-големия брат?

– Вие поставихте възрастовите граници, сър Найджъл. По-големият брат е шейсет и четири годишен, тоест не се вписва във вашите рамки. По-малкият тази година навърши петдесет и седем. Отговаря на почти всички изисквания. Принц в действаща династия, братовчед на кралицата, един брак, син на двайсет години, жена австрийска графиня, запознат с аристократическия протокол, в активна възраст, бивш офицер. Но хитът е, че е служил в Разузнавателния корпус и е изкарал пълния курс по руски език. Говори го почти като матерен.

Доктор Пробин се отдръпна от шарената си таблица, грейнал от радост. Сър Найджъл се вгледа в лицето на снимката и попита:

– Къде живее той?

– През седмицата, тук в Лондон. През уикенда, в имението си в провинцията. Води се в Дебрет.

– Може би ще трябва да си поприказвам с него – замисли се сър Найджъл. – Само още един въпрос, доктор Пробин. Има ли друг човек, който да отговаря така пълно на условията?

– Не и на тази планета – отвърна ученият.

Още същата събота сър Найджъл си бе уредил среща и замина за Западна Англия да се срещне с по-младия от двамата принца в имението му в провинцията. Беше приет любезно и изслушан изключително внимателно. Накрая принцът лично го изпрати до колата му.

– И половината от това, което казвате, да е вярно, сър Найджъл, по-необичайна история през живота си не съм чувал. Естествено аз следя събитията в Русия чрез медиите, но за това... Ще трябва задълбочено да помисля, да се консултирам със семейството си и разбира се, да помоля за лична среща с Нейно величество.

– Това може и да не се случи, сър. Може и да няма референдум. Или пък хората да решат, че не искат монархия.

– Значи трябва да оставим събитията сами да следват своя ход. Приятно пътуване, сър Найджъл.

***

На третия етаж на хотел „Метропол“ се намира един от най-хубавите традиционни руски ресторанти в Москва – „Болярски стан“, кръстен на аристократите, които някога са стояли редом с царя и са управлявали вместо него, когато той не можел да изпълнява задълженията си.

Ресторантът е царствен, пищен и украсен с великолепни фрески, които напомнят за отдавна отминали години. Чудесните вина съперничат на леденостудената водка, пъстървата, сьомгата и есетрата идват направо от реките, дивите зайци, елените и глиганите – от степите на Русия.

Именно тук на дванайсети декември вечерта генерал Николай Николаев бе доведен от единствения си жив родственик да отпразнува седемдесет и четвъртия си рожден ден.

Галина, малката му сестричка, която някога бе носил на ръце из опожарените улици на Смоленск, бе пораснала и през 1956-а, на двайсет и пет годишна възраст, се бе омъжила за свой колега, учител на име Андреев. В края на същата година им се бе родил син Миша.

През 1963-а Галина и съпругът ѝ бяха загинали при автомобилна катастрофа, причинена от пиян идиот, който се бе блъснал челно в тях.

Полковник Николай Николаев пристигна от подразделението си в Далечния изток, за да присъства на погребението. Сред документите на починалите намери писмо от сестра си, писано две години по-рано.

„Ако нещо се случи с мен или с Иван, пишеше тя, моля те да се грижиш за малкия Миша.“ Николаев застана над гроба до опечаленото седемгодишно момченце, което не пророни нито сълза.

Понеже и двамата родители бяха на държавна работа – по времето на комунизма всички бяха на държавна работа, – апартаментът им бе иззет. Полковникът тогава трийсет и седем годишен, нямаше жилище в Москва. Когато си идваше в отпуска, живееше в бекярските общежития на Академията „Фрунзе“. Комендантът се съгласи момчето да остане при него само докато го устрои някъде другаде.

След погребението той заведе момченцето в обредния дом да хапне нещо, но и двамата бяха прекалено потиснати, за да се хранят.

– Какво ще те правя, Миша? – питаше се полковникът.

Вечерта зави детето в единственото си легло и хвърли едно одеяло на дивана за себе си. От другата страна на стената момченцето най-после се разплака. За да престане да мисли за трагедията, полковникът пусна радиото и разбра, че в Далас току-що са убили Кенеди.

Едно от преимуществата да си три пъти Герой на Съветския съюз е, че можеш да разчиташ на известно благоволение от страна на висшестоящите. Обикновено в престижната Военна академия „Накимов“ приемат момчета от десет години нагоре, но в този случай властите се съгласиха да направят изключение. Дребничкото и много уплашено, седемгодишното момченце пременено в кадетска униформа и изпратено в „Накимов", а вуйчо му се върна в Далечния изток.

През годините Николай Николаев правеше всичко възможно да облекчи живота на племенника си. Посещаваше го при всяка отпуска, а после, когато се върна Генералния щаб, взе и апартамент в Москва, в които младеж можеше да живее по време на ваканциите.

На осемнайсет Миша Андреев завърши с чин лейтенант и съвсем естествено избра танковите войски. Двайсет и пет години по-късно, вече четирийсет и тригодишен, той се бе издигнал до генерал-майор и командваше една елитна танкова дивизия край Москва.

Двамата влязоха в ресторанта малко след осем часа. Предварително резервираната маса вече ги чакаше. Салонният управител Виктор, бивш танкист, се спусна да ги посрещне и подаде ръка да се здрависа.

– Радвам се да ви видя, генерале. Едва ли ме помните, но аз бях мерач в Сто трийсет и първи отряд в Прага през шейсет и осма. Масата ви е ето там, срещу балкона.

Останалите посетители извърнаха глави да видят за какво е тази суматоха. Американски, швейцарски и японски бизнесмени впериха любопитни погледи. Сред малкото руснаци в ресторанта се разнесе шепот: „Това е Коля Николаев.“

Виктор беше приготвил две пълни чаши леденостудена „Московская“ от заведението. Миша Андреев вдигна чаша към вуйчо си и единствения родител, когото помнеше.

– За твое здраве! Да живееш още седемдесет и четири години!

– Глупости! Наздраве!

И двамата обърнаха чашите си наведнъж, поспряха и с гримаса преглътнаха парливата течност.

Над бара в „Болярски стан“ има балкон, на който различни музиканти изпълняват традиционни руски песни. Тази вечер певците бяха изящна блондинка, облечена като принцеса от династията Романови, и мъж в смокинг, надарен с богат и плътен баритон.

След края на баладата, която изпълняваха в дует, мъжът пристъпи напред сам. Оркестърът в дъното на балкона утихна и дълбокият глас на певеца подхвана войнишката песен за момичето, останало да чака у дома – „Калинка“.

Руснаците оставиха приборите си и утихнаха, чужденците и те замлъкнаха. Гласът на баритона изпълни залата... "Калинка, Калинка, Калинка моя...“

Когато последните акорди отекнаха в тишината, руснаците се изправиха на крака и вдигнаха чаши към побелелия мъж, седнал с лице към салона. Певецът се поклони и благодари за аплодисментите. Виктор стоеше до една маса, на която вечеряха шестима японци.

– Кой е възрастният господин? – попита един от тях на английски.

– Герой от Великата отечествена воина – отвърна Виктор.

Мъжът обясни на останалите. Те поклатиха разбиращо глави и също хванаха чашите си да поздравят генерала.

Трогнат и щастлив, чичо Коля се поклони, вдигна чаша към певеца и към залата и отпи.

Вечерята беше чудесна – пъстърва, дива патица, арменско червено вино и кафе за накрая. При цените в „Боярски стан“ празненството костваше едномесечната заплата на генерал-майора, но той знаеше, че вуйчо му го заслужава.

Трябваше да стане на трийсет години и да се сблъска с доста покварени офицери, повечето от тях на високи постове, за да осъзнае защо вуйчо му се е превърнал в легенда сред танкистите. Притежаваше нещо, с което малцина офицери можеха да се похвалят – топла, почти бащинска загриженост към подчинените си. Когато получи първата си генералска звезда и пое командването на първата си дивизия някъде из развалините на Чечня, генерал-майор Андреев вече знаеше, че скоро няма да има втори като чичо Коля.

Никога нямаше да забрави една случка от времето, когато бе едва десетгодишен. Между 1945-а и 1964-а нито Сталин, нито Хрушчов бяха сметнали за необходимо да издигнат паметник на загиналите във войната в Москва. Култът към собствената им личност бе много по-важен за тях, макар че нито единият, нито другият щеше да ръкомаха от мавзолея на Ленин на Девети май, ако не бяха милионите, дали живота си между 1941-а и1945-а.

Едва през 1966-а, след падането на Хрушчов, Политбюро най-после нареди да се издигне мемориал с вечен огън в памет на Незнайния воин.

Но дори и тогава за паметника не беше отделено някое открито и централно място. Напротив, пъхнаха го под дърветата в Александровския парк близо до стените на Кремъл, на място, което да не привлича погледите на безкрайната опашка от хора, наредили се да видят балсамираните останки на Ленин.

След Деветомайския парад същата тази година, още преди десетгодишният кадет да се опомни от грандиозната гледка на танковете, оръдията, ракетите, маршируващите войници и разноцветните танцьори, дефилирали на Червения площад, вуйчо му го хвана за ръка и го поведе надолу по Кремълската алея между парка и Манежния площад.

Голяма плоча червен гранит проблясваше в сянката на дърветата. До нея в бронзов купел гореше вечен огън. На плочата с едри букви пишеше: „Незнаен е гробът ти, безсмъртни – делата.“

– Искам да ми обещаеш нещо, момчето ми – каза полковникът.

– Да, вуйчо.

– Милиони като тях лежат там някъде по пътя от тук до Берлин. Не знаем къде са костите им, в много случаи не знаем и кои са били. Но те се биха редом с мен, синко, и бяха доблестни мъже. Разбираш ли ме?

– Да, вуйчо.

– Каквото и да ти обещават, каквито и пари, постове и слава да ти предлагат, никога не предавай тези мъже.

– Обещавам, вуйчо.

Полковникът бавно вдигна ръка към челото си и козирува. Кадетът го последва. Една минаваща група от провинцията ги изгледа с интерес. Екскурзоводът, чиято работа бе да разказва колко велик мъж е бил Ленин, видимо се притесни и припряно ги поведе зад ъгъла към мавзолея.

– Видях интервюто ти в „Известия“ онзи ден – каза Миша Андреев – Предизвика голяма сензация в поделението.

Генерал Николаев впери изпитателен поглед в него.

– Не ти хареса?

– Не, просто се изненадах.

– Бях напълно искрен.

– Предполагам. Кога ли не си бил?

– Той е мръсник, момчето ми.

– Щом казваш. Но по всичко личи, че ще спечели. Може би не трябваше да го нападаш така.

– Вече съм прекадено стар за това. Говоря, каквото намеря за добре.

Старият генерал се умълча и впери замислен поглед в изящната „принцеса“, която пееше някаква руска балада на балкона над тях. После се пресегна през масата и хвана ръката на племенника си.

– Виж, синко, ако ми се случи нещо...

– Стига си се занасял, ще надживееш всички ни.

– Слушай ме! Ако нещо се случи с мен, искам да ме погребеш в гробището в Новодевичи, ясно ли е? Не искам да ме изпратите с някоя мизерна гражданска церемония, искам свещеник и всичките му там салтанати. Разбра ли?

– Ти!? Свещеник!? Не знаех, че си вярващ.

– Не ставай глупав. Няма човек, видял немска бомба да пада пред краката му и да не експлодира, който да не вярва, че там горе стои Някой. Естествено трябваше да се правя на атеист. Всички го правехме. Партийното членство, тезисите, всичко това вървеше към работата. Нищо че беше пълна глупост. Нали разбра какво искам? Хайде сега да си допием кафето и да ставаме. Викнал ли си служебната кола?

– Да.

– Добре, защото и двамата сме се намотали. Ще ме закараш у дома.

***

Спалният влак от Киев, столицата на независимата република Украйна, трещеше в мразовитата нощ към Москва.

В двайсет и осмо купе на шести вагон двамата англичани бяха будни и играеха на карти. Брайън Винсънт погледна часовника си и каза:

– Остава половин час до границата, сър Найджъл. Време да се приготвите за лягане.

– Щом казваш.

Без да се съблича, сър Найджъл Ървин се покатери на горното легло и придърпа завивките до брадата си.

– Добре ли изглеждам? – попита.

Бившият войник кимна.

– Оставете другото на мен, сър.

На границата влакът спря за кратко. Украинските служители вече бяха проверили двата паспорта, сега трябваше да минат и руснаците.

След десет минути някой почука на вратата на купето. Винсънт отвори.

– Да?

– Паспорт, пожалуйста.

Светлината в купето беше слаба, но въпреки че в коридора лампите светеха по-ярко, руският инспектор трябваше да се взира в документите, за да ги разчете.

– Нямате виза – каза той.

– Знам. Това са дипломатически паспорти. За тях не е необходима виза.

Украинският му колега посочи английския надпис на корицата на паспортите и каза:

– Дипломати.

Руснакът кимна с неудобство, федералната служба за сигурност в Москва бе изпратила до всички контролно-пропускателни пунктове нареждане да се следи за определено име, лице, или и двете заедно.

– Господина? – попита руснакът и посочи втория паспорт.

– Той е там горе – каза младият дипломат. – Вижте, много е стар и не се чувства добре. Нужно ли е да го будим?

– Кои е той ?

– Бащата на нашия посланик в Москва. Затова го придружавам дотам. Отива на гости на сина си.

Украинецът посочи завитата фигура в леглото и каза:

– Баща на посланик.

– Благодаря, разбирам руски – отвърна руснакът.

Изглеждаше озадачен. Кръглоликият плешив мъж на паспорта нямаше нищо общо с описанието, което му бяха дали. Нито пък името съвпадаше. Нито Тръбшоу, нито Ървин. Просто лорд Аскуит.

– Сигурно е студено навън – каза Винсънт. – Направо кучешки студ. Заповядайте. С най-приятелски чувства. От специалния резерв на посолството ни в Киев.

Еднолитровата бутилка водка беше от изключително качество и не можеше да се купи от никъде. Украинецът кимна, усмихна се и побутна руския си колега. Руснакът сви рамене, подпечата паспортите и продължи нататък.

– Не можах да чуя кой знае какво под всичките тия завивки, но звучеше добре – каза сър Найджъл, щом затвориха вратата, и се надигна от леглото.

– Всъщност колкото по-малко такива срещаме, толкова по-добре – отвърна Винсънт и се зае да унищожи двата фалшиви паспорта.

Нарязани на миниатюрни парченца, те щяха да се разпръснат през канала на мивката по снеговете на Южна Русия. Истинските, с които щяха да излязат от страната, бяха надлежно оформени от фалшификатора в Лондон и прибрани на сигурно място.

Винсънт загледа сър Найджъл с интерес. Трийсет и три годишен, той си даваше ясна сметка, че възрастният му спътник можеше да му бъде не само баща, но биологично и дядо. Като бивш войник от Силите със специално предназначение, Винсънт бе обходил доста горещи точки, сред които и пустинята на Западен Ирак, където ракетите „Скъд“ се сипеха като дъжд, но винаги бе имал другари до себе си, оръжие, гранати, нещо, с което да отвърне на удара.

Светът, в който сър Найджъл Ървин го бе въвел, свят на лъжи и преструвки, на вечни игри и постановки, въпреки солидното възнаграждение го караше да се чувства неловко. А специално в момента определено имаше нужда от двойна водка.

За щастие в сака му имаше още една бутилка и той реши да си сипе.

– Вие ще пийнете ли, сър Найджъл.

– Не, благодаря – отвърна Ървин. – Водката ми дразни стомаха, пари ми на гърлото. Но ще ти направя компания с нещо друго.

Той извади плоско сребърно шишенце от куфара си и отсипа малко от съдържанието му в сребърната мерителна чашка към него. Каза наздраве на Винсънт и отпи с наслада специалното порто на господин Тръбшоу от клуба на „Сейнт Джеймс“.

– Започвам да си мисля, че всичко това ви доставя удоволствие – каза Винсънт.

– Мило момче, от години не съм се забавлявал толкова.

Влакът ги стовари на гарата в Москва малко след изгрев слънце. Температурата беше петнайсет градуса под нулата.

Колкото и неприветлива да изглежда гарата през зимата на онези, които бързат да се приберат в уюта на собствения си дом, за бездомниците тя е единственото спасение от кучешкия студ по улиците. Когато сър Найджъл и Винсънт слязоха от нощния експрес от Киев, перонът на Курската гара бе претъпкан с премръзналите и изгладнели скитници на града.

Те се свиваха колкото е възможно по-близо до топлите машини, търсеха да уловят случайна вълна топлинка, излязла от някое кафене, или просто лежаха на цимента с надежда да оцелеят до сутринта.

– Вървете близо до мен, сър – промърмори Винсънт, докато крачеха към изхода.

Неколцина бездомници се спуснаха насреща им с протегнати ръце. От брадясалите им, увити в парцаливи шалове лица гледаха отчаяни, хлътнали очи.

– Господи, каква трагедия! – прошепна сър Найджъл.

– Не посягайте към портфейла си, ще настане битка – предупреди го телохранителят.

Въпреки възрастта си сър Найджъл сам носеше сака и куфарчето си, така че едната ръка на Винсънт беше свободна. Бившият командос я държеше под лявата си мишница, за да покаже, че носи оръжие и ще го използва, ако се наложи.

Без да изпуска от очи просяците наоколо, той преведе спътника си през тълпата и го избута навън на тротоара, където за щастие чакаха няколко таксита. Миг преди да излязат, на сър Найджъл му се наложи да бутне ръката на един просяк, за да премине, и зад гърба му се разнесе вик:

– Проклет да си, чужденецо!

– Така е, понеже ни мислят за богаташи – каза Винсънт в ухото му. – Щом сме чужденци, значи сме богати.

Виковете ги последваха и на тротоара.

– Мръсен чужденец! Чакай само да дойде Комаров! Двамата вече седяха на задната седалка на разнебитено такси, когато сър Найджъл се обърна към Винсънт и прошепна:

– Не предполагах, че положението е толкова тежко. Миналия път отидох направо в „Национал" и после обратно.

– Зимата е в разгара си, сър Найджъл. Нещата винаги се влошават през зимата.

На излизане от паркинга пред тях зави камион на милицията. Двама милиционери с каменни лица, тежки шинели дебели кожени шапки седяха в топлата кабина. Камионът се залюля от инерцията и платнището се отгърна за миг.

Човешки стъпала, десетки вкочанени от студ човешки стъпала зловещо се раздвижиха в мръсната каросерия, пълна със замръзнали на камък тела, нахвърляни едно върху друго като трупи.

– Груповата катафалка – каза лаконично Винсънт. Сутрешния курс. По петстотин души умират всяка нощ пред входовете и по кейовете покрай реката.

Двамата си бяха резервирали стаи в „Национал“, но не искаха да се регистрират, преди да се е стъмнило. Затова прекараха деня в меките кожени кресла във фоайето на хотел „Палас“.

***

Два дни по-рано Джейсън Монк бе изпратил кодирано съобщение от усъвършенствания си компютър. Беше кратко и ясно. Срещнал се с генерал Петровски, срещата минала добре, движел се из града с помощта на чеченците, най-често като свещеник, военен, милиционер или скитник, и патриархът бил съгласен пак да приеме английския си гост.

Прекосило света до централата на ИнТелКор, съобщението бе препредадено до сър Найджъл в Лондон, който единствен разполагаше с кода, за да го дешифрира.

Именно то го бе довело от Лондон в Киев, а оттам с влака до Москва.

Но и хората във ФАПСИ, които вече работеха почти изцяло за полковник Гришин, не бяха пропуснали да го засекат. Докато експресът Киев-Москва летеше в нощта, генералният директор на ФАПСИ разговаряше с Гришин.

– На няколко пъти успяваме да го засечем – каза директорът. – Миналия път предаваше някъде от Соколники, сега пък от района на Арбат. Явно се мести.

– Арбат ли? – процеди през зъби Гришин.

Районът се намира едва на километър от стените на Кремъл.

– Има и нещо друго, за което трябва да ви предупредим, полковник. Ако използва такъв компютър, какъвто предполагаме, не е необходимо да присъства, когато се излъчва или приема съобщението. Може да включи машината и да си излезе.

– Вие намерете машината – нареди Гришин – Все ще се върне при нея, а когато го направи, аз ще съм там да го чакам.

– Ако изпрати още две съобщения или едно, което да трае поне половин секунда, ще го хванем. С точност до неколкостотин метра, може би дори по-близо.

Онова, което двамата не можеха да знаят, бе, че според плана на сър Найджъл Ървин, Монк трябваше да излъчи поне още три съобщения.

***

- Появи се пак, полковник Гришин.

Гласът на отец Максим трепереше от напрежение. Часът беше шест вечерта, навън бе тъмно като в рог и ужасно студено. Гришин още беше в кабинета си в сградата до булевард „Киселни“. Тъкмо се канеше да си тръгва, когато от централата му позвъниха. Дежурният, чувайки името „Максим“, веднага бе прехвърлил разговора на шефа на охраната.

– Успокой се, отче, кой се е появил?

– Англичанинът. Старият англичанин. Стоя при Негово светейшество близо час.

– Не може да бъде.

Гришин беше раздал доста пари из Имиграционния отдел на Вътрешното министерство и сред контраразузнавачите на Федералната служба за сигурност, за да го уведомят, ако англичанинът отново прекрачи границите на страната, но никой не се бе обадил.

– Знаеш ли къде е отседнал?

– Не, но дойде със същата кола.

""Национал", помисли си Гришин. Старият глупак е отишъл в същия хотел." Още не можеше да си прости, че е изпуснал "господин Тръбшоу“ миналия път, но знаеше, че този път няма да му избяга.

– Къде си?

– На улицата. Обаждам се от портативния си телефон.

– Той не е сигурен. Отивай на обичайното място и ме чакай там.

– Не мога, полковник. Ще ме търсят.

– Слушай, глупако, обади се в резиденцията и им кажи, че не се чувстваш добре. Че си отишъл до аптеката за лекарство. Кажи им каквото си искаш, но отиди на мястото и чакай.

Той затвори телефона и нареди на заместника си, бивш майор от КГБ, да се яви в кабинета му незабавно.

– Вземи десет души, от най-добрите. Искам ги цивилни с три коли.

Петнайсет минути по-късно той връчи снимката на сър Найджъл Ървин на заместника си и каза:

– Това е той. Най-вероятно го придружава по-млад мъж, як, с тъмна коса. Отседнали са в „Национал“. Искам двама души във фоайето – ще покриват асансьорите и рецепцията. Двама в кафенето на партера, двама на улицата и четирима в две от колите. Ако се появи, оставяте го да влезе и ми се обаждате. Ако е вътре, не искам да излиза без мое знание.

– Ако тръгне с кола?

– Проследете го, а ако видите, че отива към летището, предизвикайте катастрофа. Не трябва да стига до летището.

– Тъй вярно, господин полковник.

Когато заместникът му изхвърча да инструктира хората си, Гришин се обади на друг експерт, на когото редовно снасяше пари – бивш взломаджия, специализирал се в хотелските кражби, за когото се говореше, че може да отвори всяка врата в който и да е московски хотел.

– Вземи си инструментите, отиди в „Интурист“, седни във фоайето и дръж портативния си телефон включен. Искам да влезеш в една хотелска стая тази вечер, не знам точно в колко часа. Ще ти обадя, като му дойде времето.

Хотел „Интурист“ беше на двеста метра от "Национал“, зад ъгъла на улица „Тверская“.

Трийсет минати по-късно полковник Гришин вече беше в църквата „Вси Светии“. Уплашеният свещеник чакаше, плувнал в пот.

– Кога дойде?

– Към четири часа. Не се обади предварително, но Негово светейшество изглежда го очакваше. Казаха ми да го заведа направо в кабинета. Беше с преводача си.

– Колко време стояха?

– Около час. Поднесох им чай, но престанаха да говорят, докато бях в стаята.

– Остана ли да подслушваш на вратата?

– Опитах се, полковник, но не можах много. Чистачките се мотаеха наоколо, онези, монахините. А също и архидяконът, личният секретар на Негово светейшество.

– Какво чу?

– Най-много говориха за някакъв принц. Англичанинът предлагаше на патриарха някакъв чужд принц, който да станел нещо. Чух фразата „кръвта на Романови“ и после „много подходящ“. Старецът приказва съвсем тихо. Не че има някакво значение; така или иначе не разбирам английски. За щастие преводачът говори по-високо. Патриархът не каза почти нищо, предимно слушаше. По едно време го видях да разглежда някаква карта. После трябваше да се скрия. Почуках и влязох да ги питам дали искат още чай. Заварих Негово светейшество да пише писмо. Каза ми, че не иска нищо, и ми махна да си вървя.

Гришин се замисли.

– Нещо друго?

– Да. Като си тръгнаха, отвориха вратата на сантиметри. Аз стоях отвън и ги чаках с палтата. Чух патриархът да казва: "Ще разговарям със служебния президент при първия удобен случай.“ Чух го съвсем ясно. Беше единственото пълно изречение, което успях да доловя.

Гришин се обърна към отец Максим със злобна усмивка.

– Боя се, че патриархът заговорничи с чужди сили срещу бъдещия ни президент. Това е много тъжно и много жалко, защото няма да успее. Сигурен съм, че Негово светейшество го прави с добри намерения, но много е сглупил. След изборите всичко това може да бъде забравено, но ти, скъпи ми приятелю, няма да бъдеш забравен. През времето, което прекарах в КГБ, се научих да различавам предателя от истинския патриот. Предателите при определени обстоятелства могат да бъдат опростени. Като Негово светейшество, например. Но истинските патриоти винаги ще бъдат възнаградени.

– Благодаря, полковник.

– Имаш ли почивен ден?

– По една вечер на седмица.

– След изборите трябва да дойдеш да вечеряш в някой от лагерите на нашата Младежка бойна лига. Момчетата са малко недодялани, но иначе са добри по сърце. И естествено много яки. Всичките от петнайсет до деветнайсетгодишни. Най-добрите ги взимаме за Черната гвардия.

– Би ми било.., много.., приятно.

– И, разбира се, след изборите ще намекна на президент Комаров, че бойците ни се нуждаят от добър свещеник, задължително митрополит, естествено.

– Много сте мил, полковник.

– Тепърва ще разбереш колко мил мога да бъда, отче. Връщай се сега в резиденцията. Дръж ме в течение. И вземи това. Знаеш какво да правиш с него.

Когато информаторът си замина, полковник Гришин нареди на шофьора си да го закара в хотел „Национал“.

„Време е, помисли си той, този досаден западняк и наглия му американски приятел да разберат какъв е животът в съвременна Москва.“

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Полковник Гришин накара шофьора си да спре на "Охотни ряд“, която минава от северозападната страна на Манежния площад, където се издига хотел „Национал“. От мястото си виждаше двата автомобила, които хората му бяха паркирали пред редицата магазини срещу фасадата на хотела.

– Чакай тук – каза той на шофьора си и излезе. Макар да бе едва седем вечерта, температурата навън беше двайсет градуса под нулата. Редките минувачи пристъпваха по заледените тротоари, сгушили глави в яките си.

Той прекоси улицата и почука на стъклото на шофьора. Замръзналото стъкло се отвори със скърцане.

– Да, господин полковник.

– Къде е?

– Трябва да е вътре, ако изобщо е бил в хотела, когато пристигнахме. Никой, който да прилича на него, не излизал, откакто сме тук.

– Обади се на Кузнецов. Кажи му, че го викам тук.

Пропагандният шеф пристигна двайсет минути по-късно.

– Искам пак да се направиш на американски турист – каза Гришин и извади снимка на сър Найджъл от джоба си. – Този е човекът, когото търсим. Пробвай с Тръбшоу или Ървин.

След десет минути Кузнецов се върна.

– Вътре е, под името Ървин. В момента си е в стаята.

– Номер?

– Две пет две. Това ли е?

– Да, друго не ми трябва.

Гришин се върна в колата си и се обади на взломаджията, който го чакаше зад ъгъла във фоайето на „Интурист“.

– Готов ли си?

– Да, полковник.

– Стой на прослушване. Стаята, която искам да претърсиш, като ти дам команда, е двеста петдесет и втора. Нищо не искам да взимаш, но да не остане нито кътче непретърсено. Един от хората ми чака във фоайето. Ще дойде с теб.

– Разбрано.

В осем часа един от двамата съгледвачи, които Гришин бе разположил във фоайето, излезе на тротоара, кимна на колегите си в близката кола и продължи нататък.

Минути по-късно двама мъже с дебели зимни палта и кожени шапки на главите излязоха отвътре и завиха наляво по улицата към Болшой театър.

Гришин се обади на крадеца.

– Човекът напусна хотела. Стаята е празна.

Една от колите на Гришин започна бавно да пълзи след двамата пешеходци. Преследвачите, които чакаха в кафенето на партерния етаж, излязоха и свърнаха след англичаните. На улицата вече имаше четирима души пеша и още четирима в две коли.

Шофьорът на Гришин попита:

– Да го заловим ли, господин полковник?

– Не, искам да видя къде отиват.

Имаше вероятност Ървин да осъществи контакт с американеца Монк. Ако това станеше, Гришин щеше да ги хване и двамата.

Англичаните спряха на светофара на ъгъла на „Тверская“, изчакаха зеления сигнал и преминаха. Секунди по-късно от другата страна зави взломаджията.

Имаше завиден опит в работата си и винаги се правеше на чужд бизнесмен – почти единственото съсловие, което все още можеше да си позволи да отсяда в скъпите хотели на Москва. Палтото и костюмът бяха от Лондон, естествено откраднати, а самоувереният му вид можеше да заблуди персонала на всеки хотел.

Гришин го видя да влиза през въртящите се врати на „Национал“ и доволно потри ръце. Найджъл Ървин не носеше куфарче: ако имаше такова, то щеше да е в хотелската му стая.

– Давай – нареди той на шофьора си.

Мерцедесът излезе от мястото си и се приближи на стотина метра от двамата пешеходци.

– Забелязахте ли, че ни следят? – попита небрежно Винсънт.

– Двама отпред, двама отзад и една кола отсреща – отвърна сър Найджъл.

– Впечатлен съм, сър.

– Мило момче, може да съм стар и побелял, но все си мисля, че още мога да забележа, ако са ми лепнали опашка, особено когато е толкова голяма и тромава.

Заради неограничената си власт разузнавачите от старото Второ главно управление рядко си бяха правили труда да се прикриват по улиците на Москва. За разлика от колегите си от ФБР във Вашингтон и МИ-5 в Лондон, изкусното следене не беше техен специалитет.

След като подминаха бляскавата фасада на Болшой театър, а след него и по-скромния Малий театър, двамата пешеходци наближиха странична уличка. Непосредствено преди ъгъла имаше широк вход, пред който омотан в черги скитник се опитваше да спи въпреки жестокият студ. Сър Найджъл се спря.

Отпред и отзад преследвачите разсеяно се загледаха в празните витрини на магазините.

Усетил, че го гледат, скитникът се размърда и надигна глава.

– Не беше пиян. Под вълнената завивка изнуреното му старческо лице беше набраздено от годините, труда и лишенията. На ревера на прокъсаното му палто висяха няколко избелели медала. Две уморени, хлътнали очи погледнаха отчаяно към чужденеца.

По време на мандата си в Москва Найджъл Ървин бе изучил руските медали. Единият на палтото на скитника му беше познат.

– Сталинград? – попита той тихо. – Били сте се при Сталинград?

Парцаливият шал около главата на стареца бавно се поклати.

– Сталинград – отвърна дрезгаво клетникът.

Трябваше да е бил на по-малко от двайсет години в онази мразовита зима на 1942-ра, когато са го пратили да се бие с Шеста армия на Фон Паулус за всеки сантиметър земя от града на Волга.

Сър Найджъл бръкна в джоба на панталона си и извади една банкнота. Петдесет милиона рубли, около трийсет долара.

– Вземи – каза той на руски. – Купи си храна, топла супа. Чашка водка. За Сталинград.

После се изправи и продължи, разчувстван, тъжен и ядосан. Винсънт дотича след него.

Преследвачите се отлепиха от витрините и отново тръгнаха по петите им.

– Боже Господи, как са могли да стигнат дотук – каза той като на себе си и сви в страничната уличка.

Предавателят в колата на Гришин запращя.

– Свърнаха встрани. Влизат в някакъв ресторант –докладва един от преследвачите.

„Сребърен век“ е друг традиционен руски ресторант, който се намира в тясна уличка на гърба на театъра. Направен в някогашната Централна московска баня, той е изключително интересен с покритите си с мозайки стени, на които са изрисувани битови сцени от отминали времена.

След пронизващия студ навън двамата посетители с удоволствие влязоха в топлия салон.

Ресторантът беше препълнен, почти нямаше свободна маса. Щом ги видя, салонният управител се втурна насреща им.

– Съжалявам, но всичко е резервирано, господа – каза той на руски. – Голямо частно празненство. Много съжалявам.

– Виждам една свободна маса там – отвърна Винсънт също на руски. – Вижте, ето там.

В дъното на салона наистина имаше една празна маса за четирима. Руснакът се огледа притеснено. Даваше си сметка, че гостите са чужденци и следователно ще платят в долари, но не можеше просто ей така да ги настани.

– Ще трябва да попитам домакина на тържеството – каза той и отиде при красив, мургав мъж, който седеше, заобиколен от приятели, на най-голямата маса в салона.

Мъжът огледа двамата чужденци и кимна. Сервитьорът дотича обратно.

– Нямат нищо против. Заповядайте след мен.

Сър Найджъл Ървин и Винсънт седнаха един до друг на скамейката покрай стената и Винсънт кимна за благодарност на непознатия на съседната маса.

Поръчаха си патица със сос от диви къпини и приеха препоръчаното от сервитьора кримско червено вино, което се оказа великолепно.

Отвън четиримата пеши преследвачи на Гришии бяха блокирали улицата от двете страни. Мерцедесът на полковника спря на пресечката и той излезе да размени няколко думи с хората си. После отново се прибра в колата си да се обади по телефона.

– Как върви работата? – попита.

От коридора на втория етаж на „Национал“ му отвърнаха:

– Още работим по ключалката.

От четиримата, които бяха сложени на пост в хотела, двама бяха останали. Единият сега стоеше в дъното на коридора до асансьорите и гледаше да не дойде някой. В Такъв случай уговорката им беше да го изпревари и да започне да си подсвирква нещо, за да предупреди крадците. Вторият бе с взломаджията, който в момента се бе навел над ключвалката на стая 252-ра и правеше онова, което най-много му идваше отръки.

– Обадете ми се, като влезете – каза Гришин.

Десет минути по-късно ключалката каза "щрак" и се отвори. Гришин бе информиран на часа.

– Всяко листче, всеки документ – снимате и оставяте на същото място – нареди той.

В стаята на сър Найджъл Ървин претърсването беше бързо и щателно. Крадецът прекара десет минути, в банята, излезе и поклати глава. В чекмеджетата на раклата го очакваше обичайният набор от вратовръзки ризи, гащи и носни кърпи. Нощните шкафчета бяха празни. Същото се отнасяше и за сака върху гардероба и джобовете на двата костюма вътре.

Крадецът коленичи и доволно възкликна.

– А-ха!

Куфарчето беше под леглото, забутано навътре чак до средата, където трудно можеше да бъде забелязано. Той го придърпа с една закачалка и се зае с шифъра на ключалката. Отне му едва три минути.

Когато отвори капака, остана разочарован. Вътре имаше пластмасов „джоб“ с пътнически чекове, които той щеше да вземе, ако не бяха изричните заповеди на Гришин да не прибира нищо; портфейл с няколко кредитни карти и сметка от бара на „Уайт’с Клъб“ в Лондон, и плоско сребърно шише, чието съдържание издаваше непозната миризма.

В джобовете на капака имаше само обратен билет до Лондон и карта на Москва. Той прегледа страниците ѝ да види дали няма нещо отбелязано но не намери никакви знаци. После фотографира всички документи, а горилата с него докладва на Гришин какво са открили.

– Трябва да има писмо – дочу се металния глас от улицата петстотин метра по-надолу.

Предупреден какво трябва да търси, крадецът отново разгледа куфарчето и откри двойното дъно. Вътре намери дълъг кремав плик, а в него – лист от същата хартия със знака на Патриаршията на Москва и цяла Русия. За по-сигурно писмото беше фотографирано три пъти.

– Заличете следите и тръгвайте – нареди Гришин

Двамата оставиха куфарчето така, както го бяха намерили: писмото – прибрано в плика; плика – поставен по същия начин в тайния джоб под дъното на куфара; самия куфар — затворен, с ключалките, нагласени на същата комбинация от цифри както преди отварянето, и пъхнат на същото място под леглото.

Когато стаята изглеждаше, сякаш след сър Найджъл Ървин в нея не е стъпвал никой, двамата мъже си тръгнаха.

***

Вратата на ресторант „Сребърен век“ се отвори и затвори с глухо свистене. Гришин и четирима от хората му прекосиха малкото фоайе и отгърнаха тежките завеси, които водеха към самия ресторант. Салонният управител дотича да ги пресрещне.

– Много съжалявам, господа...

– Разкарай се от пътя ми – просъска Гришин, без да го погледне.

Човекът се сепна, погледна четиримата, които вървяха зад високия мъж с черното палто, и се отдръпна. От опит знаеше, че с такива хора не се спори. Макар да бяха облечени цивилно, четиримата телохранители бяха доста яки, а по лицата им личеше, че са се били неведнъж. И без униформите веднага се разбираше, че са от Черната гвардия, а възрастният салонен управител знаеше, че с тях шега не бива.

Предводителят им огледа залата и погледът му се спря на двамата чужденци, които вечеряха в дъното. Той кимна на един от хората си да го придружи, а другите останаха да вардят на вратата. Едва ли щеше да има нужда от тях. По-младият от двамата англичани можеше да се опита да предприеме нещо, но щеше да бъде неутрализиран за секунди.

– Тези приятелчета ваши ли са? – тихо попита Винсънт.

Чувстваше се беззащитен без оръжие и се питаше докъде ще стигне с тъпия нож за пържоли в чинията си. До никъде, отговори си мислено.

– Мисля, че това са господата, чиято печатница поразвалихте преди няколко седмици – каза Ървин и избърса устата си. Патицата беше великолепна.

Мъжът с черното палто застана пред масата и ги изгледа от високо. Мутрата застана зад него.

– Сър Ървин?

Гришин не говореше чужди езици.

– Всъщност, казва се сър Найджъл. С кого имам честта? – отвърна Ървин на английски. Винсънт преведе.

– Не си играйте игрички! Как влязохте в страната?

– През летището.

– Лъжеш!

– Уверявам ви, полковник... Полковник Гришин, нали не бъркам?... Документите ми са изрядни. Намират се на рецепцията на хотела, разбира се, иначе бих могъл да ви ги покажа.

Гришин се поколеба за миг. Когато заповядваше на държавните органи, раздавайки съответните рушвети, заповедите му обикновено се изпълняваха. Но дали пък не му бяха изневерили този път? Някой щеше здравата да си изпати.

– Намесваш се във вътрешните работи на Русия, англичанино. И това хич не ми харесва. Американската ти пионка Монк скоро ще бъде заловен и лично ще си разчистя сметките с него.

– Свършихте ли, полковник? Защото, ако сте свършили, тъй и тъй си говорим откровено, позволете ми да бъда напълно искрен с вас.

Винсънт преведе бързо. Гришин не можа да повярва на очите си. Никой не се осмеляваше да му държи такъв тон, още по-малко пък някакъв си безпомощен старец. Найджъл Ървин, които до този момент се бе взирал в чашата си, вдигна глава и го погледна право в очите.

– Вие сте крайно отвратителен човек, полковник, а онзи, на когото служите, е по-гнусен и от вас, ако това изобщо е възможно.

Винсънт понечи да преведе и млъкна.

– Шефе, това май не е много разумно – смотолеви той на английски.

– Спокойно, ще се оправим. Ти само превеждай.

Винсънт преведе. Една изпъкнала вена започна ритмично да пулсира на челото на Гришин. Ризата на горилата зад него сякаш изведнъж се смали с яката.

– Руският народ – продължи Ървин със спокоен тон – може да е допуснал много грешки, но не заслужава, всъщност никоя нация не заслужава измет като вас.

Винсънт се спря на думата „измет“, преглътна на сухо и преведе „пиздюк“[21]. Вената на челото на Гришин ускори темпо.

– Накратко, полковник, съществуват реални шансове вие и вашият кукловод никога да не управлявате тази велика страна. Хората постепенно започват да прозират отвъд фасадата и след трийсет дни може да се окаже, че са си променили мнението. Какво ще правите тогава?

– За тогава не знам – отвърна сдържано Гришин, –но сега определено смятам да те убия. Във всеки случай няма да напуснеш Русия жив.

Винсънт преведе и добави на английски:

– Мисля, че ще го направи, сър.

Салонът беше утихнал и разговорът бе станал достояние на всички посетители по масите. На Гришин не му пукаше. Московчаните нито щяха да се намесят, нито да си спомнят какво са видели. Милицията почти се бе отказала да търси убиеца на лондонския журналист.

– Това едва ли е най-мъдрото решение – Каза Ървин.

И кой, мислиш, ще ти помогне? – просъска Гришин. – Тия свине ли?

Със свинете вече сбърка. От масата вляво се чу трясък. Гришин извърна глава. Лъскавото острие на автоматичен нож трепереше, забито в дървената повърхност на масата. Едва ли вечерящият го бе изпуснал, докато режеше пържолата си. Встрани от него един мъж махна бялата салфетка до чинията си и отдолу лъсна деветмилиметров щаер.

– Какви са тия? – смотолеви Гришин през рамо към добичето зад гърба си.

– Чеченци – просъска телохранителят.

– Всичките?

– Боя се, че да – каза любезно Ървин. Винсънт преведе. – И явно не им харесва да ги наричат свине. Какво да ги правиш, мюсюлмани. При това злопаметни. Още помнят Грозни.

При споменаването на разрушената чеченска столица сред петдесетте гости се чу щракане на предпазители. Седем пистолета взеха на мушка тримата гардове на входа. Салонният управител се сви зад касата, молейки се да види отново внуците си.

Гришин извърна глава към сър Найджъл.

– Подцених те, англичанино, но това няма да се повтори. Махай се от Русия и да не си стъпил повече тук. Престани да се бъркаш, където не ти е работа. И приеми факта, че повече няма да видиш американския си приятел.

Той се обърна и тръгна към изхода. Телохранителите му го последваха.

Винсънт въздъхна с облекчение.

– Знаехте кои са хората наоколо, нали?

– Надявах се съобщението ми да е стигнало до получчателя си. Ще тръгваме ли.

Сър Найджъл стана и вдигна чаша към съседните маси.

– Господа, искрено съм ви благодарен. Бъдете живи и здрави.

Винсънт преведе и двамата си тръгнаха. Всъщност всички си тръгнаха. Чеченците останаха да пазят око хотела през цялата нощ, а на сутринта придружиха гостите до летище „Шереметиево“ за първия полет до Лондон.

– Каквото и да ми предлагате, сър Найджъл – каза Винсънт, когато самолетът на Британските авиолинии вече летеше над Москва, – аз лично няма, повтарям, няма да се върна повече в тази страна.

– Чудесно. Нито пък аз.

– А кой всъщност е американецът?

– Боя се, че той все още е някъде там долу. Животът му виси на косъм. Моля се да оцелее, защото ми е много скъп.

***

Умар Гунаев влезе, без да чука. Монк, който седеше на масата и разглеждаше някаква карта на Москва, вдигна глава и го погледна.

– Трябва да поговорим – каза чеченецът.

– Ядосан си – отвърна Монк. – Наистина съжалявам.

– Приятелите ти си заминаха. Живи. Но онова, което се случи в „Сребърен век“ снощи, е безумие. Съгласих се да ти помогна, защото имам дълг към теб. Отпреди много години. Но се оказва, че ти го връщам скъпо и прескъпо. Плюс това длъжник съм ти само аз. Хората ми не са длъжни да се излагат на опасност, понеже на приятелчетата ти им е хрумнало да си играят с огъня.

– Съжалявам. Възрастният мъж наистина трябваше да дойде в Москва. Имаше важна среща. Никой не можеше да я проведе, освен него. Затова дойде. Гришин разбра, че е тук и...

– Защо не остана да си вечеря в хотела тогава? Щеше да е в безопасност там.

– Явно е искал да се срещне с Гришин, да говори с него.

– Да говори с него по този начин?! Седях през три маси. Той направо си търсеше куршума.

– И аз не разбирам, Умар, но такива бяха инструкциите му.

– Джейсън, в тази страна има две хиляди и петстотин охранителни фирми. Осемстотин са в Москва. Можеше да си наеме петдесет човека от която и да е от тях.

С растежа на престъпността охранителния бизнес в Русия се бе разраснал неимоверно. Цифрите на Гунаев бяха съвсем точни. В личния състав на охранителните фирми влизаха едни и същи хора: бивши войници и офицери от армията, морската пехота, специалните войски, милицията и КГБ, които, останали без работа, бяха готови да правят всичко за пари.

През 1999-а в охранителният бизнес работеха осемстотин хиляди души. Една трета от тях бяха в Москва. На теория всички охранителни фирми трябваше да бъдат лицензирани от милицията, която беше длъжна да проверява целия личния състав – криминално минало, надеждност, чувство за отговорност – и да води на отчет оръжието, с което охранителите разполагат – количество, вид, предназначение.

Но това беше на теория. На практика един достатъчно дебел плик с пари можеше да осигури всички необходими разрешителни. Прикритието „охранителна фирма“ беше толкова удобно, че гангстерите просто регистрираха свои такива структури и всеки един бандюга в града можеше да се легитимира като охранител и да покаже разрешително за онова, което носеше под мишницата си.

– Проблемът, Умар, е, че всичките са подкупни. Щом видят Гришин, веднага ще разберат, че могат да удвоят таксата си и нищо чудно сами да му предложат да свършат работата.

– Значи дай да ползваме хората на Умар, щото те няма да ни предадат.

– Нямах избор.

– Разбираш ли, че Гришин вече е наясно кой те пази? Ако досега се е колебаел, оттук нататък всичко му е ясно. Доста ще ни се усложни животът занапред. По улиците вече се носи слух, че на Долгоруки е наредено да се готви за сериозна гангстерска война. Само това ми липсва сега.

– Ако Комаров дойде на власт, Долгоруки ще ти е последната грижа.

– Как можа да ги забъркаш такива, по дяволите! Ти и проклетият ти документ.

– Каквото и да е, вече не можем да спрем, Умар.

– Ние? Откога пък станахме „ние“? Дойде при мен за помощ. Трябваше ти подслон. Предложих ти гостоприемството си. Така съм научен. А ето че сега ме заплашва открита война.

– Ще се опитам да я предотвратя.

– Как?

– Ще говоря с генерал Петровски.

– С кого? С тоя чекист! Знаеш ли колко беди ми е докарал той? Колко пъти е тарашил клубовете, складовете и казината ми?

– Той мрази Долгоруки повече от теб. Проблемът е, че трябва пак да се видя с патриарха. За последен път.

– Защо?

– Трябва да говоря с него. Имам да му казвам важни неща. Но този път ще ми трябва помощта ти.

– Никой не го подозира. Облечи се като свещеник и върви да си му говориш.

– Не е толкова просто. Мисля, че англичанинът е ползвал кола на хотела. Ако Гришин провери заявките – а съм сигурен, че ще го направи, – няма начин да не разбере, че англичанинът е ходил при патриарха. Къщата на „Чисти переулок“ ще бъде поставена под наблюдение.

Умар се хвана за главата.

– Знаеш ли приятелю, този твой англичанин е един дърт глупак.

***

Полковник Гришин седеше на бюрото си и гледаше увеличената снимка пред себе си с нескрито задоволство. Когато изконсумира напълно насладата си, той натисна копчето на интерфона и каза:

– Господин президент, бих искал да говоря с вас.

– Ела.

Игор Комаров разгледа снимката на писмото, открито в куфарчето на сър Найджъл Ървин. Беше написано на официална бланка на Московската патриаршия и започваше с думите „Ваше Кралско Височество . Подписът и печатът бяха на Негово светейшество Алексей II.

– Какво е това? – понита Комаров.

– Господин президент, вражеската конспирация срещу вас е напълно ясна. Организирана е в две части. Първата се провежда тук в Русия: дестабилизиране на изборната ви кампания, разпространяване на зловредни слухове и всяване на паника чрез показване на вашия личен манифест на точно определени хора. Всичките ни беди идват от там: атентатът в печатницата, натискът от страна на банките да се прекратят телевизионните ви изяви, интервюто на онзи стар глупак генерала. Те наистина ни навредиха, но не могат да спрат вашия шурм към победата. Втората част на конспирацията е в известен смисъл дори по-опасна. Нейната цел е да бъдете лишен от възможността да станете президент, като се възстанови монархията в Русия. От собствен интерес патриархът се е хванал на тая въдица. На снимката пред вас е неговото лично писмо до някакъв западен принц, в което патриархът изразява подкрепата си към идеята за възстановяване на монархията и удостоверява, че ако народът приеме такова решение, Църквата ще предложи за наследник на трона да бъде поканен въпросният принц.

– А вие какво предлагате, полковник?

– Нещо съвсем просто, господин президент. Без кандидат конспирацията се проваля.

– Познавате ли човек, който би могъл да.., разубеди този благородник?

– Веднъж и завинаги. Много е добър. Има опит на Запад. Говори няколко езика. Работи за Долгоруки, може да бъде нает. Последният му ангажимент беше свързан с двама предатели от мафията, които трябваше да внесат двайсет милиона долара в Лондон, но решиха да си ги приберат. Преди две седмици ги откриха в един апартамент в Уимбълдън, квартал на Лондон.

– При това положение мисля, че трябва да се възползваме от услугите на този човек, полковник.

– Оставете това на мен, господин президент. До десет дни няма да има кандидат.

А после, мислеше си Гришин, докато вървеше към кабинета си, като положим скъпоценния принц на сър Найджъл под мраморен похлупак и като заловим с помощта на ФАПСИ и обесим Джейсън Монк в някое мазе, ще изпратим няколко чудесни снимчици на сър Найджъл Ървин, та да прекара една наистина незабравима Коледа.

***

Шефът на Московския отдел за борба с организираната престъпност тъкмо бе приключил с вечерята си и седеше пред телевизора с дъщеричката си върху коленете му, когато телефонът иззвъня. Вдигна го жена му.

– Теб търсят.

– Кой е?

– Каза просто „американецът“.

Генералът свали Татяна на пода и стана.

– Ще говоря от кабинета.

После мина в съседната стая, бутна вратата след себе си и вдигна слушалката. Жена му от другата страна веднага затвори другия телефон.

– Да?

– Генерал Петровски?

– Да.

– Говорихме онзи ден.

– Спомням си.

– Имам информация за вас. Имате ли нещо за писане?

– Откъде се обаждате?

– От телефонна кабина. Нямам много време. Моля ви, побързайте.

– Слушам ви.

– Комаров и Гришин са накарали приятелите си от мафията на Долгоруки да започнат война срещу чеченците.

– Нека се избият, още по-добре.

– Само че делегацията на Световната банка в момента е в Москва и обсъжда следващия валутен транш. Ако по улиците се гърми на пусия, служебният президент едва ли ще успее да им се представи в добра светлина. Нито на тях, нито на избирателите. Може би ще се запита защо е трябвало да стане точно сега.

– Слушам ви.

– Шест адреса. Моля, запишете си ги.

Монк издиктува адресите.

– Какво има там? – попита генералът.

– На първите два е складиран арсеналът на мафията на Долгоруки. На третия има казино; в мазето му са скрити счетоводните им книжа. Последните три са складове с контрабандна стока за двайсет милиона долара.

– Откъде знаете за всичко това?

– Имам си хора. Познавате ли тези двама офицери?

Монк му съобщи две имена.

– Разбира се. Единият ми е заместник, другият е командир на отряд в СОБР. Защо?

– И двамата са на заплата при Долгоруки.

– Сигурен ли сте?

– Напълно. Ако смятате да организирате някаква акция, гледайте да я обявите в последния момент и без тези двамата.

– Не ме учете как да си върша работата.

Връзката прекъсна. Генерал Петровски остави слушалката и се замисли. Ако този странен чужденец говореше истината, информацията му беше безценна. Имаше две възможности: да остави гангстерите да се избият помежду си, или да организира серия акции срещу най-голямата мафиотска групировка, които в момента щяха да бъдат посрещнати с овации от президентството.

Разполагаше с трихиляден отряд за бързо реагиране, съставен предимно от млади и мотивирани момчета. Ако и половината от онова, което казваше американецът за Игор Комаров и намеренията му, се окажеше вярно, в новата Русия нямаше да има място нито за него, нито за отдела, нито за отряда му. Той стана и се върна в дневната.

Детското беше свършило. Нямаше да разбере дали Уили Койота е хванал заека за вечеря или не.

– Връщам се в службата – каза той на жена си. – Ще бъда там цяла нощ и утре през деня.

***

През зимата общинските власти заливат пътеките и алеите в парка „Горки“ с вода, която почти мигновено замръзва и превръща парка в най-голямата ледената пързалка в страната. С кънки и солиден запас от водка московчани забравят за малко ежедневните си грижи и се отдават на зимното удоволствие.

Някои от автомобилните алеи се оставят незаледени и свършват в малки паркинги.

Десет дни преди Коледа на един от тези паркинги, свити в зимните си палта и кожените си шапки, се срещнаха двама мъже. Излязоха от колите и застанаха край дърветата срещу пълната с народ пързалка.

Единият беше полковник Анатолий Гришин, а другият – затворен мъж, известен в подземния свят като Механика.

Във време, в което наемните убийци в Русия се предлагаха под път и над път, мафиотските групировки и най-вече мафията на Долгоруки държаха Механика на изключителна почит.

Той беше украинец, бивш майор от армията, които преди години бе служил в Специалните войски, а после във военното разузнаване, ГРУ. Знаеше езици и беше изкарал два мандата в Западна Европа. След като се бе уволнил от армията, той си бе дал сметка, че може да превърне знанията си по френски и английски, способността си да се приобщава с лекота към общества, които за повечето руснаци бяха чужди и непознати, и липсата на каквито и да било скрупули да убива хора, в доходоносна и търсена професия.

– Искали сте да ме видите – каза той.

Знаеше кой е полковник Гришин и бе наясно, че в Русия шефът на охраната в Съюза на патриотичните сили няма нужда от услугите му. В Черната гвардия, да не говорим за поддръжниците на партията от мафията на Долгоруки, имаше достатъчно главорези, които само чакаха да им се даде заповед. Но работата зад граница изискваше по-особени умения.

Гришин му подаде снимка. Механика я погледна и обърна отзад. На гърба ѝ беше напечатано име и адрес на някакво извънградско имение далече на Запад.

– Принц – каза той. – Издигам се в бранша.

– Задръжте хумора за себе си – просъска Гришин. –Плячката е лесна. Почти няма охрана. До Коледа.

Механика се замисли. Прекалено скоро. Трябваше да се подготви. Беше жив и на свобода, защото взимаше изключителни мерки, а те изискваха време.

– До Нова година.

– Става. Цената?

Механика назова цифра.

– Съгласен.

Механика се сети, че беше виждал по телевизията някакъв млад свещеник, който призоваваше хората да се обърнат към Бога и да върнат царя. Значи това била целта на Гришин. Трябваше да му удвои цената.

– Това ли е? – попита той.

– Освен ако не искате да знаете нещо повече.

Екзекуторът пъхна снимката в джоба си и отвърна.

– Не. Мисля, че знам всичко, което ми е необходимо. Беше ми приятно да работя с вас, полковник.

Гришин се обърна и го хвана за рамото. Механика впери поглед в облечената в ръкавица ръка, докато не го накара да я отдръпне. Не обичаше да го докосват.

– Никакви грешки – каза полковникът. – Този човек, в този срок.

– Аз не греша, полковник. Иначе нямаше да се обърнете към мен. Ще ви изпратя банковата си сметка в Лихтенщайн. Приятен ден.

***

В малките часове на утрото след срещата край пързалката в парка „Горки“ генерал Петровски даде начало на шест едновременни акции.

Двамата информатори бяха поканени на частна вечеря в офицерския клуб на поделението на СОБР, снабдени с достатъчно водка, че да се отрежат като казаци, и оставени да си отспят в две отделни стаи. За по-сигурно пред вратите на всяка от тях стоеше пазач.

Тренировъчното упражнение, проведено през деня, се бе превърнало в истински щурм малко преди полунощ, когато камионите с избраните войници бяха затворени да чакат в няколко тайни гаража. В два часа сутринта шофьорите и взводните командири получиха инструкциите си и шестте адреса, на които трябваше да отидат. За първи път от месеци насам изненадата беше пълна.

Трите склада не се оказаха никакъв проблем. Четирима от бандитите, които пазеха складираните богатства, понечиха да окажат съпротива, но бяха разстреляни. Осем се предадоха навреме. В складовете бяха открити десет хиляди бутилки водка без платени мита и акцизи, пристигнали от Финландия и Полша през последните два месеца. Житният глад бе докарал най-големия консуматор на водка в света до положението да внася собственото си питие отвън и да го купува на цени, три пъти по-високи от тези в страната-производител.

Останалата стока в складовете се оказа перални, машини за миене на чинии, телевизори, видеокасетофони и компютри – всичките вносни и крадени.

В двата оръжейни склада беше намерено оръжие достатъчно да се оборудва цял пехотен полк, като арсеналът варираше от обикновени пушки до противотанкови ракети и огнехвъргачки.

Петровски лично ръководеше акцията в казиното, все още пълно с комарджии, които се разбягаха с викове. Управителят още протестираше, че бизнесът му е напълно законен и лицензиран, когато бюрото в кабинета му бе преместено, килимът – навит и тайната врата към мазето – отворена. В този момент той млъкна и припадна.

Към десет часа сутринта войниците още изнасяха кашоните със счетоводни книжа, които бяха натоварени на пикапи и откарани в централата на МОБОП на „Шаболовка“ 6 за проучване.

По обяд двама от генералите в Президиума на Министерството на вътрешните работи се обадиха от сградата на площад „Житни“ да отправят поздравленията си.

В десет сутринта радиото излъчи първото съобщение за акцията, а към дванайсет по телевизията бе предаден и подробен репортаж. Новинарът не пропусна да отбележи, че жертвите сред гангстерите са шестнайсет, а в Специалния отряд за бързо реагиране има един тежко ранен с куршум в стомаха и един одраскан. А също и че двайсет и седем мафиоти са задържани, седем от които са болница, а двама дават интересни показания в милицията.

Последното не беше съвсем вярно, но Петровски го бе съобщил на медиите, за да всее допълнителна паника в редиците на Долгоруки.

А там наистина цареше тотално объркване. Босовете се събраха да обсъдят положението в една луксозна и строго охраняване вила извън града на три километра от моста при Архангелское.

Единственото чувство, което надделяваше над пълното им стъписване, бе гневът. Мнозинството беше убедено, че неутрализирането на двамата информатори, внезапната и безпогрешна акция на СОБР и точността на данните, с които бяха разполагали при организирането ѝ, може да означава само, че в редиците им има предател.

Още докато разсъждаваха, уличните им информатори донесоха вестта, че информацията най-вероятно е изтекла от висш офицер в Черната гвардия. Предвид милионите долари, които хората на Долгоруки бяха хвърлили в предизборната кампания на Комаров, новината изобщо не ги зарадва.

Никога нямаше да узнаят обаче, че слухът е пуснат от чеченците по съвет на Джейсън Монк. Така или иначе, босовете единодушно решиха да спрат субсидиите към Съюза на патриотичните сили, докато не получат солидно обяснение за случилото се.

Малко след три часа същия ден Умар Гунаев, заобиколен от непробиваемата си лична охрана, дойде да се срещне с Монк. Този път американецът живееше с чеченско семейство в малък апартамент на север от изложбения център в парка "Соколники“.

– Не знам как успя да го постигнеш, приятелю, но такъв удар скоро никой не им е нанасял.

– Въпрос на личен интерес – отвърна Монк. – Петровски просто имаше сметка да зарадва началниците си и най-вече президентството точно по време на посещението на делегацията на Световната банка. Това е всичко.

Много се радвам за него. Във всеки случай Долгоруки вече изобщо не е в състояние да ми обяви каквато и да е война. Ще му трябват седмици да се окопити и възстанови щетите.

– И да открие информатора в Черната гвардия – напомни му Монк.

Умар Гунаев подхвърли днешния брой на „Сегодня" в скута му.

– Погледни на трета страница.

На страницата беше отпечатано изследване на водещата социологическа агенция в Русия, според което подкрепата на избирателите за Съюза на патриотичните сили бе спаднала на петдесет и пет процента и непрекъснато намаляваше.

– Тези изследвания се правят предимно в градовете – каза Монк. – По-лесно е. Комаров е по-силен в градовете, а окончателните резултати зависят предимно от подценявания, но многоброен електорат в провинцията.

– Наистина ли смяташ, че Комаров може да бъде победен в изборите? – попита Гунаев. –

Преди месец и половина това би било невъзможно.

– Не знам – отвърна Монк.

Не беше сега моментът да обяснява на чеченския лидер, че не това бе целта на сър Найджъл Ървин. Замисли се за стария разузнавач, все още смятан за един от най-големите специалисти по дезинформация в Голямата игра. Седнал в библиотеката на замъка Форбс, с Библията пред себе си, той му беше казал: „Ключът е в Гедеон, момчето ми. Мисли като Гедеон[22].“

– Къде се отнесе? – върна го в действителността Гунаев.

– Извинявай, замислих се нещо. Довечера трябва да се видя с патриарха. За последен път. Ще ми трябва помощта ти.

– За да влезеш?

– По-скоро за да изляза. Както ти казах, твърде е вероятно Гришин да е поставил резиденцията под наблюдение. Един човек ще е достатъчен, стига да може да повика други, докато съм вътре.

– Време е да се подготвим тогава – отвърна чеченецът.

Полковник Анатолий Гришин беше в апартамента си и тъкмо се канеше да си ляга, когато портативният му телефон иззвъня. Позна обаждащия се, без онзи да му се представя.

– Той е тук. Върна се.

– Кой?

– Американецът. Току-що дойде. В момента е при Негово светейшество.

– Подозира ли нещо?

– Не мисля. Дойде сам.

– Като свещеник?

– Не. Целият в черно, но с цивилни дрехи. Патриархът изглежда го очакваше.

– Къде си?

– В кухнята, правя кафе. Трябва да затварям.

Връзката прекъсна. Гришин едва сдържаше въодушевлението си. Омразният американец най-после беше в ръцете му. Този път нямаше да му се изплъзне като в Източен Берлин. Полковникът вдигна телефона и се обади на командира на специалния отряд в Черната гвардия.

– Трябват ми десет души, три коли, миниузита. Веднага. Блокирайте изходите на улица „Чисти переулок“. Ще се видим там след трийсет минути.

Часът беше дванайсет и половина.

В един и десет Монк се изправи и пожела лека нощ на патриарха.

– Сигурно няма да се видим повече, Ваше светейшество. Убеден съм, че ще направите всичко, което е по силите ви, за доброто на народа и страната, които толкова обичате.

Алексей II също стана и го изпрати до вратата.

– С Божията помощ, ще се постарая. Довиждане, синко. Нека ангелите бдят над теб.

"За момента, помисли си Монк докато слизаше по стълбите, няколко кавказки войници ще ми свършат по-добра работа."

Дебелият иконом както винаги го чакаше с палтото.

– Благодаря ви, отче, няма да се обличам – каза той.

Само палто му липсваше сега, че да го забавя. Той извади портативния си телефон и набра някакъв номер. Отсреща се обадиха на първото позвъняване.

– Монах – каза той.

– Петнайсет секунди – отвърнаха отсреща.

Монк позна гласа на Мехмед, старшия сред телохранителите, които Гунаев му бе определил. Открехна леко външната врата и погледна навън.

В края на тясната улица самотен мерцедес чакаше под мижавата лампа. В него седяха четирима мъже – един зад волана и трима, въоръжени с узита. Зад колата се виеше струйка бял дим, явно двигателят работеше.

В другия край улицата излизаше на малък неосветен площад, на който дебнеха още две коли. Пеша или с автомобил, човек не можеше да излезе от улицата, без да мине през засадата.

От страната на мерцедеса се зададе такси. Преследвачите го оставиха да премине. Явно отиваше да вземе жертвата им. Жалко за шофьора. И той щеше да умре.

Таксито се изравни с мерцедеса и две метални сфери с големината на грейпфрут издрънчаха по заледената улица и се търкулнаха под колата. Секунди по-късно гранатите се взривиха.

В същия момент един огромен камион изтрещя през площада от другата страна, изви се напряко на улицата и спря. Шофьорът скочи от кабината и хукна надолу по пътя.

Монк кимна на разтреперания свещеник, отвори широко вратата и излезе навън. Таксито вече беше пред входа. Той се метна на задната седалка и една силна ръка го придърпа навътре. Шофьорът на камиона дотича и го последва.

Колата изръмжа и тръгна на задна скорост обратно по улицата. Изпод камиона в другия край затрещяха автомати. Миг по-късно двете бомби под каросерията се взривиха и стрелбата престана.

Един от мъжете в мерцедеса бе успял да се измъкне от разнебитената кола и стоеше сащисан до задната врата. Щом видя таксито, той понечи да открие огън, но задната броня на колата го подкоси и той се просна по гръб на леда.

В края на улицата таксито направи остър завой, поднесе по заледения асфалт, после се изравни с пътя, изфорсира и изчезна в нощта. Резервоарът на мерцедеса се взриви и довърши останалото.

Мехмед се обърна от предната седалка и усмивката му блесна под черните му мустаци.

– С теб е доста забавно, американецо.

На площадчето от другата страна на „Чисти переулок“ полковник Гришин стоеше като препариран и гледаше потрошения камион, който препречваше входа към улицата. Двама от хората му лежаха мъртви под шасито, ликвидирани от бомбите, взривени дистанционно от таксито. Полковникът надникна между кабината и ремаркето и видя, че другата му кола гори в края на улицата.

Извади портативния си телефон и набра седемцифрен номер. На второто позвъняване отсреща се обади разтреперан глас.

– Да?

– Измъкна се. Ти успя ли?

– Да.

– На обичайното място. В десет сутринта.

Малката църква „Вси Светии“ беше почти празна в този час на деня. Отец Максим стоеше до стената вдясно със свещичка в ръка, когато до него застана полковник Гришин.

– Американецът се измъкна – каза той тихо.

– Съжалявам. Направих, каквото можах.

– Как е разбрал?

– Изглежда подозираше, че резиденцията може да е под наблюдение. – Както обикновено свещеникът беше плувнал в пот. – Извади портативен телефон и се обади на някого.

– Започни от началото.

– Пристигна към десет и половина. Тъкмо бях тръгнал да си лягам. Негово светейшество още беше в кабинета си и работеше. Това е обичайно за него. Не съм чул когато се е позвънило, бях в стаята си. Отворил е пазачът. По едно време чух гласове и излязох да вид, какво става. Американецът стоеше в антрето. Негово светейшество подвикна отгоре. „Покани господина“, каза. После се наведе през парапета, видя ме и ми поръча да направя кафе. Отидох в кухнята и ви се обадих.

– След колко време влезе в кабинета?

– След няколко минути. Много бързах да не изпусна нещо важно. Да съм се забавил най-много пет минути.

– Взе ли касетофона, който ти дадох?

– Да, включих го, преди да вляза с таблата. Когато почуках, спряха да говорят. Докато им поднасях кафето, изсипах няколко бучки захар на пода и коленичих да ги събера. Негово светейшество каза да не се притеснявам, но аз настоях и както бях на колене, пъхнах касетофона под бюрото му. После си излязох.

– Какво стана накрая?

– Той слезе сам. Подадох му палтото, но не пожела да го облече. Пазачът беше в стаичката си. Американецът ми се стори притеснен. Извади портативен телефон и се обади на някого. Каза само: „Монах“.

– Само толкова?

– Да, полковник, само „монах“. Не чух какво му отговориха, защото беше долепил телефона плътно до ухото си. После зачака. Открехна леко външната врата и надникна навън. Още не си беше взел палтото.

Гришин се замисли. Старият англичанин сигурно беше казал на Монк, че са го проследили по колата от хотела. Това беше достатъчно, за да се усъмни, че резиденцията на патриарха е поставена под наблюдение.

– Продължавай, отче.

– Чух ръмжене на двигател, а после две експлозии. Американецът отвори врата и хукна. После започна стрелбата и аз се скрих.

Гришин кимна. Американецът не беше за подценяване, но това вече му бе известно. Само че не знаеше, че домът на патриарха се следи и отвътре.

– А касетофона? – попита полковникът.

– Като гръмнаха бомбите навън, пазачът изхвърча от стаичката с оръжие в ръка и хукна към отворената врата. Извика „Гангстери!“ и бързо затвори. Патриархът излезе от кабинета си да види какво става. През това време аз изтичах горе и прибрах чашите от кафето и касетофона.

Гришин протегна ръка, без да каже нито дума. Отец Максим бръкна в джоба на расото си и извади миниатюрна касетка за репортерски касетофон, какъвто полковникът му бе дал при последната им среща.

– Надявам се, че съм постъпил правилно – каза разтреперано свещеникът.

Гришин изпитваше желание да го удуши със собствените си ръце. Може би някой ден и това щеше да стане.

– Съвсем правилно, отче – каза той. – Много съм доволен.

В колата на път за централата на Съюза на патриотичните сили полковник Гришин извади касетката и я разгледа със задоволство. Беше изгубил шестима от най-добрите си хора, американецът му се бе изплъзнал за втори път, но в ръцете му беше пълният запис на разговора, който той бе водил с патриарха. Скоро и и двамата щяха да платят за престъпленията си. За момента Гришин бе доволен, че поне денят му се очертава да свърши много по-добре, отколкото бе започнал.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Полковник Гришин прекара целия ден, заключен в кабинета си. Слушаше записа от разговора между патриарх Алексей II и Джейсън Монк.

Някои от репликите се чуваха лошо, дрънчаха чаши, почукваха лъжички, но като цяло разговорът беше съвсем ясен.

Записът започваше със шум от отваряне на врата – отец Максим влизаше в стаята с табла с кафе. Звукът беше глух, защото касетофонът се бе намирал в джоба на расото му.

Гришин чу тропването на таблата върху бюрото, а после приглушен глас каза: „Не се притеснявай.“

Последва също толкова глух отговор и расото на отец Максим прошумоля, когато свещеникът коленичи уж да събере разпилените бучки захар.

После качеството на звука се подобри значително. Явно отчето бе извадил касетофона от джоба си и го бе оставил под бюрото. Гласът на патриарха се чу съвсем ясно: „Благодаря ви, отче, свободен сте.“

Настъпи тишина. После вратата се хлопна зад гърба на информатора и патриархът каза:

– А сега може би ще ми обясните какво ви води насам.

Монк започна да говори. Гришин долови лекия носов акцент на американец, говорещ отлично руски. Извади лист и започна да си води записки.

Изслуша четирийсетминугния разговор три пъти и седна да го запише дума по дума. Не можеше да се довери на никоя секретарка.

Равният му почерк започна да изпълва страница след страница. На моменти той спираше, връщаше лентата назад и отново прослушваше записа, за да се увери, че е чул правилно. Когато се убеди, че не е пропуснал нито дума, Гришин остави химикалката.

В края на разговора се чу скърцане на стол и Монк каза: „Сигурно няма да се видим повече, Ваше светейшество. Убеден съм, че ще направите всичко, което е по силите ви, за доброто на народа и страната, които толкова обичате.“ По килима отекнаха глухи стъпки. Преди да се отвори вратата, Алексей II отвърна: „С Божията помощ, ще се постарая.“

Монк явно излезе. Патриархът прошумоля с расото, докато сядаше обратно на стола си, и десет секунди по-късно лентата свърши.

Гришин се облегна назад и се замисли за онова, което беше чул. Положението бе точно толкова тежко, колкото бе предполагал. Не проумяваше само как е възможно един-единствен човек да причини такива невероятни щети. Всичко тръгваше, разбира се, от онзи кретен Акопов, който беше допуснал Черният манифест да бъде откраднат. Последствията от това единствено недоглеждане вече не можеха да се изчислят.

По време на разговора говореше предимно Монк. Алексей II се обаждаше от време на време, колкото да изкаже одобрението си. Неговият принос дойде едва накрая.

Американецът говореше без заобикалки. От думите му ставаше ясно, че веднага след Нова година ще започне масирана кампания, целяща да дискредитира Игор Комаров в цялата страна и да го лиши от каквито и да било шансове на предстоящите избори.

Според плановете, генерал Николай Николаев трябваше да даде серия от интервюта за пресата, радиото и телевизията, с които да подрони авторитета на Съюза на патриотичните сили и да призове настоящите и бивши войници и офицери да не гласуват за Комаров. Сред стоте и десет милиона руски избиратели имаше двайсет милиона ветерани. Щетите, които Николаев можеше да нанесе с изявленията си, бяха неоценими.

Отрязването на достъпа на Игор Комаров до двата частни телевизионни канала бе дело на банкерите, три-четвърти от които бяха евреи. Основна роля там играеше Леонид Бернщайн от Московската федерална банка. С това конспираторите, които трябваше да бъдат неутрализирани, ставаха двама.

Третата информация на Монк се отнасяше до мафията на Долгоруки. Гришин отдавна ги смяташе за измет, с която възнамеряваше да напълни концентрационните лагери в бъдеще, но за момента финансовата им подкрепа беше решаваща.

Нито един руски политик не можеше да се надява да стане президент без национална предизборна кампания, която струваше трилиони рубли. Тайната сделка с най-могъщата мафиотска групировка на запад от Урал бе осигурила бюджет, който многократно надхвърляше средствата на останалите кандидати. Някои от тях вече се бяха отказали от надпреварата, неспособни да мерят сили с финансовата мощ на Съюза на патриотичните сили.

Шестте акции, организирани в малките часове на предишния ден, бяха пагубни за Долгоруки, но най-страшното бе, че милицията беше открила счетоводните книжа на групировката. Единици бяха източниците, от които МОБОП можеше да получи такава точна и подробна информация. Съмненията веднага се насочиха към конкурентна структура, но въпреки вътрешните вражди, в затворения свят на гангстерите никой нямаше да се постави в услуга на омразния МОБОП. А ето че Монк съобщаваше на патриарха откъде е изтекла информацията – от развратен и корумпиран висш офицер от собствената Черна гвардия на Гришин.

Ако босовете на Долгоруки наистина откриеха, че е замесен човек от Черната гвардия – а Гришин знаеше, че подобни слухове упорито се носят из улиците, макар той самият неколкократно да ги бе отричал, – финансовите инжекции моментално щяха да секнат.

Отгоре на всичкото от записа ставаше ясно, че екип опитни счетоводители вече проучват книжата открити в мазето на казиното, и до Нова година най-вероятно ще успеят да докажат връзките на Съюза на патриотичните сили с мафията. Резултатите от анализа щели да бъдат съобщени лично на служебния президент. През това време генерал Петровски, който нито можеше да бъде купен, нито сплашен, щеше да държи мафията на Долгоруки под напрежение, организирайки акция след акция.

Ако това наистина станеше, Гришин едва ли щеше да бъде в състояние да убеди босовете, че зад действията на МОБОП не стои човек от Черната гвардия.

Предложението на патриарха, дошло в самия край на разговора, криеше може би най-голяма опасност за Комаров.

Служебният президент Иван Марков щеше да посрещне Нова година със семейството си извън Москва. Очакваше се да се върне на трети януари. Същият ден патриархът имаше уговорена среща с него и възнамеряваше лично да го посъветва да отстрани Игор Комаров от президентската надпревара на базата на съществуващите доказателства.

При доказани връзки с мафията и след личната намеса на патриарха на Москва и цяла Русия, Марков като нищо щеше да го направи. Отгоре на всичкото, самият той също се кандидатираше за президент и едва ли щеше да има нещо против да отстрани основния си конкурент.

Четирима предатели, мислеше си Гришин. Четирима врагове на новата ера в историята на Русия, която щеше да настъпи след шестнайсети януари с негова помощ като командир на елитната Черна гвардия, готова да изпълни всяка заповед на Лидера. Какво пък, той цял живот беше издирвал и наказвал предатели. Знаеше как да се справи с тях.

Напечата на чисто текста на разговора и помоли Комаров да му отдели два часа насаме още същата вечер.

***

Джейсън Монк се бе изнесъл от апартамента до парка „Соколники“ и живееше в друга квартира, от чиито прозорци се виждаше полумесецът на върха на джамията. Там за първи път бе срещнал Мехмед, който, макар днес да бе готов да рискува живота си за него, тогава спокойно можеше да го убие.

Трябваше да изпрати съобщение на сър Найджъл Ървин, предпоследното, ако всичко се развиеше според плановете на стария разузнавач.

Той набра внимателно текста на компютъра и натисна бутона за кодиране на информацията. Съобщението изчезна от екрана, съхранено на дискетата като неразгадаема поредица от цифри в очакване на следващото минаване на сателита на ИнТелКор.

Монк нямаше повече работа край компютъра. Батериите му бяха заредени, беше включен, оставаше му само да чака сигнала от сателита.

Джейсън Монк не беше и чувал за Рики Тейлър от Калъмбъс, Охайо. Не го познаваше, нямаше и да разбере кой е. Но пъпчивият тинейджър може би спаси живота му.

Рики беше седемнайсетгодишен компютърен маниак – един от онези непригодни младежи, родени в ерата на компютрите, които прекарваха живота си, взирайки се в светещия екран.

Получил първия си персонален компютър на седемгодишна възраст, той бе преминал през всички възможни степени на усъвършенстване, докато накрая законните предизвикателства се изчерпаха и само пиратските експерименти бяха в състояние да му доставят необходимата доза „наркотик“, с който да задоволява страстта си.

Кроткият ритъм на сменящите се сезони, момчешкото приятелство, трепетите по първа любов – всичко това не представляваше интерес за Рики. Единственото, което му доставяше удоволствие, бе да прониква в най-ревниво пазените компютърни база-данни.

През 1999-а ИнТелКор не само притежаваше основна част от комуникационните сателити за стратегически, дипломатически и търговски цели, но се славеше и като ненадминат производител на най-сложните компютърни игри.

Рики се бе ровил в Интернет до писване, беше станал абсолютен спец във всички познати и свободно достъпни игри и жадуваше да се потопи в суперпрограмите на ИнТелКор. Проблемът бе, че те струваха пари, с каквито той не разполагаше. Затова от седмици се мъчеше да проникне в системата на ИнТелКор през задната врата. След толкова усилия смяташе, че почти е успял.

Осем часови пояса на запад от Москва на екрана на компютъра му за хиляден път се изписа: „Въведете код за достъп“. Той натрака предполагаемата комбинация. На екрана за пореден път се появи: „Достъп отказан.“

Някъде на юг от анадолските планини сателитът на ИнТелКор следваше траекторията си към Москва.

Създавайки кодирания предавател на Монк, компютърните специалисти от многонационалния екип на фирмата бяха програмирали четирицифрен код, с който паметта на машината можеше да бъде унищожена. Това щеше да заличи доказателствата за истинската мисия на Монк и щеше да го предпази, в случай че бъде заловен. Стига да успееше да въведе кода, разбира се.

Ако обаче компютърът попаднеше невредим в ръцете на врага, разсъди главният експерт – бивш шифровчик от ЦРУ, извикан специално за случая, – „лошите“ можеха да го използват, за да изпращат фалшиви съобщения.

За да удостовери самоличността си, Монк трябваше да включва във всяко свое съобщение поредица от нищо незначещи думи. Ако тези думи не съществуваха в текста, бившият експерт на ЦРУ щеше да разбере, че онзи отсреща – който и да е той – се бърка, където не му е работата. Тогава можеше да се свърже чрез сателита с компютъра на Монк и да използва същите онези четири цифри, за да заличи паметта му и да остави на "лошите“ една ненужна кутия.

Рики Тейлър вече беше влязъл в системата, когато случайно натрака именно тези четири цифри. Сателитът се търкулна над Москва и изпрати обичайния си сигнал. Лаптопът отговори и сателитът, следвайки подадените му инструкции, моментално го ликвидира.

Монк разбра за случилото се едва когато отиде да провери компютъра си и завари съобщението обратно на екрана в прав текст. Това означаваше, че сателитът не го е приел. Той го изтри ръчно, давайки си сметка, че по неизвестни за него причини връзката му със света е прекъсната.

Малко преди да замине от Лондон, сър Найджъл Ървин му бе дал един адрес. Той не знаеше къде се намира, нито пък кой живее там, но това бе единственото, с което разполагаше.

С малко повече пестеливост можеше да слее двете си последни съобщения в едно, съдържащо най-важното, което сър Найджъл Ървин трябваше да знае. Може би щеше да успее да го изпрати. За получаване на съобщения вече и дума не можеше да става. За първи път в живота си той беше съвсем сам – без инструкции, без потвърждения, без обратна връзка.

Можеше да разчита единствено на най-старите си съюзници в Голямата игра: инстинкта, хладнокръвието и късмета. Молеше се поне те да не му изневерят.

***

Игор Комаров дочете текста и се облегна на стола си. По принцип бе безкръвен и блед, но този път Гришин забеляза, че лицето му е бяло като платно.

– Лошо – каза Комаров.

– Много лошо, господин президент.

– Трябваше да го хванеш по-рано.

– Пази го чеченската мафия. Вече сме сигурни в това. Те живеят като плъхове в подземния си свят.

– Плъховете могат да бъдат унищожени.

– Да, господин президент. И ще бъдат. Когато станете единственият вожд в тази страна.

– Трябва да си платят.

– Ще си платят. До един.

Комаров продължаваше да се взира в него с кафявите си очи, но погледът му се рееше в друго пространство и друго време, някъде там в бъдещето, когато щеше да настъпи часът на разплатата. Двете червени петна горяха на скулите му.

– Мъст! Искам мъст! Те ме нападнаха, нападнаха Русия, нападнаха Родината. Няма милост за такава сган...

Гласът му постепенно започна да се повишава, ръцете му затрепериха, гневът помете характерното му самообладание. Гришин знаеше, че ако успее да изложи аргументите си достатъчно силно, ще го убеди. Наведе се през бюрото и накара Комаров да го погледне в очите. Бавно и постепенно животинската ярост угасна и Гришин разбра, че е спечелил вниманието му.

– Чуйте ме, господин президент. Моля ви, изслушайте ме. Онова, което знаем, ми дава възможност да обърна нещата на сто и осемдесет градуса. Ще бъдете отмъстен. Само ми дайте съгласието си.

– Какво имаш предвид?

- Ключът към контраразузнаването, господин президент, е да узнаеш ходовете на противника. Ние вече ги знаем. После идва умението да ги предотвратиш. Това вече се прави. След няколко дни вече няма да има кандидат, който да наследи трона на цяла Русия. Сега отново научаваме какво са замислили нашите врагове. Налага се пак да предложа неутрализиране и отмъщение, едновременно.

– И на четиримата ли?

– Не можем да избираме.

– Нищо не трябва да се разбере. Поне не сега. Твърде рано е.

– Нищо няма да се разбере. Банкерът? Колко банкери бяха убити през последните десет години? Петдесет? Най-малко. Маскирани убийци, разчистване на сметки става всеки ден. Милиционерът? Онези от Долгоруки с удоволствие ще свършат работата. Малко ли ченгета бяха очистени? И това вече е ежедневие. Що се отнася до стария генерал, влезли да го обират, опънал им се и хайде. Пълно е с такива случаи. Попът пък ще се окаже убит от някой от прислугата си, заловен да рови из кабинета му посред нощ. Пазачът чува, хуква да го гони и се изпозастрелват взаимно.

– Кой ще повярва на тия глупости?

– Имам човек в патриаршията, който ще се закълне, че е било така.

Комаров погледна страниците, които току-що беше прочел, после и касетката до тях и се усмихна с настървение.

– Разбира се, че имаш. Не искам повече да чувам за това. Настоявам повече да не ме занимаваш с тази работа.

– А искате ли четиримата съзаклятници да бъдат неутрализирани?

– Естествено.

– Благодаря ви, господин президент. Това ми е достатъчно.

***

Стаята в хотел „Спартак“ беше резервирана за някой си Кузичкин и човек с такова име наистина се регистрира в хотела. Веднага след това обаче излезе, подавайки ключа от стаята си на Джейсън Монк. Чеченците се пръснаха из фоайето, завардиха стълбището и асансьора и осигуриха на американеца безопасен достъп до стаята. Това беше възможно най-сигурният начин човек да поговори двайсетина минути по телефон, който дори и засечен, можеше да отведе преследвачите само до някаква стая в неконтролиран от чеченците хотел далеч от центъра на града.

– Генерал Петровски?

– Пак ли ти?

– Май поразбутахте гнездото на осите.

– Не знам откъде получаваш информацията си, американецо, но явно имаш добри източници.

– Благодаря. Но Комаров и Гришин няма да стоят със скръстени ръце.

– А Долгоруки?

– Той е бита карта. Основната опасност идва от Гришин и Черната му гвардия.

– Ти ли пусна слуха, че информацията е изтекла от висш офицер от Черната гвардия?

– Едни приятели.

– Хитро, но доста опасно.

– Слабото място на Гришин е в документите, които иззехте. Мисля, че те ще докажат, че мафията е финансирала Комаров от самото начало.

– В момента ги обработват.

– Вас също, генерале.

– Какво имаш предвид?

– Съпругата ви и Татяна още ли са в Москва?

– Да.

– Бих ви препоръчал да ги изведете от града. Веднага. Още тази вечер. Пратете ги далече, на сигурно място. Вие също се покрийте. Идете в поделението на СОБР. Моля ви.

Последва кратко мълчание.

– Какво знаеш, американецо?

– Моля ви генерале. Махнете се оттам. Докато още можете.

Той затвори слушалката, изчака малко и набра друг номер. Телефонът иззвъня в кабинета на Леонид Бернщайн в централата на Московската федерална банка. Беше късно и на обаждането му отговори само телефонен секретар. Без домашния телефон на банкера, Монк можеше само да се надява, че Бернщайн ще прослуша съобщенията си в следващите няколко часа.

– Господин Бернщайн – каза той на машината, – обажда се човекът, който ви припомни за Бабий яр. Моля ви, не се връщайте в кабинета си, каквато и работа да имате. Сигурен съм, че Комаров и Гришин вече знаят кой стои зад забраната да се излъчват телевизионните им репортажи. Семейството ви вече е извън страната. Отидете при тях, докато се успокоят нещата.

Той отново затвори телефона. На един пулт в строго охранявания дом на банкера замига червена лампичка. Леонид Бернщайн натисна копчето и спокойно изслуша съобщението.

Третото обаждане иззвъня в резиденцията на патриарха.

– Да.

– Ваше светейшество?

-Да.

– Познахте ли ме?

– Разбира се.

– Трябва да отидете в манастира в Загорск. Затворете се вътре и не мърдайте оттам.

– Защо?

– Боя се за вас. Снощната случка показа, че играта загрубява.

– Имам служба утре в Данииловския манастир.

– Митрополитът ще я изпълни вместо вас.

– Ще помисля, благодаря ви.

Монк отново натисна вилката. Четвъртият телефон бе вдигнат на десетото позвъняване. Дрезгав глас каза:

– Да?

– Генерал Николаев?

– Кой е.., чакай малко. Познах те. Ти си онзи проклет американец.

– Точно така.

– А, никакви интервюта. Направих, каквото искаше, казах си репликите и толкоз. Повече не искай нищо от мен. Чуваш ли?

– Не се обаждам за това. Изнесете се за известно време при племенника си в поделението.

– Защо?

– Някои хора не са доволни от онова, което казахте. Има опасност да ви дойдат на гости.

– Бандити, а? Майната им! Никога през живота си не съм отстъпвал, момче, и не смятам да го правя тепърва.

Генералът затвори телефона. Монк въздъхна и също остави слушалката. Погледна часовника си. Бяха минали двайсет и пет минути. Трябваше да се маха. Да се покрие отново в непробиваемия свят на чеченците.

Две вечери по-късно, на 21 декември, четири банди убийци атакуваха четири отделни адреса.

Най-голямата и най-силно въоръжената от тях нападна частния дом на Леонид Бернщайн. Дванайсет души дежуриха в къщата. Четирима от тях загинаха в престрелката. Двама от Черната гвардия също паднаха убити. Вратата на главния вход бе отнесена с пластичен взрив и двайсетина маскирани и облечени в черно мъже нахлуха в къщата.

Пазачите и персоналът бяха обградени и натикани в кухнята. Шефът на охраната беше пребит почти до смърт, но продължаваше да твърди, че работодателят му е заминал за Париж два дни по-рано. Сред женски писъци и смут, останалият персонал потвърди същото. Накрая мъжете в черно прибраха двамата убити и се метнаха на колите.

Второто нападение бе над апартамента на Кутузовски проспект. Самотен черен мерцедес мина под арката и спря пред бариерата. Един от двамата постови на ОМОН излезе от топлата си кабинка да прегледа документите. Двама мъже с автомати със заглушител рипнаха иззад колата и го разстреляха в шията точно над бронираната жилетка. Вторият постови бе убит още преди да успее да излезе.

Същата съдба последва и дежурния на партерния етаж. Четирима войници от Черната гвардия влетяха от улицата и завардиха фоайето. Други шестима се качиха нагоре с асансьора. Този път в коридора нямаше дежурни. Вратата на апартамента, макар и бронирана не издържа на двестате грама пластичен експлозив и шестимата нахлуха вътре. Икономът се опита да ги спре, но беше разстрелян. След щателен оглед на aпартамента се оказа, че в него няма никой друг, и отрядът си тръгна разочарован.

Нападението над резиденцията на патриарха бе вършено по-културно. Един от бандитите позвъни на вратата, а шестима приклекнаха около него, така че не се виждат от шпионката.

Казакът вътре погледна навън и попита по домофона кой е. Мъжът пред вратата извади милиционерска карта и каза:

– Милиция.

Впечатлен от картата, казакът отвори вратата и моментално беше разстрелян. Двама отнесоха тялото му на втория етаж.

Планът бе да се убие личният секретар на патриарха с пистолета на казака, а патриархът да бъде ликвидиран със същото оръжие, с което бе застрелян пазачът. След това оръжието трябваше да бъде поставено в ръцете на секретаря.

Отец Максим после щеше да бъде принуден да се закълне, че казакът и патриархът са заварили секретаря да рови из чекмеджетата и при разразилата се престрелка и тримата са паднали мъртви. Като се изключи грандиозният църковен скандал, случаят едва ли щеше да има кой знае какви последствия.

Вместо патриарха обаче нападателите завариха на горния етаж само дебел свещеник с прогизнала от пот нощница, който пищеше: „Какво правите!?“

– Къде е Алексей? – изръмжа един от мъжете в черно.

– Замина – запелтечи свещеникът. – Отиде в манастира „Света Троица“.

След като претърсиха къщата и се увериха, че патриархът и двете монахини ги няма, убийците зарязаха тялото на казака и си тръгнаха.

В самотната къщурка край магистралата за Минск яха изпратени само четирима души. Единият почука на вратата, а другите се скриха в сянката на дърветата.

Отвори старият Володя. Мъжът пред вратата моментално го разстреля в гърдите и четиримата влязоха вътре. Хрътката изхвърча от дневната и се хвърли върху първия, който ѝ попадна. Той вдигна ръка да се предпази от кучето и впи зъби в плътта му. Вторият отзад веднага му пръсна черепа.

Пред догарящия огън стоеше възрастен мъж със засукани бели мустаци. Той насочи армейски „Макаров“ към четиримата пред вратата и стреля два пъти. Единият куршум заседна в дървената рамка, а другият покоси онзи, който току-що бе убил кучето.

Миг по-късно три куршума пронизаха стария генерал право в гърдите.

***

Умар Гунаев се обади малко след десет сутринта.

– Току-що влизам в офиса – каза той. – Навън цари страхотна суматоха.

– В смисъл?

– Кутузовски проспект е отцепен. Не можеш да се разминеш от милиция.

– Защо?

– Снощи е имало нападение в някакъв блок на висши офицери от милицията.

– Доста бързо пипат. Ще ми трябва безопасен телефон.

– Какво му е на този?

– Може да бъде проследен..

– Дай ми половин час. Ще пратя хора.

В единайсет часа Монк вече бе настанен малкия офис на таен склад, пълен с контрабанден алкохол. Телефонният техник тъкмо довършваше работата си.

– Свързал съм го с два други поста – каза той, кимвайки към телефона. – Ако се опитат да го проследят ще стигнат до едно кафене на три километра оттук. Там са наши хора. Ако ги подминат, ще отидат при телефонна будка надолу по улицата. Дотогава вече ще са ни уведомили.

Монк започна с домашния телефон на генерал Николаев. Обади се мъжки глас.

– Дайте ми генерал Николаев – каза Монк.

– Кой е? – попита гласът.

– Бих могъл да ви питам същото.

– Генерала го няма. Кой се обажда?

– Генерал Маленков, Министерство на отбраната. Какво става там?

– Извинявайте, генерале. Тук е инспектор Новиков от отдел „Убийства“ на Московската милиция. Боя се че генерал Николаев е мъртъв.

– Какво? Какво говорите, за Бога?

– Нападнали са го снощи. Най-вероятно са били крадци. Убили са генерала и прислужника му. Кучето също. Жената, която чисти, ги е намерила малко след осем часа.

– Не знам какво да кажа. Той ми беше приятел.

– Съжалявам, генерал Маленков. Времената са...

– Вършете си работата, инспекторе. Ще уведомя министъра.

Монк затвори телефона. Значи нервите на Гришин не бяха издържали. Точно това бе целта му, но не можеше да си прости, че не е сломил твърдоглавието на стария генерал.

Той отново вдигна телефона и позвъни в централата на МОБОП на „Шаболовка“.

– Свържете ме с генерал Петровски.

– Той е зает. Кой се обажда? – отвърна телефонистката.

– Прекъснете го. Кажете му, че става дума за Татяна.

След десет секунди генералът вече беше на телефона. В гласът му се долавяше тревога.

– Петровски.

– Аз съм, късният посетител.

– Дяволите да те вземат! Помислих, че нещо се е случило с детето.

– Изпратихте ли ги извън града?

– Да.

– Доколкото разбрах, домът ви е бил нападнат.

– От десет души, маскирани и въоръжени до зъби. Убили са трима войници на ОМОН и иконома ми.

– Търсили са вас.

– Естествено. Последвах съвета ти. Живея в поделението. Кои са били, по дяволите?

– Не са гангстери. От Черната гвардия са.

– Главорезите на Гришин? Защо?

– Заради документите, които иззехте. Притесняват се, че ще разкрият връзката между мафията на Долгоруки и Съюза на патриотичните сили.

– Нищо не разкриват. По-голямата част са квитанции и фактури на казиното.

-Да, но Гришин не знае това, генерале. И си мисли най-лошото. Чухте ли за чичо Коля?

– Танкистът? Какво за него?

– Убили са го. Същите хора. Снощи.

– По дяволите!

– Оплю Комаров в едно интервю. Спомняте ли си?

– Естествено. Но не съм предполагал, че ще стигнат толкова далеч. Копелета! Добре че не се занимавам с политици.

– Ще ви се наложи да се занимаете. Имате ли хора в Колегиума на милицията?

– Разбира се.

– Защо не им кажете? Разбрали сте от някои информатор от престъпния свят.

Монк натисна вилката и набра номера на Московската федерална банка.

– Иля, моля. Личния сътрудник на господин Бернщайн.

-Един момент.

В слушалката се чу гласът на Иля.

– Кой се обажда?

– Да речем, че едва не ме застреля в гръб онзи ден – каза Монк на английски.

Последва смях.

– Да, вярно е. Едва не го направих.

– Шефът в безопасност ли е?

– На километри оттук.

– Кажи му да не се връща още.

– Няма проблеми. Домът му беше нападнат снощи.

– Жертви?

– Четирима от нашите и – доколкото разбрахме –двама от техните. Обърнали са къщата с главата надолу.

– Знаеш ли кои са били?

– Предполагам.

– Хората на Гришин. Черната гвардия. А целта явно е отмъщение. Заради нареждането да не се излъчват телевизионните репортажи на Комаров.

– Ще си платят за това. Шефът се познава с доста хора.

– Ключът е в частните телевизии. Не е зле репортерите им да си поприказват с някои висши генерали от милицията. Да се поинтересуват дали имат намерение да поразпитат полковник Гришин относно слуховете, които се ширят напоследък, и така нататък.

– Нямат никакви доказателства.

– Не им и трябват. Нали за това са журналисти. Да душат, да се ровят. Можеш ли да се свържеш с шефа?

– Ако се налага.

– Предай му тогава какво съм ти казал. Чао.

Следващото обаждане бе в редакцията на националния всекидневник „Известия“.

– Вътрешни новини.

– Дайте ми старши репортер Репин – каза Монк с дрезгав глас.

– Кой се обажда?

– Кажете му, че армейски генерал Николай Николаев иска спешно да говори с него.

Репин бе журналистът, който бе интервюирал генерала в офицерския клуб на Академията "Фрунзе".

– Да, генерале. Репин е на телефона.

– Не е генерал Николаев – каза Монк. – Той е мъртъв. Убили са го снощи.

– Какво? Кой сте вие?

– Бивш танкист.

– Откъде знаете?

– Това няма значение. Знаете ли къде живееше?

– Не.

– В една къща край магистралата за Минск. До Кобяково. Защо не вземете някой фотограф и не отидете там? Питайте за инспектор Новиков.

Монк затвори телефона.

Другият водещ национален всекидневник беше „Правда“, бившият орган на комунистическата партия, който продължаваше да подкрепя неокомунистите от Социалистическия съюз. Но за да се покаже обновен и реформиран, вестникът упорито ухажваше Православната църква. Монк беше следил изданието достатъчно дълго, че да запомни името на водещия му криминален репортер.

– Свържете ме с Памфилов, ако обичате.

– Той е извън редакцията.

Логично. Сто на сто беше на Кутузовски проспект и заедно с цялото журналистическо братство се мъчеше да изкопчи някоя подробност за нападението в апартамента на Петровски.

– Има ли портативен телефон?

– Разбира се, но не мога да ви го дам. Може ли да ви позвъни някъде?

– Не. Свържете се с него и му предайте, че един от информаторите му в милицията иска спешно да говори с него. Много е важно. Трябва ми номерът на портативния му телефон. Ще ви се обадя пак след пет минути.

При второто обаждане Монк получи номера на Памфилов и го завари в колата му пред блока на Петровски.

– Памфилов?

– Да. Кой е?

– Наложи се да прибегна до лъжа, за да получа номера на портативния ви телефон. Не се познаваме, но мисля, че имам нещо за вас. Снощното нападение не е било единствено. Нахлули са и в резиденцията на патриарха. Искали са да го убият.

– Вие сте луд! Да убиват патриарха ли... Глупости. Няма причина.

– За мафията не, но защо не отидете на място да поразпитате.

– В Данииловския манастир?

– Той не живее там. Домът му е на улица „Чисти переулок“, номер пет.

Памфилов така се сащиса, че забрави да си затвори телефона. Подобно нещо никога не му се беше случвало. Ако информацията бе и наполовина вярна, от нея щеше да излезе най-голямата сензация, на която някога бе попадал.

Той запали колата и тръгна към малката уличка. Районът беше отцепен. В такива случаи просто показваше журналистическата си карта и минаваше отвъд загражденията. Този път обаче не го пуснаха. За щастие мерна един следовател, с когото се познаваше лично, и го извика да се приближи.

– Какво става? – попита го.

– Крадци.

– Ти си от отдел „Убийства“.

– Убили са пазача.

– А патриарха? Алексей Втори добре ли е?

– Откъде, по дяволите, знаеш, че живее тук?

– Няма значение. Добре ли е?

– Да. Заминал е за Загорск. Виж, било е просто обир.

– Подшушнаха ми, че са искали да убият патриарха.

– Глупости! Дошли са да крадат.

– Какво толкова има за крадене?

Следователят се смути.

– Тебе пък кой ти каза, че са искали да го убиват?

– Не е важно. Възможно ли е да е вярно? Откраднали ли са нещо?

– Не. Само са застреляли пазача, претърсили са къщата и са си заминали.

– Значи наистина са търсили някого. И не са го намерили. Леле каква история!

– Много внимавай какво ще пишеш – предупреди го инспекторът. – Няма никакви доказателства.

Но съмненията му взеха да стават все по-сериозни. Положението съвсем се усложни, когато един милиционер го повика да се обади по телефона. Търсеше го висш генерал от Президиума. Още с първите няколко изречения той започна да намеква за същото, за което говореше и репортерът.

***

На двайсет и трети декември медиите направо гръмнаха. Всеки вестник се бе съсредоточил върху онова, към което Монк го бе насочил. Прочитайки статиите на конкурентите си, журналистите веднага заплетоха нови истории, които свързваха четирите нападения.

Сутрешните новини по телевизията излъчиха общ репортаж за четирите опита за убийство, единият от които успешен. Журналистите подчертаваха, че в останалите три случая само невероятният късмет бе спасил набелязаните жертви.

Никой не вярваше на версията „грабеж“. Коментаторите непрекъснато изтъкваха, че няма никаква логика да се обира домът на пенсиониран генерал, нито пък апартаментът на един-единствен висш полицейски служител, при положение че в блока има още десетки лица. Още по-малко пък резиденцията на патриарха.

Грабежът бе възможен мотив при дома на богатия банкер Леонид Бернщайн, но оцелелите му телохранители до един твърдяха, че атаката носела всички белези на военна акция. Още повече, че нападателите са търсили конкретно работодателя им. Единствените възможни цели бяха отвличане или убийство. В другите два случая нямаше смисъл потърпевшите да бъдат отвличани, а при генерала изобщо не бе направен подобен опит.

Повечето коментатори обаче бяха на мнение, че нападенията са извършени от вездесъщата мафия, която отдавна имаше в сметката си стотици убийства и отвличания.

Двама от тях отиваха по-далеч в разсъжденията си, подчертавайки, че ако мафиотите имаха причина да мразят генерал Петровски, който организираше акциите срещу тях, или пък банкера Бернщайн, с когото някои от тях сигурно имаха сметки за уреждане, то кой можеше да има зъб на един стар генерал и три пъти герой от войната, или пък на патриарха на Москва и цяла Русия?

Журналистите за хиляден път изказваха възмущението си от астрономическия скок на престъпността в страната, а двама призоваваха служебният президент да предприеме сериозни мерки, за да предотврати окончателното разпадане на реда и законността в последните двайсет и четири дни преди съдбовните избори.

Монк започна втория си ден на анонимни телефонни обаждания късно сутринта, когато писачите, уморени от тичане предишния ден, тъкмо бяха започнали да прииждат в редакциите си.

Две навити на руло салфетки в бузите му променяха дикцията и гласа му достатъчно, че да не бъде разпознат като тайнствения информатор от вчера. На всеки от авторите на водещите статии в седемте сутрешни и вечерни всекидневника, които бяха разпространили новината за четирите опита за убийство, той разказа една и съща история. Започна с Памфилов от „Правда“ и Репин от „Известия“.

Не ме познавате и не мога да ви се представя. Това би ми струвало живота. Но като руснак към руснак ви моли да ми повярвате. Аз съм висш офицер от Черната гвардия. Но съм също и вярващ християнин. От месеци насам наблюдавам с тревога нарастващите антихристиянски и антицърковни настроения, които се разпространяват във вътрешните кръгове на Съюза на патриотичните сили, най-вече от Комаров и Гришин. Противно на онова, което говорят пред хората те мразят Църквата и демокрацията и възнамеряват да установят еднопартийна система в страната и да управляват като нацистите. Не мога да мълча повече. Трябва да го съобщя на някого. Полковник Гришин беше онзи, който нареди старият генерал да бъде убит, защото чичо Коля бе прозрял зад фасадата и не скри истината за Комаров. Банкерът също беше осъден на смърт, защото не се хвана на лъжите им. Може би не ви е известно, но той използва влиянието си, за да принуди частните телевизии да не излъчват пропагандните филми на Комаров. Патриархът пък се страхува от Съюза и смяташе да даде гласност на притесненията си. Що се отнася до генерала от МОБОП, той нанесе удар върху мафията на Долгоруки, откъдето идват парите на Съюза. Ако не ми вярвате, проверете онова, което ви казвам, но знайте, че четирите нападения са дело на Черната гвардия.

След тези думи Монк затваряше телефона. Седемте московски журналисти останаха като гръмнати. Когато се посъвзеха, всеки се втурна да проверява чутото.

Леонид Бернщайн беше извън страната, но от двете частни телевизионни станции веднага изтече информация, че промяната в програмната политика е била продиктувана от банковия консорциум, който ги финансираше.

Генерал Николаев беше мъртъв, но „Известия" отпечата извадки от последното му интервю под огромното заглавие: „Затова ли умря той?“

Шестте акции на МОБОП в складовете и казиното на Долгоруки бяха известни на всички. Само патриархът продължаваше да се крие в манастира "Света Троица" в Загорск и не можеше да потвърди, че и той най-вероятно е бил набелязан като враг на Съюза на патриотичните сили.

Няколко часа по-късно централата на Игор Комаров отвъд булевар "Киселни“ вече беше под обсада. Вътре положението граничеше с паника.

В кабинета си Борис Кузнецов, пресаташе и съветник за връзките с обществеността, седеше, съблечен по риза с потни петна под мишниците си, пушеше цигара след цигара, при положение че бе отказал пушенето още преди две години, и отчаяно се опитваше да се справи с телефоните, които не спираха да звънят.

-Не, не е вярно – крещеше той в отговор на всеки въпрос. – Всичко е една злонамерена лъжа, долна клевета. Ще предприемем съдебни действия срещу всеки, който се опита да я разпространи. Не, няма връзка между Съюза и която и да било мафиотска групировка, нито финансова, нито никаква. Като човек, решен да прочисти Русия от престъпниците, Комаров... Какви документи се разследват в момента от МОБОП?... Няма от какво да се притесняваме... Да, генерал Николаев наистина изказа някои резерви към нашата политика, но той беше един стар човек. Смъртта му е трагична, но няма абсолютно нищо общо... Как можете да твърдите, че... Всяко сравнение на Комаров с Хитлер ще бъде повод веднага да се заведе дело за обида... Какъв висш офицер от Черната гвардия?...

В кабинета си полковник Анатолий Гришин се бореше с друг проблем. Целият му живот като служител във Второ главно управление на КГБ бе преминал в издирване на шпиони и предатели. Монк несъмнено бе причинил сериозни щети. Но тези нови обвинения бяха още по-страшни: висш офицер от неговата елитна и вярна до фанатизъм Черна гвардия да е станал предател. Та той беше избрал всеки един от шестте хиляди бойци в гвардията. Висшите офицери бяха назначени лично от него. Един от тях да е християнин, мекушав мухльо, и то точно сега, когато върховната власт вече е почти в ръцете им? Не можеше да бъде!

От друга страна, не беше забравил една максима на йезуитите, която някога бе чел: кажи ми какво е било момчето до седемгодишна възраст и ще ти кажа какъв ще е мъжът. Беше ли възможно у някого от най-добрите му хора да се е събудило някогашното клисарче? Трябваше да провери. Да пресее през ситно сито биографиите на всеки един от висшите си офицери.

И какво всъщност значеше „висш“? Колко висш? Едно ниво под него – десет души. Две нива – четирийсет. Четири нива – близо сто. Проверката щеше да му отнеме много време. А време нямаше. За някакви си седмици трябваше да проведе чистка в целия си висш ешелон, да го изолира някъде и да се лиши от най-опитните си командири. Един ден виновните за тази катастрофа щяха да си платят за стореното. Как само щяха да си платят! Като се започне с Джейсън Монк. При самата мисъл за американеца кокалчетата на юмруците му побеляха върху твърдия плот на бюрото.

Малко преди пет часа Борис Кузнецов най-после успя да си уреди лична среща с Комаров. От два часа молеше идола си да го приеме, за да му предложи онова, което смяташе за най-разумно при създалата се ситуация.

По време на следването си в Америка Кузнецов беше останал дълбоко впечатлен от способността на ловката и убедителна самореклама да привлича привърженици и за най-очебийните глупости. След идола си Игор Комаров той боготвореше силата на словото и движещия се образ да убеждават, да създават илюзии, да втълпяват и в крайна сметка да преодоляват всяка съпротива. Че за тях можеше да се крие чиста лъжа, нямаше никакво значение.

Подобно на политиците и адвокатите, той си служеше със словото, убеден, че не съществува проблем, който думите да не могат да решат. Мисълта, че може да дойде ден, в който аргументите му ще се изчерпят, словата – ще изгубят въздействието си, че други, по-силни думи ще заглушат неговите и никои вече няма да вярва на онова, което той и лидерът му говорят, не се вместваше във въображението на Борис Кузнецов.

В Америка го наричаха „връзки с обществеността“ – онази могъща индустрия, поглъщаща милиарди долари, която бе състояние да превърне бездарния кретен в знаменитост, глупака в мъдрец, долния сметкаджия в обещаващ държавник. В Русия на това му викаха пропаганда, но методите бяха същите.

С тези методи и с невероятните операторски и режисьорски умения на Литвинов той бе успял да превърне един бивш инженер с ораторски заложби в истински колос, във велик политик, който бе на път да спечели най-високата награда в Русия – президентския пост.

Руските медии, свикнали на плоската и евтина пропаганда от комунистическото им минало, бяха поглъщали жадно и безрезервно агресивната кампания, която той бе организирал на Игор Комаров. Но ето че нещата взимаха друг, опасен и непредвидим обрат.

Беше се появил нов глас – гласът на един свещеник. Глас силен и въздействащ, който ехтеше над цяла Русия, разпространяван от радиото и телевизията, които Кузнецов смяташе за свое владение, и призоваваше към вяра в един по-силен бог и възстановяването на един друг символ.

След свещеника дойде и тайнственият глас по телефона, който нашепваше лъжи, но толкова убедителни и опасни лъжи, в ушите на водещи журналисти и коментатори, които той смяташе, че познава и държи в ръцете си.

За Борис Кузнецов изходът все още се криеше в думите на Игор Комаров – думи, чиято убедителност не можеше да угасне.

Когато влезе в кабинета на лидера, той остана потресен от промяната. Комаров седеше зад бюрото си, посърнал и съкрушен. Вестниците от деня бяха разпръснати по целия под, облещили позорните си заглавия към тавана. Кузнецов вече ги беше чел всичките – обвиненията за смъртта на генерал Николаев, за нападенията, за гангстерите, за парите на мафията. Никой не се бе осмелявал да говори за Игор Комаров по този начин.

За щастие Кузнецов знаеше какво трябва да се направи. Комаров трябваше да говори и всичко щеше да бъде наред.

– Господин президент, налага се да ви призова да дадете голяма пресконференция още утре.

Комаров се вторачи в него, сякаш не разбираше какво му говори. През цялата си политическа кариера, не без одобрението на Кузнецов, той бе избягвал пресконференциите. Те бяха непредвидими. Предпочиташе режисираните интервюта, с предварително зададени въпроси, репетираните речи, подготвените обръщения, тълпите от привърженици.

– Не давам пресконференции – отсече той.

– Господин Комаров, това е единственият начин да сложим край на тези ужасни слухове. Спекулациите на медиите вече излизат извън контрол. Аз не мога повече да ги удържа. Никой не би могъл. Те се подхранват от само себе си.

– Мразя пресконференциите, Кузнецов, и ти го знаеш.

– Но вие сте толкова добър с пресата, господ президент. Толерантен, спокоен, убедителен. Те ще ви послушат. Само вие можете да сложите край на всичките тия лъжи и слухове

– Какво сочат резултатите от социологическите проучвания?

– Четирийсет и пет процента от избирателите са на ваша страна, господине, но подкрепата намалява. Бяха седемдесет преди два месеца. Зюганов от Социалистическия съюз е втори с тридесет и три процента и непрекъснато печели привърженици. Марков, служебният президент от Демократическия алианс, има двайсет и два процент. Тук не се включват онези от хората, които още не се определили. Длъжен съм да кажа, че последните два дни могат да ни костват още десет процента, може би дори повече, когато последиците се отразят в рейтингите.

– Защо трябва да давам пресконференция?

– Тя ще се предава в цялата страна, господин президент. Всички основни телевизионни станции ще излъчват всяка ваша дума. Нали знаете, че когато говорите, никой не може да ви устои.

Игор Комаров най-после кимна.

– Свикай я. Ще подготвя обръщението си.

***

Пресконференцията се състоя в голямата банкетна зала на хотел „Метропол“ в единайсет часа на следващата сутрин. Кузнецов поздрави руските и чуждестранни журналисти с добре дошли и веднага премина към същината, отбелязвайки, че през последните два дни в пресата са се появили някои крайно абсурдни обвинения към политиката и действията на Съюза на патриотичните сили. Та за него било чест да даде пълен и убедителен отпор на тези безпочвени нападки, като покани на подиума „следващия президент на Русия, Игор Викторович Комаров“.

Лидерът на Съюза на патриотичните сили излезе иззад завесата в дъното на сцената и застана на трибуната. Започна, както винаги започваше, когато говореше пред верните си привърженици – с речите за Великата Русия, която смятал да създаде, когато народът го удостоял с честта да стане президент. След пет минути тишината в залата го смути. Къде беше горещият прием? Къде бяха аплодисментите? Защо ги нямаше клакьорите? Той погледна някъде в далечината и припомни великата история на своя народ, притиснат днес от чужди банкери, печалбари и престъпници. Възторженият му глас ехтеше из залата, но публиката не стана на крака, не вдигна ръце да го приветства. Тишината продължи и след края на речта му.

– Може би има въпроси? – попита Кузнецов.

Грешка. Една трета от журналистите в залата бяха чужденци. Кореспондентът на „Ню Йорк Таймс" владееше отлично руски, също и колегите му от лондонския „Таймс" , „Дейли Телеграф“, „Вашингтон Пост", Си Ен Ен и така нататък.

– Обикновено има, Борис – обади се кореспондентът на „Лос Анджелис Таймс“. – Господин Комаров, по мои сметки сте похарчил около двеста милиона долара за кампанията си до този момент. Това сигурно е световен рекорд. Откъде намерихте толкова пари?

Комаров го изгледа със свиреп поглед. Кузнецов бързо му прошепна нещо.

– От членския внос и даренията на великия руски народ.

– Това е почти едногодишната заплата на всички граждани на Русия, сър. Кой е истинският източник?

Другите също се включиха.

– Вярно ли е, че възнамерявате да забраните всички опозиционни партии и да установите еднопартийна диктатура?

– Знаете ли, че генерал Николаев беше убит три седмици след като се обяви против вас?

– Отричате ли, че Черната гвардия стои зад опитите за убийство отпреди две вечери?

Камерите и микрофоните на националната и двете частни телевизии се въртяха из залата и улавяха въпросите на нахалните чужденци и нескопосаните отговори на Комаров.

Кореспондентът на "Дейли Телеграф", чийто колега Марк Джеферсън бе убит минали юли, също бе получил анонимен сигнал по телефона. Изправи се и камерите го хванаха в едър план.

– Господин Комаров, чували ли сте за таен документ, наречен Черния манифест?

Настъпи гробна тишина. Нито руснаците, нито чуждите журналисти знаеха за какво говори. В интерес на истината, и той не знаеше. Игор Комаров, стиснал здраво катедрата и остатъците от самообладанието си, стана бял като платно.

– Какъв манифест?

Втора грешка.

– Според информацията, с която разполагам, сър той разкрива намеренията ви да създадете еднопартийна диктатура в страната, да възстановите лагерите за политическите си опоненти, да управлявате страната с помощта на двестахилядна Черна гвардия и да завземете съседните републики.

Тишината стана оглушаваща. Четирийсет от кореспондентите в залата бяха от Украйна, Беларус, Латвия, Литва, Естония, Грузия и Армения. Половината руска преса поддържаше партиите, които щяха да бъдат забранени. Ако англичанинът бе прав, след лидерите им за лагерите щяха да заминат и журналистите. Всички погледи бяха вперени в Комаров.

В този момент положението окончателно излезе извън контрол. Насреща му гракнаха десетки гласове.

И тогава той направи третата си грешка: изгуби самообладание.

– Няма повече да търпя това нахалство! – изкрещя той и излезе от сцената, следван от безпомощния Кузнецов.

В края на залата полковник Гришин стоеше в сянката на едно перде и гледаше журналистите с нескрита ненавист. Скоро ще ми паднете, заричаше се той, съвсем скоро.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

В югозападния край на централната зона на Москва, на неголямо възвишение, при един от големите завои на Москва река, се намира средновековния девически манастир „Новодевичи“, до стените, на който е разположено голямо гробище.

На площ от осем хектара, под сянката на брези, борове и върби, земята бе приютила двайсет и два хиляди гроба, в които в течение на две столетия са погребвани именитите граждани на Русия.

Гробището е разделено на единайсет основни секции. Секциите от първа до четвърта се отнасят за 19-ти век и от една страна граничат със стените на манастира, а от друга – с вътрешна разделителна стена.

Секциите от пета до осма се намират между вътрешната стена и края на гробището, зад което , по Хамовчески вал, с рев преминават автомобилите. Тук лежат значимите и не толкова значими личности от комунистическата епоха. Маршали, политически деятели, учени, изследователи, писатели и космонавти – техните гробове могат да бъдат намерени покрай пътеките и алеите, а надгробните им паметници са най-различни – от скромни надгробни плочи, до монументални паметници, стигащи до грандиозност.

Космонавтът Гагарин, загинал по време на полет с нов експериментален изтребител, лежи тук на няколко метра от кръглоглавото каменно изображение на Никита Хрушчов. Модели на самолети, ракети и оръжия показват с какво са се занимавали тези хора приживе. На други фигури, с героичен вид и поглед вперен в нищото, гърдите им бяха украсени с гранитни ордени.

Вървейки по централната алея, човек може да види още една стена с тесни порти водещи до три по-малки секции, с номера: девет, десет и единайсет. Местата в гробището бяха ценни и едва ли през зимата на 1999-а би имало свободни места, ако едно не бе запазено за армейски генерал Николай Николаев. Точно тук на 26-ти декември, племенникът му погреба чичо Коля.

Опита се да направи всичко по начина, по който бе поискал старецът, по време на последната им вечеря заедно. Присъстваха двайсет генерала, включително и Министъра на отбраната, а един от двамата московски митрополити отслужи опелото.

Старият войник бе поискал пълен християнски ритуал, затова духовниците размахваха кадилниците, а във въздуха се издигаше ароматен дим на тамян.

Надгробният паметник бе с формата на кръст, изсечен от гранит, но без изображение на починалия – само името, а под него думите: „Руски войник“.

Генерал-майор Андреев произнесе надгробно слово. Той бе кратък – чичо Коля ненавиждаше празнословието. Завършвайки речта си едновременно с прощалните думи на свещеника, Андреев положи върху ковчега червените ленти със златните звезди на „Герой на Съветския съюз“. Осем от войниците му от Таманската дивизия, които носеха ковчега, го спуснаха в земята. Андреев отстъпи и отдаде чест. Двама министри и осем генерали последваха примера му.

Когато вървяха по централната алея, обратно към портала, зад който ги чакаше колоната с лимузини, заместник-министъра на отбраната Бутов сложи ръка на рамото му.

– Ужасно – произнесе той. Това е ужасен начин да си отидеш от този свят.

– Някой ден – отговори Андреев, – ще ги намеря и те ще ми платят.

Бутов видимо се смути. Самият той бе назначен по политическа линия, животът му бе преминал по канцелариите и никога не бе командвал бойни подразделения.

– Да, ъ-ъъ, сигурен съм, че милицията прави всичко възможно.

На тротоара генералите се ръкуваха с единствения роднина на починалия, изказаха още веднъж съболезнованията си, качиха се на лимузините и заминаха. Генерал-майор Андреев седна зад волана на собствената си кола и се върна в поделението си.

На десетина километра оттам в ранния зимен здрач един дребен свещеник с расо и калимавка ситнеше по снега към църквата в дъното на Стария площад. Пет минути след него в храма влезе полковник Анатолий Гришин.

– Изглеждаш притеснен – каза тихо полковникът.

– Много съм уплашен – отвърна свещеникът.

– Не се бой, отче. Случиха се някои неприятности, но ще се оправя с тях. Кажи ми, защо патриархът замина така внезапно?

– Не знам. Сутринта на двайсет и първи са му се обадили от „Света Троица“ в Загорск. Не знам кога точно е станало. Говорили са с личния му секретар. Разбрах едва когато ми казаха да му приготвя багажа.

– Защо са го повикали?

– Научих по-късно. Били поканили отец Григорий да изнесе проповедта. Патриархът реши да присъства.

– И лично да засвидетелства подкрепата си за Григорий и мръсните му послания – просъска Гришин. –Без да каже нито дума. Самият факт, че присъства, е

Достатъчен.

– Както и да е, попитах дали ще пътувам с него. Секретарят каза, че щели да ходят само той, Негово светейшество и един от казаците за шофьор. Двете монахини бяха пуснати в отпуск до завръщането на патриарха.

– Не си ме информирал за това, отче.

– Откъде да знам, че ще се случат такива страшни работи? – проплака свещеникът.

– Карай по-нататък.

– Ами, наложи се да извикам милицията. Тялото на казака остана да лежи на горната площадка. На сутринта се обадих в манастира и говорих със секретаря. Съобщих му само, че сме били нападнати от въоръжени крадци и е имало стрелба. После обаче милицията каза друго: че нападението е било срещу Негово светейшество.

– А после?

– Секретарят ми се обади. Каза, че Негово светейшество бил много разтревожен. „Покрусен“, каза. Най-вече заради смъртта на пазача. Дойде си от манастира едва вчера. Привидно за да отслужи опелото на войника, преди да изпратят тялото на близките му.

– Значи сега е тук. Ти затова ли ми се обади?

– Не, разбира се. Заради изборите.

– Не се притеснявай за изборите, отче. Въпреки заговора срещу нас служебният президент със сигурност ще бъде отстранен още на първия тур, а на втория Игор Комаров без проблеми ще победи, комуниста Зюганов.

– Там с работата, полковник. Тази сутрин Негово светейшество ходи в сградата на

Стария площад за лична среща със служебния президент. Доколкото разбрах, присъствали са и двама генерали от милицията и други хора.

– Как разбрахте?

– Негово светейшество се върна за обяд. Обядва в кабинета си с личния си секретар. Аз им сервирах. Изобщо не ми обръщаха внимание; обсъждаха решението, което Иван Марков е взел.

– Какво решение?

Отец Максим Климовски трепереше като лист. Пламъкът на свещта в ръцете му хвърляше отблясъци по лицата на Богородица и Младенеца на стената.

– Успокой се, отче.

– Не мога. Полковник, трябва да разберете в какво положение се намирам. Помогнах ви с каквото можах, защото вярвам в идеите на Комаров за една Нова Русия. Но не мога да продължавам повече. Нападението над резиденцията, днешната среща.., нещата започнаха да стават прекадено опасни.

Една стоманена длан го сграбчи за рамото.

– Вече си твърде замесен, за да можеш да се оттеглиш просто така, отче. Няма къде другаде да отидеш. Изборът ти е или да останеш един обикновен сервитьор, въпреки расото и свещеническия сан, или чакаш триумфа на Игор Комаров след двайсетина дни и да се издигнеш до висоти, за каквито не си и мечтал. Кажи ми сега, за какво се е говорило на онази среща в президентството?

– Няма да има избори.

– КАКВО?

– Всъщност, ще има избори, но без Комаров.

– Няма да посмее – просъска Гришин. – Няма да посмее да отстрани Игор Комаров като неподходящ. Повече от половината избиратели са на негова страна.

– Работата е по-сериозна, полковник. Явно генералите са настояли. Заради убийството на стария генерал и покушенията над банкера, над онзи от милицията и най-вече над Негово светейшество.

– Какво са настояли?

– На първи януари. Веднага след Нова година. Мислят, че всички ще са се отпуснали след празника и няма да бъдат способни на съгласувани действия.

– Кои всички? Какви действия? Говори по ясно, човече.

– Всички. Всички, които вие командвате. Няма да сте в състояние да се защитите. Събират войска от около четирийсет хиляди души. Президентската гвардия, силите за бързо реагиране на СОБР и ОМОН, някои от подразделенията за специално предназначение, елита на вътрешните войски, базирани в града.

– С каква цел?

– Да ви арестуват до един. По обвинение в заговор срещу държавата. Да ликвидират Черната гвардия, задържат всички, както са ся по казармите.

– Не могат. Нямат доказателства.

– Явно разполагат с висш офицер от Черната гвардия, който е готов да свидетелства. Секретарят също попита за доказателствата и патриархът му отговори точно така.

Полковник Гришин стоеше като ударен от електрически ток. Част от съзнанието му го убеждаваше, че тези безмозъчни страхливци никога няма да посмеят да направят подобно нещо. Друг глас му казваше, че може и да е вярно. Игор Комаров не беше благоволил да се кандидатира в Държавната дума. Беше партиен лидер, но не и депутат и нямаше парламентарен имунитет. Анатолий Гришин също не беше защитен от арест.

Ако наистина висш офицер от Черната гвардия беше готов да свидетелства, московският прокурор щеше да издаде заповед за арест и можеше да ги задържи в ареста до изборите.

Като специалист в разпитите, Гришин знаеше на какво са способни хората, когато изпаднеха в паника: хвърляха се от високи сгради, скачаха пред влакове, минаваха през огради от бодлива тел.

Ако служебният президент и неговият антураж, преторианската му гвардия, генералите от силите за борба с организираната престъпност, началниците на милицията – ако всички бяха разбрали какво ги очаква, в случай че Комаров спечели изборите, нищо чудно да бяха изпаднали в подобна паника.

– Върни се в резиденцията, отче – каза той накрая, – и помни какво ти казах. Вече си твърде замесен, за да търсиш опрощение от този режим. За твое добро Съюзът на патриотичните сили трябва да спечели. Искам да знам всичко, което се случва в дома на патриарха, всеки разговор, който успееш да чуеш, всяка среща, всеки посетител. От днес до Нова година.

Паникьосаният свещеник с облекчение заситни към изхода. След шест часа възрастната му майка изведнъж се разболя от сериозна пневмония и той помоли състрадателния патриарх да го пусне в отпуск, за да я гледа. Още преди да се стъмни, Отец Максим Климовски вече пътуваше с влака към Житомир. Беше направил всичко, което бе по силите му. Изпълни и преизпълни поставените му задачи. Но архангел Михаил и всичките му ангели-хранители не биха го задържали е Москва нито минута повече.

Същата вечер Джейсън Монк написа последното съобщение до сър Найджъл Ървин. Лишен от компютъра си, той писа бавно и внимателно с печатни главни букви, докато не изпълни два големи машинописни листа. После, с помощта на силна нощна лампа и малкия фотоапарат, който Умар Гунаев му бе доставил, той фотографира двете страници няколко пъти след което ги изгори и изхвърли пепелта в мивката.

По тъмно извади филма и го прибра в миниатюрната му опаковка. Флакончето беше не по-голямо от горната фаланга на малкия му пръст.

В девет и половина Мехмед и другите му двама телохранители го откараха на адреса, който им бе дал. Жилището, което се намираше там, бе бедно и порутено – отдалечена и самотна къщурка в югоизточните покрайнини на Москва, в района на Нагатино.

Възрастният мъж, който отвори вратата, беше небръснат, с дебел вълнен пуловер, увиснал на кльощавото му тяло. Монк не знаеше, а и нямаше причина да знае, че този беден и самотен старец навремето е бил уважаван преподавател в Московския университет, който бе дръзнал да се опълчи срещу комунистическия режим и бе разпространил сред студентите си обръщение, което призоваваше към Демократичната форма на управление.

Това се бе случило години преди реформите. Впоследствие го бяха реабилитирали, разбира се, но малката държавна пенсия, която му бяха отпуснали, не можеше да върне съсипания му живот. След инцидента комунистите го бяха изхвърлили от университета, бяха отнели апартамента му и го оставиха да си изхранва прехраната като уличен метач.

Такава беше практиката по времето на комунизма. Ако провинението не беше достатъчно, за да бъде изпратен човека в трудов лагер за противодържавна дейност, властите го лишаваха от каквито и да било възможности за нормално съществуване. Чешкият премиер Александър Дубчек, например, бе изпратен да сече дърва.

Руснакът дължеше оцеляването си на един мъж на неговата възраст, който веднъж бе спрял до него на улицата и го бе заговорил на добър руски, но с очевиден английски акцент. Бившият преподавател така и не бе научил името на сър Найджъл Ървин. Наричаше го просто Лисицата. „Не искам кой знае какво от теб, бе казал дипломатът. Само да ми помагаш понякога. За дребни неща, без особен риск.“ Беше го насочил с какво хоби да се захване, а стодоларовите банкноти, които му даваше от време на време, му бяха помогнали да поддържа мизерното си съществуване.

В онази зимна вечер двайсет години по-късно някогашният университетски преподавател погледна по-младия мъж пред вратата му и каза:

– Да?

– Имам нещо за Лисицата – каза Монк.

Старецът кимна и протегна ръка. Монк сложи миниатюрното флаконче в ръката му. Човекът отстъпи назад и затвори вратата. Американецът си тръгна.

В полунощ малкият Марти, с флакончето, привързано за единия му крак, напусна дома на стария университетски преподавател. Седмици по-рано Мич и Сайрън го бяха донесли след дългото си пътуване от Финландия, а Брайън Винсънт, който можеше да се ориентира в руските карти и да открие забутаната къщурка на стареца, го бе доставил до прага на руснака.

Марти застана на перваза, постоя за миг, а после разпери криле и се извиси в мразовитата нощ над Москва. Издигна се на около триста метра, където студът можеше да превърне всеки човек в ледена висулка, и полетя напред.

По случайност един от спътниците на ИнТелКор тъкмо прелиташе над замръзналите степи на Русия. Верен на инструкциите си, той ритмично започна да подава кодирания си сигнал надолу към града без да знае, че при последното си минаване сам е унищожил електронното си отроче.

В покрайнините на столицата специалистите на ФАПСИ настройваха компютрите си да уловят издайническия сигнал, които щеше да им подскаже, че чужденецът, когото полковник Гришин издирва, е изпратил своето съобщение. Щом прихванеха сигнала, уредите щяха да засекат източника с точност до метри.

Но спътникът отмина, а сигнал нямаше.

Някъде в главицата на Марти настойчив импулс му казваше, че домът му – мястото, където три години по-рано силният гълъб се бе излюпил като рошаво и безпомощно пиленце – се намира на север. Затова той се обърна на север срещу ледения вятър и часове наред летя през студа и тъмнината, воден единствено от желанието да се върне у дома, където беше роден.

Никой не го видя. Никой не видя как излезе от града,как прелетя над светлините на Санкт Петербург и прекоси границата. Той просто следваше своя полет, понесъл миниатюрната си пратка и непреодолимия си копнеж по дома. Шестнайсет часа след като бе напуснал Москва, премръзнал и уморен, той кацна на един перваз в покрайнините на Хелзинки. Две топли ръце свалиха съобщението от крачето му и три часа по-късно сър Найджъл Ървин вече го четеше в Лондон.

Когато свърши, на лицето му се изписа усмивка. Бяха постигнали всичко, което можеше да се постигне. Джейсън Монк имаше да свърши още една-единствена задача и можеше да се покрие, докато стане безопасно да напусне страната. Но дори и Ървин не беше в състояние да предвиди какво може да се роди в главата на непокорния американец.

***

Докато Марти летеше незабелязано над Москва, Игор Комаров и Анатолий Гришин разговаряха в кабинета на лидера. Освен тях в луксозната вила, в която се помещаваше централата на партията им, нямаше жив човек Само нощната охрана стоеше в стаичката си на партерния етаж. Навън в тъмния двор кучетата-убийци тичаха отвързани и свободни.

Комаров седеше зад бюрото си, блед като платно на светлината на силната лампа. Гришин току-що му бе съобщил новините, които бе научил от продажния свещеник.

Докато говореше, Комаров сякаш видимо се смали. Предишното му ледено самообладание са стопи, непоколебимата му решителност се отдръпна заедно с кръвта от лицето му. Гришин познаваше това явление.

То спохождаше и най-жестоките диктатори, когато властта започнеше да се изплъзва от ръцете им. През 1944-а Мусолини, великият Дуче, за една нощ се бе превърнал в дребен и паникьосан беглец.

Мощните бизнесмени, когато се окажеха притиснати от банките, с конфискувани частни самолети, отнети лимузини и невалидни кредитни карти, когато висшите им служители напуснеха и картонената кула започнеше да се разпада, практически се смаляваха на ръст и предишната им язвителност се стопяваше до голословни закани.

Гришин познаваше това състояние. Беше виждал министри и генерали, доскоро властни господари на Апарата, да чакат обезумели от страх в килиите си безмилостното решение на Партията.

Положението излизаше извън контрол. Времето на думите беше свършило. Дошъл бе неговият час. Той винаги бе ненавиждал Кузнецов, който ръководеше собствения си свят на думи и внушения с увереността, че властта може да дойде от едно официално комюнике. В русия властта идваше от дулото на пистолета. Така беше открай време, така щеше да бъде винаги. По ирония на съдбата именно човекът, когото мразесе най-силно в света, онова мръсно американско копеле бе предизвикало сегашната ситуация, в която президентът на Съюза на патриотичните сили бе изгубил своята решителност и беше почти готов да последва съвета на Гришин.

А Анатолий Гришин нямаше намерение да отстъпи пред копоите на служебния президент Иван Марков. Не можеше да премахне Игор Комаров от пътя си, но можеше да спаси собствената си кожа, а после да си осигури власт, за каквато не бе и мечтал.

Потънал в собствения си свят, Игор Комаров седеше като Ричард II и премисляше катастрофата, която го бе сполетяла. Не можеше да проумее промяната, макар да съзнаваше как, стъпка по стъпка, бе настъпила тя.

В началото на ноември беше убеден, че нищо не може да му попречи да спечели изборите през януари. Партията му беше два пъти по-силна от която и да е друга политическа организация в страната; речите му запленяваха масите. Социологическите проучвания сочеха, че може да разчита на седемдесет процента от националния вот – резултат, напълно достатъчен, за да спечели президентския пост още в първия тур.

Политическите му опоненти бяха сразени: отказваха се от надпреварата поради липса на средства, или пък се обезкуражаваха от огромното му предимство в анкетите. Онези, които искаха да се облагодетелстват след сигурната му победа, се хвърляха в краката му с комплименти и ласкателства. През ноември политическият му триумф изглеждаше необратим.

Кражбата на Черния манифест го беше разтревожила, но тъй като от средата на юли насам нищо не се случило, той се обнадежди. Виновниците бяха наказани, любопитният чужд журналист – ликвидиран. Месеци наред нищо не бе нарушило победния му ход.

Че един-единствен чужденец, когото бе виждал само на снимка, би могъл да му причини вреда, му се бе сторило пресилено и невъзможно. Атентатът в печатницата и спирането на двете му издания го бяха вбесили, но не бяха фатални. Саботажът и насилието бяха част от живота в Русия, само дето до този момент те се извършваха по заповед на полковник Гришин Отрязването на достъпа му до телевизията бе онова, което го изкара извън равновесие, въпреки, че и до днес не можеше да си го обясни.

Ненавиждаше Църквата и свещениците и затова никога не бе възприемал сериозно мисълта, че налудничавата идея на патриарха за възстановяване на монархията би могла да намери поддръжници сред онези от които зависеше нещо в тази държава. Нито пък можеше да повярва, че Алексей II има някакъв авторитет сред народа на Русия.

Та нали народът беше с него? В него виждаше спасението си, новия ред, прочистването на родината от врагове и престъпници. За какво им беше Господ, като имаха Игор Викторович Комаров?

Можеше да разбере защо евреинът Бернщайн се е обърнал срещу него. Ако американецът наистина му бе показал манифеста, реакцията му беше съвсем естествена. Но защо генералът? Какви бяха мотивите на Николай Николаев да се опълчи срещу него? Нима не разбираше какво велико бъдеще бе предначертал той за руската армия? Нима героя от Курск и „Багратион“ наистина го беше грижа за шепа евреи и чеченци?

След интервюто в „Известия“ и забраната да се излъчват предизборните му митинги той най-после започна да осъзнава силата и размерите на заговора, който някой бе организирал срещу него.

После дойдоха проблемите с мафията на Долгopyки, след това и журналистите. Всички и без това щяха да бъдат ликвидирани. Църквата, мафията, свободната преса, евреите, чеченците, чужденците – всеки щеше да си плати по реда си.

– Четирите опита за убийство на враговете ни бяха грешка – каза той след дългия размисъл.

– Не бих искал да ви се противопоставям, господин президент, но смятам, че тактически действията ни бяха правилни. Чиста случайност е, че тримата не бяха в домовете си по време на акциите.

Комаров изсумтя ядосано. Случайност или не, последиците бяха пагубни. Откъде се беше досетила пресата, че той може да стои зад всичко това? Кой ги бе насочил? Медиите винаги бяха приемали безрезервно всяка негова дума. Защо сега го нападаха така? Пресконференцията беше пълен провал. И тия чужденци, с техните нагли въпроси. Никога през живота си не бе подлаган на такова унижение. Кузнецов винаги се бе грижил всичко да става, както той го искаше. При личните интервюта журналистите се държаха уважително с него, изслушваха внимателно думите му, кимаха с разбиране. А тоя недорасъл глупак изведнъж беше предложил да свикат пресконференция...

– Източникът ти сигурен ли е, полковник?

– Да, господин президент.

– Вярваш ли му?

– Не, разбира се. Вярвам на апетитите му. Той е подкупен и покварен, но би направил всичко за по-висок пост и плътски удоволствия. Обещал съм му и двете. Обади ми се и четирите пъти след посещенията на английския шпионин и американеца при патриарха. Разказа ми всичко най-подробно. Четохте текста на записа от втората среща на Монк с Алексей II. Именно тези заплахи ме наведоха на мисълта, че трябва да ликвидираме опозицията веднъж завинаги.

– Смяташ ли, че наистина ще посмеят да се опълчат срещу нас?

– Мисля, че е възможно. Картите вече са на масата. Онзи глупак Марков знае, че не може да спечели срещу вас, но би могъл срещу Зюганов. Генералите от милицията явно са се досетили какво им готвите. Със слуховете за финансова връзка между Съюза и мафията могат да скалъпят всякакви обвинения. Да, смятам, че биха могли да се опитат.

– Ако беше на тяхно място, какво щеше да направиш?

– Същото. Когато свещеникът ми разказа какво са си говорили патриархът и секретарят му, докато им е сервирал, първата ми мисъл бе, че не може да е вярно Но колкото повече мисля, толкова по-възможно ми се вижда. Утрото на първи януари е идеално време. Кой не е пиян от предишната нощ? Има ли някъде будни войници? Кой може да реагира бързо и решително? На сутринта след Нова година повечето руснаци не могат дори да стоят на краката си – освен ако не са били държани цяла нощ в казармите без капка водка. Да, възможно е.

– Какво искаш да кажеш? Че с нас е свършено? Че всичко, което сме постигнали, е било напразно, че великият ми замисъл никога няма да се осъществи заради един паникьосан и амбициозен политик, един откачен свещеник и някакъв си издигнал се милиционер?

Гришин стана и се надвеси над бюрото.

– Нима заради това сме стигнали дотук? Не, господин президент. Ключът към успеха е да знаеш намеренията на врага. Ние ги знаем. И имаме само един изход. Да атакуваме първи.

– Да атакуваме? Кого?

– Превземете Москва, господин президент. Превземете Русия. След две седмици те така или иначе щяха да бъдат ваши. На Нова година враговете ни ще празнуват бъдещия си триумф. Войските им ще бъдат заключени в казармите в очакване на утрото. Мога да събера осемдесет хиляди души, с които да превземем Москва през нощта. Имате ли Москва, имате цяла Русия.

– Преврат?

– Случвало се е и преди, господин президент. Цялата руска и европейска история е пълна с умни и решителни мъже, които са се възползвали от момента, за да вземат властта. Мусолини превзе Рим, а оттам и цяла Италия. Гръцките полковници превзеха Атина и цяла Гърция. Без гражданска война. Само с бърз и внезапен преврат. Победителите не ги съдят. В първия ден на новата година Русия може да бъде ваша.

Комаров се замисли. Щеше да превземе телевизията и да излезе с обръщение към нацията. Щеше да каже, че е взел мерки, за да предотврати антинародна конспирация, целяща анулиране на изборите. Щяха да му повярват. Генералите щяха да бъдат арестувани полковниците, за да бъдат повишени, щяха да застанат на негова страна.

– Можеш ли да го направиш?

– Господин президент, всичко в тази корумпирана страна се продава. Затова родината се нуждае от Игор Комаров – за да сложи ред в този хаос. С пари мога да купя всичките войски, които са ми необходими. Само кажете и ще бъдете в Кремъл най-късно до обяд на първи януари.

Игор Комаров се подпря на двете си ръце и се загледа в кожената поставка на бюрото си. След няколко минути вдигна глава и срещна погледа на полковник Гришин.

– Направи го – каза.

Ако Гришин трябваше за четири дни да събере от нищото армия, с която да превземе Москва, той никога не би успял.

Но полковникът не започваше от нищо. Той знаеше от месеци насам, че веднага след победата на Игор Комаров на президентските избори ще влезе в ход неговата програма за прехвърлянето на цялата държавна власт в ръцете на Съюза на патриотичните сили.

С политическата страна на въпроса – формалната забрана на всички опозиционни партии – щеше да се заеме Игор Комаров. Задачата на Гришин щеше да бъде да обезоръжи и постави под контрол всички въоръжени сили на държавата.

Подготвяйки се за тази задача, той вече бе преценил кои можеха да бъдат негови естествени съюзници и кои – очевидни врагове. На първо място сред противниците му беше президентската гвардия – трийсет хиляди въоръжени мъже, шест хиляди от които бяха базирани в Москва и хиляда в самия Кремъл.

Командвани от генерал Сергей Корин, наследник на легендарния Александър Коржаков, прочул се по времето на Елцин, те бяха ръководени от офицери назначени лично от покойния президент Черкасов. Те щяха да застанат на страната на законната власт и щяха да се бият със зъби и нокти срещи превратаджиите.

След тях идваше Вътрешното министерство с неговата армия от сто и петдесет хиляди души. За радост на Гришин, по-голямата част от тази огромна войска бе разпръсната надлъж и нашир из Русия и във и около столицата имаше само пет хиляди души. Генералите от Президиума на МВР бързо щяха да разберат, че ще бъдат едни от първите в товарните вагони за Сибир, тъй като и те – като хората на президента – щяха да си дадат сметка, че в Нова Русия няма да има място за тях и за Черната гвардия на Гришин едновременно.

Следващите, които трябваше да бъдат арестувани и въдворени в лагерите – според изричната уговорка с мафията на Долгоруки – бяха служителите на двата отдела за борба с организираната престъпност – Федералния, ръководен от сградата на МВР на площад „Житни“ и Московския, командван от генерал Петровски от улица „Шаболовка“. Двата отдела и силите им за бързо реагиране, ОМОН и СОБР, едва ли се съмняваха, че единственото, на което можеха да се надяват в новата Русия на Гришин, са трудовите лагери или екзекуцията.

Но в изобилието от държавни и частни армии, които съществуваха в разпадащата се Русия през 1999-а, Гришин знаеше, че има естествени съюзници и сподвижници, които можеше да купи. Ключът към победата бе армията да остане в неведение, объркана, разединена и в крайна сметка – неспособна да предприеме каквото и да било.

Непосредствените сили, с които разполагаше, бяха Черната гвардия, наброяваща вест хиляди души, и Младежката бойна лига, в която членуваха двайсет хиляди тинейджъри.

Първата бе елитна сила, която той лично бе създал през годините. Офицерският състав се състоеше изцяло от изпитани в боя бивши бойци от специалните части, десантници, морски пехотинци и войници от вътрешните войски, които бяха доказали в множество свирени учения и безпощадността си, и крайната си преданост към лидера.

И все пак някъде сред четирийсетте най-висши от тях имаше предател. Някой явно бе подшушнал на властите и на медиите, че четирите опита за убийство от двайсет и първи декември са дело на Черната гвардия. Предположението беше прекалено бързо, за да не е подсказано.

Гришин нямаше друг избор, освен да отдели и изолира тези четирийсет висши офицери и това бе направено на двайсет и осми декември. Разпитите и разкриването на предателя бяха оставени за по-късно. За да се запазят дисциплината и високият боен дух, по-нисшите офицери бяха повишени в чин, за да запълнят празнините, с обяснението, че командирите им са заминали на учение.

Разгърнал едромащабна карта на Московска област, Гришин подготви стратегията си за Новогодишната нощ. Основното му преимущество бе, че улиците щяха да бъдат почти празни.

В Русия Коледа не се празнува кой знае колко тържествено, но за Нова година празненствата наистина са страхотни. В следобеда на трийсет и първи декември практически е невъзможно да се работи: московчаните нарамват алкохолните си запаси и хукват към домовете или заведенията, където възнамеряват да прекарат нощта. Към три и половина следобед навън вече е почти тъмно и по скованите от студ улици могат да се срещнат само отделни граждани, забързали да докупят някое и друго шише водка.

Всички празнуват, включително и дежурните по разните служби и болнични заведения, които не могат да оставят работата си и да се приберат по домовете си. Те си носят ядене и пиене от къщи.

Гришин изчисли, че към шест часа вечерта улиците ще бъдат изцяло негови. По това време във всички държавни и правителствени учреждения няма да има жив човек с изключение на дежурните за през нощта, а към десет часа и малкото работещи няма да са в състояние да се защитят.

Първата му работа след като силите му влезеха в Москва, трябваше да бъде да затвори достъпа до града от всички посоки. Тази задача щеше да се поеме от Младежката бойна лига. Към Москва водеха петдесет и два главни и второстепенни пътя. За да ги блокира всичките, му трябваха сто и четири камиона, натоварени с циментов баласт.

Той раздели членовете на Младежката бойна лига на сто и четири групи, командвани от опитни бойци от Черната гвардия. Камионите щяха да бъдат взети под наем от транспортни фирми или отнети с оръжие сутринта на трийсет и първи декември. В определен час те щяха да бъдат откарани по двойки до съответните места и паркирани един срещу друг на пътя, така че да блокират движението.

На всеки главен път към Москва, там, където минава границата на Московска област, има пост на милицията – малка будка с неколцина отегчени до смърт постови и бронетранспортьор, паркиран отпред. На Нова година в бронетранспортьора нямаше да има хора, защото екипажът щеше да празнува заедно с другите в будката. На пътя, по който Гришин смяташе да влезе в Москва, постът щеше да бъде „отстранен“. Във всички останали случаи юнаците от Младежката бойна лига просто щяха да спрат камионите си при първата отбивка откъм града и щяха да оставят милиционерите да си се напият, както обикновено. После младите бойци – по двеста в група – щяха да застанат в засада от вътрешната страна на импровизираната барикада и да попречат на евентуалните подкрепления да влязат в Москва.

Целите на Гришин в града бяха седем – две основни пет второстепенни. Тъй като Черната му гвардия бе разквартирувана в пет бази извън Москва и само един малък контингент от войници обслужваше централата на Комаров, най-лесният начин да се влезе в града бе войските да се спуснат по пет лъча. Но такава мащабна операция можеше да се координира само с множество радиовръзки, а той държеше силите му да се придвижат при пълно мълчание. Затова предпочете да ги вкара през едно място.

Тъй като основната му база се намираше на североизток от Москва, той реши да придвижи всичките си шест хиляди души, напълно въоръжени и моторизирани, в тази база още на трийсети декември и да влезе в града по главната магистрала, която започва като Ярославско шосе и след околовръстния път става Проспект мира.

Една от двете му основни цели – телевизионният комплекс в Останки но, се намираше само на петстотин метра от тази магистрала и за него той възнамеряваше да отдели една трета от хората си.

С останалите четири хиляди души, командвани лично от него, той щеше да продължи на юг, покрай Олимпийския стадион, през околовръстното шосе към самия център на Москва, за да завземе най-големия трофей – самия Кремъл.

Макар „кремлъ“ да означава просто „крепост" и всеки древен руски град да притежава свой си форт, чиито стени бележат очертанията на някогашното населено място, московският Кремъл открай време бе символ на върховната власт в Русия и атрибут на тази власт. Кремъл трябваше да бъде негов до изгрев слънце. Трябваше да обезвреди охраната и да окупира радистанцията. Иначе нещата можеха да се обърнат срещу него.

Петте второстепенни цели възнамеряваше да възложи на четирите въоръжени сили, които смяташе, че ще успее да спечели на своя страна въпреки краткото време.

Тези цели бяха Кметството на улица „Тверская“, което разполагаше с радио– и телефонна централа, откъдето можеше да бъде повикана помощ; Вътрешното министерство на площад „Житни“, което можеше да установи връзка с вътрешните войски на МВР из цяла Русия, и казармите на ОМОН в съседство; комплексът от учреждения на Президенството и Министерския съвет на и около Стария площад; базата на ГРУ и военното летище „Ходинка“, което беше идеално за спускане на десантници; и Държавната дума.

През 1993-а, когато Борис Елцин бе обърнал дулата на танковете срещу руския парламент, за да накара разбунтувалите се депутати да излязат с вдигнати ръце, сградата бе претърпяла сериозни щети. В продължение на четири години Държавната дума бе заседавала в бившето държавно търговско предприятие Госплан на Манежния площад, но сега възстановителните работи бяха приключили и руският парламент се бе върнал в сградата на брега на реката в края на Нови Арбат.

В нощта срещу Нова година Кметството и министерствата на Стария площад щяха да бъдат пусти и празни. За да се окупират, щеше да е достатъчен само малко взрив, който да отвори вратите. Сражение можеше да избухне само около казармите на ОМОН или във военната база в Ходинка, ако отрядите за борба с организираната престъпност или пък малкото десантници и офицери от военното разузнаване, останали на старото летище, понечеха да отвърнат на удара.

Осмата и очевидна цел при всеки преврат бе Министерството на отбраната. В тази огромна каменна сграда на Арбатския площад също щеше да има само неколцина дежурни, но в нея се намираше комуникационен център, който можеше да осъществи незабавна връзка с всяко поделение на армията, флота и военновъздушните сили на Русия. За превземането на тази цел Гришин не отдели хора – за там имаше други планове.

Естествени съюзници за един крайно десен преврат в Русия не беше чак толкова трудно да се намерят. На първо място сред тях стоеше Федералната служба за сигурност, ФСС. Това бе наследникът на всемогъщото Второ главно управление на КГБ – огромния репресивен апарат на бившия Съветски съюз, който следеше всичко в страната да става така, както го иска Политбюро. След идването на омразния обществен ред, наречен демокрация, от някогашното могъщество на Второ главно управление не остана и следа.

Централата на ФСС се намираше в прочутата сграда на КГБ на площад „Дзержински“, сега преименуван на „Лубянка“, близо до печално известния затвор „Лубянка“, и все още се занимаваше с контра-шпионаж. Службата разполагаше с отдел за борба с организираната престъпност, но по ефективност той нямаше нищо общо със структурата на генерал Петровски и следователно не будеше желание за мъст у мафията на Долгоруки.

Дейността на федералната служба за сигурност се подпомагаше от две подразделения за бързо реагиране – група „Алфа“ и отряд „Вимпел“ – на руски „знаме“.

Навремето те бяха двете най-елитни специални подразделения в Русия, ползваха се с изключителен респект и понякога бяха сравнявани дори с британските сили със специално предназначение САС. Онова, което подрони огромния им авторитет, бе спорното им участие в преврата срещу Горбачов.

През 1991-ва министърът на отбраната Язов и председателят на КГБ Крючков бяха организирали преврат срещу Горбачов. Макар и неуспешен, той свали Горбачов от власт и проправи пътя на Елцин към президентството. В началото група „Алфа“ бе на страната на превратаджиите, но в разгара на събитията изведнъж смени посоката и позволи на Борис Елцин да излезе от Държавната дума, да се качи на танк и да стане герой в очите на света. Когато уплашеният Горбачов бе освободен от вилата си на Кримския полуостров и бе докаран със самолет в Москва, за да завари отколешния си враг Елцин на кормилото на властта, съмненията в лоялността на група „Алфа“ вече се усещаха във въздуха. Същото се отнасяше и за отряд „Вимпел".

През 1999-а и двете подразделения, въоръжени до зъби и готови за бой, все още бяха в немилост. Но за Гришин те имаха две съществени предимства. Личният им състав – като в

повечето сили със специално предназначение – се състоеше предимно от стари и опитни офицери и сержанти, които политически се числяха към крайната десница, споделяха антисемитски и антималцинствени възгледи, бяха противници на демокрацията и не бяха получавали заплати от шест месеца.

Обещанията на Гришин им се струваха като песен на русалка. Възстановяване на предишната власт на КГБ, специални привилегии за истинския елит и двойни заплати още отсега.

В нощта срещу първи януари отряд „Вимпел“ щеше да напусне казармите в пълно бойно снаряжение, да се придвижи до военната база и летището в Ходинка и да ги превземе. Група „Алфа“ щеше да поеме Вътрешното министерство и базата на ОМОН в съседство, а един по-малък отряд щеше да се отдели, за да завземе казармите на СОБР отвъд улица „Шаболовка“.

На двайсет и девети декември полковник Гришин присъства на важна среща в луксозната крайградска вила на Долгоруки. Там той застана лице в лице със Схода – висшия съвет на гангстерите. За него срещата беше от изключително значение.

Що се отнася до мафията, те очакваха да получат смислено обяснение за акциите на генерал Петровски, чиито последствия още се усещаха.

Още с първите думи на Гришин нагласата започна да се променя. Когато полковникът разкри, че се готви план Игор Комаров да бъде отстранен от предстоящите избори, враждебността отстъпи пред тревогата. Всички залагаха прекадено много на изборната му победа.

Решителният обрат настъпи, когато Гришин и съобщи, че нещата са отишли по-далеч: властите смятаха да арестуват Игор Комаров и да ликвидират Черната гвардия. Един час след началото на срещата мафиотите вече търсеха съвет. Когато ги осведоми за мерките, които смята да предприеме, всички останаха като гръмнати. Измамата, черноборсаджийството, изнудването, рекетът, наркотиците, проституцията и показните убийства бяха тяхна специалност, но един държавен преврат бе твърде голям залък дори за тяхната уста.

– Та това е просто една кражба, най-великата кражба от всички. Ще откраднете републиката – каза Гришин. – Откажете се, и пак ще бъдете преследвани от МВР, МОБОП и кой ли не. Приемете, и земята ще бъде ваша.

От председателското място най-главният сред тях – стар мафиот, роден в подземния свят като баща си и цялата си рода, който в мафията на Долгоруки най-много се доближаваше до сицилианския „кръстник" – впери изпитателен поглед в Гришин. Останалите зачакаха. Накрая гангстерът започна бавно да кима, поклащайки нагоре-надолу набръчканото си теме като съсухрен стар гущер. Последните пари бяха отпуснати.

А също и третата въоръжена сила, от която Гришин имаше нужда. Двеста от осемстотинте частни охранителни фирми в Москва се ръководеха от Долгоруки. Те щяха да осигурят две хиляди опитни и въоръжени до зъби мъже, осемстотин от които щяха да превземат празната сграда на парламента, а хиляда и двеста щяха да атакуват Президенството и министерствата на Стария площад.

***

Същия ден Джейсън Монк се обади на генерал Петровски, който още живееше в казармите на СОБР.

– Да?

– Пак съм аз. Какво правите?

– На тебе пък какво ти влиза в работата?

– Събирате си багажа, нали?

– Как разбра?

– Всички руснаци искат да посрещнат Нова година със семействата си.

– Виж какво, самолетът ми излита след един час.

– Мисля, че трябва да отмените пътуването. Ще има и други Нови години.

– Какви ги говориш, американецо?

– Четохте ли днешните вестници?

– Някои от тях. Защо?

– Видяхте ли последните данни от социологическите проучвания? Онези, в които е отразен ефектът от разкритията за Съюза на патриотичните сили и пресконференцията на Игор Комаров. Дават му едва четирийсет процента с тенденция още да падне.

– Значи губи изборите. Отиваме на Зюганов и толкова. Какво очакваш да направя?

– Мислите ли, че Комаров ще приеме това? Веднъж ви казах, че той не е нормален.

– Ще му се наложи да го приеме. Ако загуби след две седмици, връщане назад няма. Това е положението.

– Същата вечер вие също ми казахте нещо.

– Какво?

– Че държавата ще се защити, ако бъде нападната.

– Какво, по дяволите, си научил пак?

– Нищо не съм научил. Просто подозирам. Нали подозрението беше руски специалитет?

Петровски погледна слушалката, а после и незатворения си куфар на тясното легло.

– Няма да посмеят – отсече той. – Никой не би посмял.

– Язов и Крючков го направиха.

– Това беше през 1991-ва. Ситуацията беше друга.

– Само защото те я изкараха такава Защо не останете в града по празниците? За всеки случай.

Генерал Петровски затвори телефона и започна да разопакова багажа си.

***

Гришин спечели последния си съюзник в един бар на трийсети декември. Събеседник му беше кретен с бирено коремче, но беше нещо като командир на уличните банди от движението „Нова Русия“.

Въпреки помпозното си име Движението представляваше разпусната банда татуирани отрепки с бръснати глави, които си изкарваха и прехраната, и удоволствието, като обираха и тормозеха евреите „в името на Русия“, както обичаха да крещят на случайните минувачи.

Пачката долари, която Гришин бе извадил, лежеше на масата между тях и главатарят на „Нова Русия“ я гледаше с нескрит интерес.

– Мога да събера петстотин яки момчета, когато си поискам – каза той. – Каква е задачата?

– Ще ти дам пет човека от Черната гвардия. Ще изпълняваш всичките им бойни заповеди, иначе сделката отпада.

„Бойни заповеди“ му звучеше добре. Някак по военному. Членовете на движението се обявяваха за войници на Нова Русия, въпреки че никога не бяха имали вземане-даване със Съюза на патриотичните сили. Дисциплината не им беше по сърце.

– Каква е целта?

– На Нова година, между десет часа и полунощ. Атакувате и превземате Кметството. При едно условие – никакво пиене до сутринта.

Главатарят се замисли. Колкото и да беше тъп, не можеше да не сети на какво намирисва работата: тия от Съюза на патриотичните сили бяха решили да докопат голямата плячка. Ами крайно време беше. Той се пресегна през масата и сложи ръка на пачката пари.

– Но като свършим, ще ни дадете чифутите.

Гришин се усмихна.

– С моите лични почитания.

– Готово.

Уточниха се скинарите на Движението да се съберат в градината на площад „Пушкин“ на триста метра от величествената сграда, в която се помещаваше Кметството на град Москва. Това едва ли щеше да направи впечатление някому. Площадът се намираше срещу най-големия ресторант „Макдоналдс“ в града.

„Като му дойде времето, мислеше си Гришин в колата, наистина ще видим сметката на евреите, но няма да подминем и отрепките от „Нова Русия“. Доста би било забавно да пътуват в едни и същи влакове през целия път до Ворхута.“

Сутринта на трийсет и първи декември Джейсън Монк отново позвъни на генерал Петровски. Намери го в кабинета му във вече почти опразнения щаб на МОБОП на улица „Шаболовка“.

– Още сте на пост?

– Да, дяволите да те вземат.

– МОБОП разполага ли с хеликоптер?

– Естествено.

– Може ли да лети в това време?

Петровски погледна през зарешетения прозорец към ниските оловносиви облаци навън.

– Горе в тая боза, не, но под нея предполагам, че може.

– Знаете ли къде се намират лагерите на Черната гвардия на Гришин?

– Не, но мога да разбера. Защо?

– Защо не направите малка разходка с хеликоптера над тях?

– Кому е нужно?

– Ако са миролюбиви граждани, всички помещения в казармите трябва да са ярко осветени, а вътре на топло бойците трябва да вдигат първите предиобедни наздравици в подготовка за мирните тържества довечера. Хвърлете едно око. Ще ви се обадя пак след четири часа.

Когато Монк отново позвъни, Петровски звучеше озадачен.

– Четири от казармите изглеждат затворени. Основният му лагер на североизток оттук прилича на мравуняк. Стотици камиони се товарят и зареждат с нещо. Май е прехвърлил всичките си войски на едно място.

– И защо ще прави това, генерале?

– Ти ми кажи.

– Не знам. Но не ми харесва. Намирисва ми на нощно учение.

– Навръх Нова година? Не ставай глупав Всеки руснак се напива до козирката на Нова година.

– Именно. До полунощ всеки войник в Москва ще бъде мъртвопиян. Освен ако не е получил заповед да не слага нито капка алкохол в устата си. Доста неприятна заповед, но както казах, ще има и други Нови години. Познавате ли командира на ОМОН?

– Естествено. Генерал Козловски.

– А командира на Президентската гвардия?

– Да, генерал Корин.

– И двамата са със семействата си, нали?

– Предполагам.

– Вижте, да си говорим мъжката, ако наистина се случи най-лошото, ако Комаров в крайна сметка спечели, какво ще се случи с вас и семейството ви? Нима не си струва да пожертвате една нощ? Да позвъните тук-там?

Щом затвори телефона, Джейсън Монк разгъна карта на Москва и областта. Пръстът му проследи района на североизток от столицата. Според Петровски се намираше основната база на Черната гвардия.

Главната пътна артерия от североизток беше Ярославско шосе, което с навлизането в града се сливаше с Проспект мира. Магистралата минаваше покрай телевизионния комплекс в Останкино.

Монк отново вдигна телефона.

– Умар, приятелю искам последна услуга от теб. Кълна ти се, че този път наистина е за последно. Трябва ми кола с телефон и номера ти там, където смяташ да прекараш нощта... Не, няма да имам нужда от Мехмед и момчетата. Остави ги да празнуват, не искам да им провалям Новата година. Само кола и телефон. А, и някакво оръжие, ако не ти представлява трудност. – В слушалката му се чу гръмкият смях на Гунаев. – Дали имам някакви предпочитания? Ами... – Той се сети за двете си седмици в замъка "Форбс". – Дали може да ми намериш швейцарски загзауер?

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Два часови пояса на запад от Москва времето беше съвсем различно. Небето синееше ясно и чисто, а температурата бе едва два градуса под нулата. Механика тихо се придвижваше през гората към уединеното извънградско имение.

Приготовленията му за пътуването през Европа бяха както винаги педантични и прецизни, и той не бе срещнал никакви проблеми по пътя си. Беше предпочел да пътува с кола. По самолетите оръжията трудно минаваха за багаж, а в един автомобил човек можеше да скрие доста неща.

В Беларус и Полша московското му волво не привлече никакво внимание, а според документите, които носеше, той бе просто руски бизнесмен, тръгнал на делова среща в Германия. Дори и да бяха претърсили колата му, властите нямаше да открият нищо.

В Германия, където руската мафия имаше сериозно лоби, той смени волното с мерцедес с немска регистрация и без проблеми се сдоби с ловна пушка с оптичен мерник. Така оборудван, продължи пътя си на запад.

След новите споразумения в Европейския съюз, границите практически не съществуваха и той преминаваше от държава в държава редом с останалите автомобили, които митническите служители пропускаха с досадно махване с ръка.

С пристигането той си купи подробна карта на района, който го интересуваше, откри най-близкото село до целта, а след това и самото имение. След селото той просто проследи пътните знаци, стигна до малка отбивка, прочете табелата на входа, увери се, че именно това е мястото, което търсеше, и продължи нататък.

Прекара нощта в някакъв мотел на осемдесет километра оттам и още преди изгрев слънце се върна на мястото. Остави колата на три километра от имението и измина останалия път пеша през гората, докато не излезе до реда дървета зад къщата. Когато първите лъчи на слабото зимно слънце огряха земята, той зае позиция до ствола на един огромен бряст и зачака. От мястото си виждаше къщата и целия двор на триста метра пред него, но оставаше скрит за чужди погледи.

Животът наоколо постепенно започна да се пробужда. Един фазан важно докрачи на няколко метра от него, изгледа го нахално и си замина. Две сиви катерици зашумуляха в клоните над главата му.

В девет часа на двора излезе мъж. Механика вдигна бинокъла си и фокусира лещите, докато фигурата се приближи пред погледа му, сякаш беше едва на петдесет метра от него. Не беше човекът, когото чакаше. Беше просто прислужник, който взе наръч дърва от навеса до оградата и се прибра обратно вътре.

В единия край на двора имаше конюшня. От две от клетките подаваха глави два едри жребеца – един червенокафяв, другият тъмнокестеняв. В десет часа някакво момиче дойде да им донесе свежо сено и отново се прибра.

Малко преди дванайсет един възрастен мъж излезе от къщата, прекоси двора и отиде да погали конете. Механика разгледа лицето му с бинокъла, погледна снимката на замръзналата трева до него и грабна пушката.

Зае позиция върху изпъкналите корени на бряста и долепи око до мерника. Карираното сако на мъжа изпълни кръга на мишената. Механика махна предпазителя, стисна здраво пушката и бавно натисна спусъка.

Изстрелът отекна в равнината. Мъжът с карираното сако полетя напред. Дупката на гърба му в областта на сърцето се изгуби в каретата на сакото му. Тялото му се долепи до бялата врата на конюшнята. Коленете му поддадоха и той се свлече надолу, оставяйки кървава диря по бялата боя. Вторият изстрел отнесе половината му глава.

Механика стана, пъхна пушката в кожения ѝ калъф, преметна я през рамо и хукна през гората. Беше запомнил пътя, по които бе дошъл шест часа по-рано и бързо стигна до колата си.

Двата изстрела в зимното утро едва ли щяха да направят впечатление някому. Ловците по тия места бяха много. После някой щеше да погледне през прозореца и да хукне паникьосан към конюшнята. Щяха да последват писъци, суматоха, отчаяни опити да се направи нещо – все изгубено време. След това разговор с полицията, объркани обяснения, уточняващи въпроси. Накрая от полицията щяха да изпратят кола, а после може би и да блокират пътищата.

Но вече щеше да бъде прекалено късно. След петнайсет минути той беше в колата си, след двайсет пътуваше по селския път. Трийсет и пет минути след изстрелите вече беше една от стотиците коли на най-близката магистрала. По това време местният полицай току-що бе взел първите показания и се обаждаше по радиостанцията си до най-близкия град да изпратят следователи.

Един час след изстрелите Механика вече бе изхвърлил пушката си от един предварително набелязан мост и пътуваше към дома.

***

Малко след седем вечерта първите фарове бавно се задоха в мрака към осветения комплекс на телевизионния център в Останкино. Джейсън Монк седеше на волана на колата си, запалил двигателя, за да поддържа що-годе нормална температура в студеното купе.

Беше паркирал в една малка уличка встрани от булевард "Академик Корольов“. Срещу него то другата страна на булеварда се виждаше централната сграда на телевизията, а зад него извисяваше снага предавателната кула. Щом видя, че този път фаровете не са само два, той угаси двигателя и издайническият пушек от ауспуха изчезна.

Камионите бяха около трийсет, но само три от тях спряха на паркинга пред централната сграда. Зданието беше огромно, фасадата на първите пет етажа беше широка триста метра и имаше два главни входа. Над нея се издигаха още осемнайсет етажа, разгърнати на сто метра ширина. В сградата работеха осем хиляди души, но в Новогодишната нощ дежурните бяха по-малко от петстотин.

Въоръжени мъже в черно изскочиха от трите камиона и се спуснаха към входовете. Секунди по-късно персоналът от партерния етаж беше изкаран навън и строен до стената с вдигнати ръце.

Вътре в сградата ударната група, водена от разтреперан от страх портиер, се насочи право към телефонната централа, строи дежурните телефонисти в ъгъла и прекъсна всички връзки.

Един от нападателите излезе отвън, даде сигнал с фенерче на останалите камиони и те веднага изпълниха паркинга и обградиха района. Стотици въоръжени мъже се спуснаха от камионите и нахлуха в сградата.

Монк вече виждаше само силуети в прозорците на горните етажи, но нападателите, следвайки инструкциите си, се бяха пръснали из цялата сграда и събираха портативните телефони на сащисаните служители.

От лявата страна на Монк се издигаше друга, по-малка сграда, също част от телевизионния комплекс, но тъй като в нея се намираха счетоводството и администрацията, тя беше потънала в мрак.

Той посегна към телефона в колата и набра номер, който знаеше наизуст.

– Петровски.

– Аз съм.

– Къде си?

– Мръзна в една кола в Останкино.

– Аз пък седя и чакам в сравнително топла казарма, обграден от хиляда млади мъже, които всеки момент ще ме изядат.

– Успокойте ги. В момента наблюдавам как Черната гвардия превзема телевизионния комплекс. Последва мълчание.

– Я не се излагай. Сигурно има някаква грешка.

– Сигурно. Да сте пращали трийсет камиона със затъмнени фарове и хиляда въоръжени мъже в черно, които да превземат централната сграда на телевизията и да изведат дежурните под конвой? Защото точно това наблюдавам на двеста метра пред мен.

– Боже Господи! Нима наистина го прави!

– Нали ви казах, че е луд. Всъщност, може би не чак толкова. Току-виж спечелил. Има ли в Москва достатъчно трезви хора, които да защитят държавата?

– Кажи си номера и затваряй телефона!

Монк му продиктува номера, макар че в тази суматоха едва ли някой щеше да си прави труда да проследява телефонни обаждания.

– Още нещо, генерале. Няма да спрат програмата. Ще оставят записите да си вървят, докато не бъдат напълно готови.

– Виждам. В момента гледам първи канал. Дават казакски танци.

– До централните новини цялата програма е записана предварително. Не мислите ли, че вече е време да се обадите на някои хора?

Но генерал Петровски вече беше затворил. Макар да не знаеше още, поделението му щеше да бъде атакувано след по-малко от час.

Около сградата в Останкино цареше пълна тишина. Който и да бе подготвил нападението, беше си свършил работата много професионално. В жилищните блокове от двете страни на булеварда почти всички прозорци светеха. Зад тях развеселени хора с чаши в ръце гледаха същата тази телевизия, която тихомълком бе превзета само на неколкостотин метра от тях.

Монк внимателно бе проучил картата на Останкино. Да излезе на главния булевард сега, бе равносилно на самоубийство. Но зад гърба му се простираше лабиринт от малки улички, който водеше на юг към центъра на града. Можеше да се измъкне през Проспект мира – основната артерия към центъра, – но подозираше, че и там няма да го посрещнат с отворени обятия.

Без да пали фаровете, той обърна колата, излезе подпря се на капака и изпразни един пълнител на автоматичния си пистолет право към камионите и сградата на телевизията.

От двеста метра изстрелите му прозвучаха като фойерверки, но куршумите стигнаха целта си. Три от прозорците на сградата издрънчаха на счупено, предното стъкло на един от камионите се пръсна, един куршум дори успя да отнесе ухото на един от нападателите. Другарят му изгуби самообладание и затрещя с калашника си в нощта.

Зад двойните прозорци, задължителни за мразовитата московска зима, телевизорите гърмяха до последно и много от празнуващите не чуха стрелбата. Но куршумите на калашника разбиха три от прозорците на апартаментите наблизо и отвътре започнаха да надничат уплашени граждани. Някои от тях хукнаха към телефоните си да звънят на милицията.

Мъжете пред сградата на телевизията бързо се ориентираха откъде са дошли изстрелите. Монк се метна на колата и запраши, без да пали светлините, но превратаджиите чуха ръмженето на двигателя и започнаха да стрелят след него.

В сградата на МВР на площад „Житни“ старшият дежурен офицер беше командирът на ОМОН генерал Иван Козловски. Той седеше в кабинета си в базата на трите хиляди войници от поверения му отряд, чиито отпуски бе отменил по-рано същия ден. Мъжът, който го бе накарал да постъпи така с горките бойци , отново му се обаждаше от сградата на улица "Шаболовка" четиристотин метра по-надолу и Козловски не можеше да не му се развика.

– Ти не си в ред! Нали гледам телевизия! Кой ти каза? Как така са те информирали? Чакай, чакай малко...

Някой звънеше по вътрешния телефон Той грабна слушалката и изкрещя:

– Да!

Отсреща се чу притесненият глас на дежурния телефонист.

– Извинявайте, че ви притеснявам, генерале, но вие сте най-старшият офицер в сградата. На телефона е някакъв човек, който твърди, че в Останкино се стреля. Един куршум току-що бил потрошил прозореца му.

Тонът на генерал Козловски се промени.

– Вземи всички подробности от него и ми се обади – спокойно нареди той.

После взе другата слушалка и каза:

– Валентин, може би си прав. Един гражданин току-що се е обадил да съобщи, че в Останкино се стреля. Обявявам тревога.

– Аз също. Между другото звъннах на генерал Корин по-рано днес и го посъветвах да държи част от Президентските в готовност.

– Добре си направил. И аз ще му се обадя.

Още осем жители на Останкино позвъниха разтревожени да уведомят за стрелбата. Повече подробности успя да даде един инженер, който живееше на последните етажи на висок блок срещу сградата на телевизията. Свързаха го лично с генерал Козловски.

– Виждам всичко оттук – каза инженерът, който като всички руснаци беше служил в армията. – Около хиляда души са, въоръжени до зъби. Камионите са над двайсет. Два бронетранспортьора са завардили паркинга отпред. Мисля, че са БТР-80А.

"Слава богу, че ги учим на нещо в казармата", помисли си Козловски.

Ако изобщо имаше някакви съмнения, те окончателно се бяха разсеяли. БТР-80А беше сериозен бронетранспортьор с трийсетмилиметрово оръдие и екипаж от командир, мерач и шест войника.

Ако нападателите бяха облечени в черно, значи не бяха от армията. В черно ходеха неговите момчета от ОМОН, но те си бяха долу в помещенията. Той вдигна телефона и се обади на взводните командири.

– Вдигайте всички по тревога – нареди той. – Две хиляди души излизат на улицата, хиляда остават тук да пазят министерството.

Ако наистина ставаше държавен преврат, узурпаторите щяха да обезвредят Вътрешното министерство и базата на ОМОН. За щастие последната бе непристъпна като крепост.

Отвън вече настъпваха други войски, но те не бяха командвани от Козловски. Група „Алфа“ се готвеше да атакува министерството.

Проблемът на Гришин бе как да координира атаките, без да използва радиовръзка. Ако хората му удареха прекалено рано, защитниците нямаше да са се напили достатъчно, ако пък закъснееха – нямаше да успеят до изгрев слънце. Затова беше наредил на група „Алфа“ да атакува в девет часа.

В осем и половина две хиляди командоси на ОМОН напуснаха базата си с камиони и бронетранспортьори. Останалите веднага се барикадираха в крепостта си и заеха отбранителна позиция. В девет срещу тях беше открит огън, но нападателите бяха лишени от възможността да се възползват от елемента на изненадата.

Насрещна стрелба отекна по улиците около министерството и прокънтя през площада. Войниците от група „Алфа“ бяха принудени да се прикрият и да се проклинат защо не разполагат с артилерия.

***

– Американецо?

– Да.

– Къде си?

– Гледам да отърва кожата Придвижвам се на юг от телевизионния комплекс, като се мъча да избегна Проспект мира.

– Войските са на път. Хиляда от моите и две хиляди от ОМОН.

– Мога ли ви дам един съвет.

– Давай.

– Останкино не е единствената им цел Ако на мястото на Гришин, къде щяхте да ударите?

– МВР, Лубянка.

– Министерството, да, но Лубянка – едва ли. Не мисля, че ще срещне съпротива сред старите си другари от Второ главно.

– Може и да си прав? Какво друго?

– Без съмнение сградата на Министерския съвет на Стария площад и парламента. Като възлови институции на държавата. И местата, откъдето би могъл да срещне съпротива. Вие в МОБОП, десантниците в Ходинка, Министерството на отбраната. Но най-вече Кремъл. Сто на сто ще атакува Кремъл.

– Там имаме хора. Уведомил съм генерал Корин. Всички са в пълна бойна готовност. Не знаем обаче с колко души разполага Гришин.

– Около трийсет, може би четирийсет хиляди.

– По дяволите, та ние нямаме и половината.

– Но пък сте по-подготвени. Освен това вече загуби петдесет процента.

– Какви петдесет процента?

– Елемента на изненадата. Викнали ли подкрепления?

– Генерал Корин сигурно вече се е свързал с дежурните във Министерството на отбраната.

Генерал-полковник Сергей Корин, командир на Президентската гвардия успя да пристигне в базата зад на Кремъл и да блокира всички входове минути преди основната колона на Гришин да стъпи на Манежния площад. В момента седеше в кабинета си и звънеше в Министерството на отбраната.

– Дайте ми старшия дежурен офицер – извика той на телефониста.

Последва пауза и по линията се чу глас.

-Тук заместник-министър Бутов.

– Слава Богу, че сте там. Имаме проблем. Готви се преврат. Останкино вече падна. МВР е под обстрел Към Кремъл настъпват бронетранспортьори и камиони. Трябва ни помощ.

– Имате я. Какво да ви пратим?

– Каквото и да е. Дзержински?

Корин имаше предвид механизираната пехотна дивизия със специално предназначение, създадена точно за подобни ситуации след преврата през 1991-ва.

– Те са в Рязан. Мога да ги мобилизирам до час. Ще бъдат при вас най-рано след три часа.

– Колкото, толкова. А десантниците?

Генералът знаеше, че на един час път със самолет има елитна парашутна бригада, която можеше да бъде спусната на летището в Ходинка, ако успееха да им подсигурят десантната зона.

– Ще ви пратя, каквото мога, генерале. Само удръжте положението.

Неколцина нападатели от Черната гвардия притичаха под прикритието на картечниците и се скриха под арката на Боровицката порта на Кремъл. Четири заряда пластичен взрив бяха поставени на четирите панти на тежката врата и групата хукна обратно. По пътя двама от нападателите бяха покосени от изстрелите, които се сипеха от върха на стената. Секунди по-късно зарядите се взривиха. Двайсеттонната оловна порта се разтресе и падна с оглушителен трясък на земята.

Недосегаем за куршумите, бронетранспортьорът прекоси площада и се скри под арката. Зад оловните порти имаше тежка стоманена решетка. Oт вътрешната ѝ страна, на паркинга, където обикновено се разхождаха туристи, излезе войник от Президентската гвардия и насочи противотанкова ракета срещу бронетранспортьора зад решетките. Преди да успее да стреля обаче, оръдието на БТР-а го разкъса на парчета.

От бойната машина наизскачаха мъже в черно и налепиха пластичен взрив по решетката. После се метнаха обратно вътре и бронетранспортьорът се изтегли назад да изчака взрива. Когато решетката увисна на една панта, тежката машина набра скорост и я прегази.

Въпреки непрекъснатия обстрел, Черната гвардия нахлу в крепостта. Беше четири пъти по-многобройна от войските, които я охраняваха. Защитниците се оттеглиха в множеството бастиони и редути на Кремълската стена. Други се пръснаха из седемдесетте и три акра дворци, крепостни кули, катедрали, градини и площади на Кремъл. На места битката преминаваше в ръкопашен двубой. Черната гвардия постепенно започна да надделява.

***

– Джейсън, какво става, по дяволите? – чу се гласът на Умар Гунаев по телефона в колата на Монк.

– Гришин се опитва да превземе Москва и цяла Русия, приятелю.

– Ти добре ли си?

– Засега да.

– Къде си?

– Придвижвам се на юг от Останкино.

– Един от моите току-що е минал по „Тверская". Цяла армия отрепки от „Нова Русия“ напада сградата на Кметството.

– Нали знаеш какво им е мнението за теб и твоя народ?

– Естествено.

– Защо не пратиш няколко момчета да им видят сметката? Този път никой няма да ти попречи.

Един час по-късно триста въоръжени чеченци пристигнаха на улица „Тверская“. Скинарите на "Нова Русия" вече вилнееха из сградата на Московското кметство. От другата страна на улицата основателят на Москва Юрий Долгоруки седеше на каменния си кон и с презрение наблюдаваше позорната гледка. Вратата на Кметството беше разбита на парчета и входът зееше отворен.

Чеченците извадиха дългите си кавказки ками, пистолетите и узитата и нахлуха вътре. Никой от тях не беше забравил бомбардировките над Грозни през 1995-а и двете години унищожителна война, които последваха. След десет минути битката в сградата на Кметството приключи.

Държавната дума бе превзета от наемниците от охранителните фирми без каквато и да било съпротива, тъй като в сградата имаше само неколцина нощни пазачи. Но на Стария площад командосите на СОБР водеха ожесточена битка с останалите „охранители“ на Долгоруки. Тежкото въоръжение на отряда за бързо реагиране на московския отдел за борба с организираната престъпност се оказа по-решаващо от числеността на нападателите.

На летището в Ходинка войниците от отряд „Вимпел“ срещаха неочаквана съпротива в лицето на малкото десантници и военни разузнавачи, които, предупредени навреме, се бяха барикадирали в сградата.

Монк излезе на „Арбат“ и спря изненадан. В източния край на триъгълния площад сивата гранитна сграда на Министерството на отбраната стоеше тиха и самотна. Никаква Черна гвардия, никаква стрелба, никакви следи от нападение. От всички цели, които организаторите на един преврат биха си поставили, най-важната може би бе Министерството на отбраната.

На петстотин метра надолу по улица „Знаменка“ отвъд площад „Боровицки“ битката за Кремъл беше в разгара си.

Защо никой не бе превзел Министерството на отбраната? От гората антени на покрива му можеше да се повикат подкрепления от всяко военно поделение в Русия.

Монк отвори тефтерчето си и набра някакъв номер.

В личната си квартира на двеста метра oт главния вход на базата в Кобяково генерал-майор Миша Андреев притягаше вратовръзката си и се готвеше да излезе. Винаги се питаше защо облича парадната си униформа, когато отива да празнува Нова година в Офицерския клуб. До сутринта така щеше да я е оплескал, че и химическото чистене щеше да е безсилно. Когато празнуваха, танкистите нямаха ранни на себе си. Телефонът в стаята му изтъня. Сигурно старшият офицер се обаждаше да го спеши. Момчетата вече бяха насядали по масите и с нетърпение чакаха да се открие празненството.

– Идвам, идвам – подвикна генералът в празната стая и посегна към телефона.

– Генерал Андреев?

Гласът му беше непознат.

– Да.

– Не се познаваме, но може да се каже, че бях приятел на вашия вуйчо.

– Радвам се.

– Той беше добър човек.

– И аз така мисля.

– Изпълни дълго си с това интервю срещу Комаров.

– Накъде биете, който и да сте?

– Игор Комаров организира преврат в Москва. Тази вечер. Начело на войските е полковник Гришин.

Черната гвардия превзема столицата.

– Добре, приятел, стига толкова шеги. Пий си водката и не ме занимавай с глупости.

– Генерале, ако не ми вярвате, защо не се обадите на който и да е ваш познат в центъра на Москва?

– Защо пък да се обаждам?

– Тук се води битка. Изстрелите кънтят из целия град. Преди да затворя, трябва да ви кажа още нещо.

Ония главорези от Черната гвардия убиха чичо Коля. По заповед на Гришин.

Миша Андреев остана със слушалката в ръка. Беше бесен. За това, че го безпокояха в дома му, по личния му телефон. За това, че се осмеляваха да се възползват от смъртта на вуйчо му. Ако в Москва наистина ставаше нещо, Министерството на отбраната щеше да е вдигнало по тревога всички поделения в радиус от сто километра около столицата

Огромната база в Кобяково се намираше едва на четирийсет и шест километра от стените на Кремъл. Той сам бе премерил веднъж разстоянието с личния си автомобил. Освен това в нея се помещаваше елитната Таманска танкова дивизия, която той бе горд да командва.

Генерал Андреев остави слушалката и телефонът моментално иззвъня.

– Хайде, Миша, чакаме те да откриеш веселбата –подкани го старшият му офицер от клуба.

– Идвам, Кони. Само да звънна един телефон.

– Добре, но не се бави, защото почваме без теб. Генералът натисна вилката и набра някакъв номер.

– Министерство на отбраната – чу се глас отсреща.

– Дайте ми дежурния офицер.

Някой друг взе слушалката отсреща и попита:

– Кой се обажда?

– Генерал-майор Андреев, командващ Таманската дивизия.

– Тук е заместник-министър Бутов.

– А, извинявайте, че ви безпокоя, господин министър. Всичко наред ли е в Москва?

– Да, разбира се. Защо?

– Не, нищо, господин министър. Просто чух нещо.., странно. Бих могъл да вдигна хората и...

– Стойте в базата си, генерале. Това е заповед. Никой да не напуска поделението. Връщайте се в Офицерския клуб.

– Тъй вярно.

Генерал Андреев отново остави слушалката. Заместник-министър? В телефонната централа в десет и половина вечерта на Нова година? Защо, по дяволите, не е със семейството си или пък не се лигавеше някъде с любовницата си? Той прерови спомените си да се сети за името на свои съкурсист от академията, който беше отишъл във военното разузнаване. Накрая намери телефона му във вътрешния указател на подразделенията в системата на МО и набра номера. Телефонът отсреща дълго звъня. Генерал Андреев погледна часовника си. Единайсет без десет. Всички се бяха натряскали, разбира се. В базата в Ходинка някой най-после успя да се добере до телефона. Преди генералът да успее да каже каквото и да било, в ушите му изкрещя глас:

– Да-а, ало!

В далечината се чуваха трясъци.

– Кой е на телефона? – попита той. – Там ли е полковник Демидов?

– Откъде да знам, по дяволите? – викна онзи отсреща. – Всеки момент ще ме застрелят тука. От министерството ли се обаждате?

– Не.

– Виж, приятел, моля те, свържи се с тях и им кажи да побързат с подкрепленията. Не можем да удържаме положението вече.

– Какви подкрепления?

– Министерството праща войски отвън. Здравата сме го загазили тук.

Човекът затвори телефона и сигурно хукна да се крие някъде.

Генерал Андреев отново остана със слушалката в ръка. „Нищо не пращат, приятел“, помисли си.

Заповедта беше съвсем ясна. Беше издадена от генерал-полковник и заместник-министър на отбраната. Никой да не напуска поделението. Можеше да и се подчини и да си спести наказанията.

Погледна през заснежения двор към осветените прозорци на Офицерския клуб, където бойците вече се веселяха.

Но в мрака пред очите му изникна изправената фигура на висок мъж, хванал за ръка дребничък кадет. "Каквото и да ти обещават, каквито и пари, постове и слава да ти предлагат, никога не предавай тези мъже“, бе казал той.

Генерал Андреев натисна вилката и набра две цифри. Отсреща, през смях и викове, се чу гласът на старшия му офицер.

– Кони, не знам колко танка можеш да изкараш и колко БТР-а, но искам всичко в тази база, което може да се движи, и всеки войник, който е в състояние да стои на краката си, в пълна бойна готовност до един час.

Последва мълчание.

– Шефе, ама наистина ли? – попита Кони накрая.

– Наистина, Кони. Таманската дивизия отива в Москва.

В първата минута на новото хилядолетие първият танк на Таманската дивизия прекоси портала на базата в Кобяково и зави към магистралата на път към Кремъл.

Двайсет и шест танка Т-80 и четирийсет и един бронетранспортьора БТР-80 запълзяха в колона по селския път, изпълвайки трите километра до магистралата.

Щом стъпиха на широкото шосе, генерал Андреев даде нареждане водачите да заемат и двете платна и да карат с пълна скорост към Москва. Облаците, прибулили небето през деня, се бяха разсеяли и над тях звездите блестяха ярки и големи. Боровите гори от двете страни на магистралата тъмнееха сковани от мраз.

От стените на Кремъл ги деляха четирийсет и три километра, а те се движеха с над шейсет километра в час. По шосето пред тях се зададе самотен шофьор. Фаровете му осветиха масата метал, която настъпваше срещу него, и той веднага свърна в гората.

На десет километра от Москва колоната приближи поста, който бележеше границата на областта. В металната кабинка четирима милиционери надзърнаха през прозореца, видяха танковете и отново седнаха на местата си, хванали се един за друг и стиснали шишетата с водка, за да не изпопадат всички от силните вибрации.

Андреев водеше колоната и пръв видя камионите на пътя. През нощта няколко частни автомобила бяха понечили да минат от двете страни на магистралата, но след кратко чакане се бяха върнали назад За Таманската дивизия връщане назад нямаше.

– Огън! – нареди Андреев.

Мерачът погледна набързо през окуляра и изстреля един сто двайсет и пет милиметров снаряд към барикадата на четиристотин метра отпред. На това нищожно разстояние никой не разбра кога единият от камионите се разлетя на парчета. На съседното платно танкът, командван от старшия офицер на Андреев, изпълни същото упражнение. От банкета запукаха някакви си автомати. Артилеристът в стоманения купол на танка на Андреев тегли един бръснещ изстрел с дванайсетмилиметровата тежка картечница и стрелбата престана.

Оцелелите бойци от Младежката лига изгледаха сащисани колоната от танкове, която мина през засадата, им като едното нищо, и се пръснаха в нощта.

Шест километра по-нататък Андреев нареди на хората си да намалят скоростта до трийсет километра в час и прати пет танка и десет бронетранспортьора на помощ на обсадените бойци в Ходинка. Втора подобна група зави на североизток да провери какво е положението около телевизионния комплекс в Останкино.

На околовръстното шосе генералът поведе останалите шестнайсет танка и двайсет и един бронетранспортьора надясно до площад „Кудрински", а оттам наляво към Министерството на отбраната.

Строени в дълга колона танковете уверено пълзяха към Кремъл, оставяйки ясни следи по скования от студ асфалт. В подземния комуникационен център на Министерството на отбраната заместиник-министър Бутов чу тътена над главата си и веднага си даде сметка , че в един град, в който се водеше битка, само една машина можеше да предизвика такъв шум.

Колоната прекоси площад „Арбат“, подмина сградата на министерството и се насочи през площад "Боровицки" към стените на Кремъл. Никой в танковете и бронетранспортьорите не забеляза една кола, паркирана сред толкова други край площада, нито пък мъжа с ватирано яке и ботуши, които излезе от нея и започна да тича подир колоната.

В кръчмата „Роузи О'Грейди“ ирландското съсловие в Москва посрещаше Новата година, както си му е редът – лееше се бира, от Кремъл непрекъснато трещяха фойерверки и ирландците вече се чувстваха съвсем като у дома си, когато пред прозорците мина първият танк.

Културният аташе на посолството вдигна глава от халбата си, погледна навън и спокойно каза на бармана:

– Господи, Пат, това танк ли беше?

Пред Боровицката порта един бронетранспортьор на Черната гвардия обстрелваше стените на Кремъл, където се бяха изпокрили последните оцелели защитници на крепостта. В продължение на четири часа Президентската гвардия бе водила люта битка за руския символ на държавността, в очакване на подкрепление, без да знае, че останалите войски на генерал Корин се бяха натъкнали на засада в подстъпите към града.

В един часа през нощта Черната гвардия бе завзела всичко с изключение на стената, дълга 2235 метра, по която петима души можеха да вървят един до друг. Именно там се бяха барикадирали неколкостотинте оцелели бойци от Президентската гвардия. Бяха завардили тесните стъпала, които водеха към върха на стената, и отказваха да се предадат.

В западната страна на площад „Боровицки“ танкът на Андреев излезе на открито, видя бронетранспортьора и го пръсна на парчета с един-единствен снаряд. Когато колоната от танкове премина през развалината, едва ли остана и парченце, по-голямо от човешка длан.

В един часа и четири минути танкът на генерал Андреев прекоси площада, мина под арката на разбития портал и влезе в Кремъл.

Също като вуйчо си, генералът ненавиждаше да клечи под затворения купол и да се взира навън през перископа. Затова отвори люка и се изправи в студената нощ, с подплатената си каска и танкисткия шлем.

Един по един танковете преминаха покрай Големия дворец и пищните катедрали „Благовещение“ и „Архангелска“, прекосиха Ивановския площад, откъдето навремето градският глашатай е съобщавал декретите на царя.

Два бронетранспортьора на Черната гвардия понечиха да свалят генерала, но бяха превърнати в парчета горящ метал.

От двете му страни леката картечница и по-тежката ѝ сестра следваха с непрекъснат трясък прожектора на танка, който осветяваше бягащите силуети на превратаджиите.

Над три хиляди въоръжени до зъби командоси на Черната гвардия сновяха из седемдесетте и три акра на Кремъл и беше абсолютно безсмислено войниците на Андреев да излизат от машините си. Едва двеста на брой, те не можеха да се опълчат срещу многобройната войска на нападателите, но в танковете и бронетранспортьорите си бяха недосегаеми.

Гришин не беше предвидил подобен развой на събитията и нямаше противотанкова артилерия. По-малки и по-подвижни, бронетранспортьорите на Таманската дивизия пълзяха по тесните алеи, където танковете не можеха да проникнат, а на откритото огромните бойни машини, непристъпни за куршумите, посрещаха подгонените превратаджии с картечен огън.

Но ефектът бе най-вече психологически. За пешите войници танкът бе истински звяр – с екипажа който дебнеше скрит зад непробиваемата броня, с картечниците, които се въртяха и търсеха беззащитните си цели.

След по-малко от час командосите на Черната гвардия не издържаха и хукнаха да се крият по църкви, дворци и катедрали. Някои успяха, други бяха покосени от оръдията на бронетранспортьорите и картечниците на танковете.

Останалите сражения из града бяха на различни етапи. Група „Алфа“ тъкмо се канеше да нападне казармите на ОМОН, когато един от командосите хвана отчаян вик за помощ от Кремъл. Паникьосан войник от Черната гвардия викаше подкрепления. Грешката му бе, че спомена за танковете. Щом разбраха каква е работата, „алфаджийте“ веднага свиха знамената. Нещата не се развиваха, както им бе казал Гришин. Беше им обещал тотална изненада, пълно надмощие и беззащитен противник. Нещо не виждаха нито едното, нито другото, нито третото. Затова се оттеглиха и хукнаха да се спасяват.

В Кметството чеченците отдавна бяха видели сметката на отрепките от движението „Нова Русия“.

На Стария площад командосите от ОМОН, подкрепени от хората на генерал Петровски, вече изхвърляха „охранителите“ на Долгоруки от сградата на Министерски съвет.

В базата в Ходинка битката бе взела съвсем друг обрат. Петте танка и десетте бронетранспортьора бяха подгонили по-леко въоръжените войници от отряд „Вимпел“ из лабиринта от складове и хангари около летището.

Държавната дума още беше окупирана от останалите наемници от охранителните фирми, но те нямаха какво да правят, освен да следят развоя на събитията по радиостанциите. Чули зова за помощ от Кремъл, те започнаха да се измъкват кой както намери, убеждавайки се, че с малко повече късмет може и да се разминат с последствията.

Останкино още беше в ръцете на превратаджиите, но триумфалното обръщение, подготвено за сутрешните новини, бе отложено, когато двете хиляди войници на Черната гвардия видяха от прозорците колоната танкове, която допълзя по булеварда и за нула време превърна камионите им в купчина метал.

Кремъл е построен на нисък хълм над реката, чиито склонове са покрити с дървета и храсти, предимно вечнозелени. Под западната му стена се простира Александровският парк. И от двете страни между дърветата се спускат пътеки, които водят към Боровицката порта.

Никой от сражаващите се зад стените на Кремъл не забеляза самотната фигура, която се промъкна по залесения хълм, нито пък видя кога тя се изкатери по височината и влезе през зейналата врата.

Когато излезе изпод арката, прожекторът на един от танковете на Андреев мина през него, но екипажът го помисли за някой от своите. Ватираното му яке беше почти като униформата им, а кръглата кожена шапка повече приличаше на танкистка каска, отколкото на черните метални шлемове на командосите на Гришин. Който и да бе зад прожектора, явно бе решил, че някой от другарите му се е измъкнал от поразен бронетранспортьор и търси прикритие под арката.

Светлината проблясна за миг и отмина. Джейсън Монк веднага напусна арката, притича в сянката на боровите дървета от дясната страна на входа и зачака.

В Кремълската стена има деветнайсет кули, но само три от тях се използват за влизане и излизане. Туристите минават през Боровицката и Троицката, войниците – през Спаската. Ог трите само една беше отворена и той стоеше до нея.

Ако някой искаше да се спаси, трябваше да напусне ограденото простанство. Щом пукнеше зората, силите на реда щяха да нахлуят в Кремъл и да претърсят всяка стая, всеки килер, всяко ъгълче, докато не измъкнат и последния оцелял превратаджия. Ако човек искаше да остане жив и свободен, трябваше час по скоро да се измъкне през единствената отворена порта.

От мястото си Монк виждаше Оръжейната палата, съхранила богатствата на хилядолетната руска история, да зее отворена, с врата, разбита на трески от минаващ танк. Пламъците от подпален бронетранспортьор на Черната гвардия хвърляха червеникави отблясъци по пищната ѝ фасада.

Битката се беше изтеглила навътре към североизточния край на крепостта и наоколо беше неестествено тихо. Само горящият автомобил припукваше от време на време.

Малко след два часа Монк долови някакво движение покрай стената на Големия дворец. Миг по-късно пред Оръжейната палата притича мъж в черно. Спря при горящия бронетранспортьор и се огледа дали някой не го следи. Изведнъж една от гумите на колата внезапно избухна в пламъци и беглецът рязко се обърна. На ярката жълта светлина Монк ясно различи лицето му. Беше го виждал само веднъж – на една снимка, на брега на залива Саподила в островите Теркс-и-Кайкос. Излезе от сянката на дърветата и извика:

– Гришин!

Мъжът вдигна глава и се взря в тъмнината. Когато видя кой го вика, направо се смрази. Носеше калашник, от малките, със сгъваем приклад. Цевта му проблясна в мрака и Монк отстъпи зад един бор. Последваха изстрели. От ствола на дървото се разхвърчаха трески. После стрелбата утихна.

Монк надникна иззад дънера. Гришин беше изчезнал. Оттам, където бе стоял, до портата имаше петдесет метра. Монк беше на десет. Нямаше начин да се е измъкнал.

Изведнъж той забеляза дулото на автомата да се подава от разнебитената врата на Оръжейната и отстъпи назад. Дъжд от куршуми се изсипа върху дебелия ствол на дървото. После стрелбата отново спря. Монк прецени, че пълнителят е свършил, излезе иззад дървото, притича разстоянието до музея и се долепило фасада. Пистолетът вече беше в ръцете му.

Дулото на автомата отново се подаде от вратата и собственикът му затърси целта си някъде сред дървета. За да види по-добре, Гришин пристъпи крачи напред.

Куршумът на Монк удари калашника в пълнителя и го отпрати на паважа на няколко метра от вратата. Глухи стъпки отекнаха по каменния под в музея. Монк напусна светлината на горящия бронетранспортьор и влезе в непрогледната тъма на Оръжейната.

Музеят е на два стажа с девет огромни зали и петдесет и пет витрини. В тях са изложени исторически ценности за милиарди долари: толкова богата и могъща е била навремето Руската империя, че всичко, което царете са притежавали – короните, троновете, оръжията, одеждите и дори поводите на конете им са били инкрустирани със злато, сребро, диаманти, изумруди, рубини, сапфири и перли.

Когато очите му свикнаха с тъмнината, Монк успя да различи неясния силует на стълбището към горния етаж. От лявата му страна се виждаше арката, която водеше към четирите зали на партера. Някъде там в Далечината се чу глухо дрънчене – като от удар на мек предмет по някоя от витрините.

Поемайки дълбоко въздух, Монк се хвърли под арката и започна да се търкаля по пода като парашутист, докато не се опря в някаква стена. На едно от превъртанията мерна синкавите искри на автоматичен огън, чу изстрели и по главата му се посипаха стъкла от близката витрина.

Макар да не я виждаше, залата беше дълга и тясна, с множество витрини от двете страни и една по средата. В тях, в очакване на яркото осветление и смаяните туристи, лежаха безценните одежди – руски, турски и персийски – от коронацията на всички царе от династията Романови, всеки квадратен сантиметър от тях, извезан със злато и скъпоценни камъни, струваше неколкогодишната заплата на който и да е работник.

Когато и последното парченце от разбитата витрина падна на земята, Монк напрегна слух и долови кратката въздишка на човек, които отчаяно се опитва да стаи дъх. Посегна опипом към пода, намери парченце стъкло и го запрати в тъмнината по посока на звука. Стъкълцето удари една от витрините, последва поредния откос и сред трясъка на куршумите по пода отекнаха бързи стъпки. Монк се надигна и започна да се придвижва напред, прикривайки се зад Централната витрина. Нищо не се случи. Явно Гришин се бе изтеглил в съседната зала и го причакваше там.

Монк взе второ парче стъкло и се приближи към арката между двете помещения. На самия вход метна стъкълцето навътре в залата и веднага се шмугна встрани зад някакъв шкаф. Този път не последваха изстрели.

Очите му вече съвсем бяха свикнали с тъмнината и той разбра, че се намира в малка зала, пълна с царски тронове. Макар да не му бе известно, на няколко метра вляво от него стоеше тронът на Иван Грозни, а малко по-надолу – този на Борис Годунов.

Мъжът пред него явно доста беше тичал, защото докато неговото дишане бе съвсем спокойно и уравновесено след дългата почивка под дърветата, хрипливият дъх на Гришин съвсем ясно се чуваше някъде отпред в тъмнината.

Монк се пресегна високо над главата си, чукна с дулото на пистолета по стъклената витрина и веднага приклекна. Дулото на автомата просветна в тъмнината и той бързо отговори с няколко изстрела по посока на искрите. Над главата му отново се посипаха стъкла и куршумът на Гришин отрони дъжд от диаманти от брилянтения трон на цар Алексей.

Монк вероятно за малко не го беше улучил, защото Гришин се обърна и хукна към следващата зала, която макар американецът да не знаеше, а руснакът със сигурност да бе забравил, нямаше друг изход и бе пълна със старинни карети.

Чувайки стъпките пред себе си, Монк бързо ги последва, преди Гришин да я успял да заеме позиция за стрелба.

Влезе в залата и приклекна зад пищна каляска от седемнайсети век, отрупана с позлатени цветя. Тук експонатите поне ставаха за прикритие. Но скриваха и Гришин. Всяка карета беше издигната на висока поставка, около която, вместо стъкло, имаше опънати въжета.

Монк надникна зад кралската каляска, подарена през 1600 година от английската кралица Елизабет I на Борис Годунов, и се опита да различи противника си. Но тъмнината в залата беше толкова непрогледна, че дори и експонатите се виждаха трудно.

Докато се взираше в мрака, облаците зад тесните, издължени прозорци се разсеяха и сноп слаба лунна светлина се процеди през дебелите двойни стъкла.

Едва забележима точица проблясна някъде зад позлатените колела на каретата на царица Елисавета.

Монк се опита да си припомни онова, на което го бе учил Джордж Симс в замъка Форбс. Стискаш здраво, с две ръце.

Той хвана зигзауера в двете си ръце, прицели се в една точка на десетина сантиметра над светлинката и стреля.

Куршумът мина през спиците на колелото и удари нещо зад него. Когато ехото от изстрел отшумя, Монк чу тъп удар от падането на тежък предмет.

Можеше да е капан. Той изчака малко, а после видя, че тъмният силует на пода до каретата не се помръдва, и предпазливо се плъзна покрай старинните возила. Пристъпи няколко крачки напред и едва тогава успя да различи тяло и глава, похлупена по очи на пода. Приближи се готов да стреля при нужда, и обърна тялото.

Полковник Гришин бе пронизан малко над лявото око. Както Джордж Симс би казал, това обикновено ги спира. Джейсън Монк погледна човека, когото толкова мразеше, и не почувства нищо. Беше го направил, защото смяташе, че така трябва.

Прибра оръжието си, наведе се и свали нещо от лявата ръка на мъжа.

Малкият предмет, който бе пробляснал на слабата лунна светлина, се търкулна в ръката му – сурово американско сребро и красив тюркоаз, изсечен от някой незнаен индианец високо в планините. Пръстен, донесен от родината му, подарен на един смел мъж на градинска пейка в Ялта и свален от един труп в задния двор на затвора в "Лефортово".

Той прибра пръстена в джоба, обърна се и тръгна към колата. Битката за Москва бе приключила.

ЕПИЛОГ

В утрото на първи януари целият руски народ се събуди с мрачната новина за онова, което се бе случило в столицата през изминалата нощ. Телевизионните камери разпространиха гледката до всяко кътче на необятната страна. Нацията беше потресена от онова, което виждаше.

Зад стените на Кремъл разрухата беше пълна. Катедралите бяха надупчени от куршуми. Изпочупени стъкла блестяха по белия сняг. Черни следи от дим загрозяваха фасадите на дворците. Картечен огън бе осквернил Сената и Големия Кремълски дворец.

Две вдървени тела лежаха под Царското оръдие, екипите изнасяха трупове от Оръжейната палата и Двореца на конгресите, където воюващите бяха потърсили спасение в последните мигове на живота си.

По парковете и площадите бронетранспортьорите и камионите на Черната гвардия догаряха с отровен дим в ясното утро. На места пламъците бяха разтопили асфалта и той бе замръзнал на вълнички в зимния мраз.

Служебният президент Иван Марков веднага се върна от вилата си, където бе заминал да прекара празниците, и по обяд вече беше в Москва. В късния следобед прие патриарха на Москва и цяла Русия на лична среща.

Алексей II за пръв и последен път се намеси в политическия живот на страната. Той изрази мнението, че при създалата се ситуация президентските избори биха били немислими и предложи вместо тях на шестнайсети януари да се проведе национален референдум за възстановяване на монархията.

Колкото и странно да е, Марков прие идеята с охота. Не беше глупак и си даваше сметка, че може да спечели от един такъв ход. Преди четири години покойният президент Черкасов го бе назначил на поста министър-председател като опитен администратор с кариера в нефтената индустрия. Но с времето Maрков бе започнал да изпитва удоволствие от властта, която високият пост му осигуряваше, дори и в система, където решаваща роля играеше президентът, а не премиерът.

За шестте месеца от фаталния сърдечен удар на Черкасов той бе имал възможност още по-пълно да усети облагите на върховната власт.

Сега, когато със Съюза на патриотичните сили беше свършено, той знаеше, че надпреварата ще бъде между него и обновените комунисти от Социалистическия съюз. Знаеше също, че в тази надпревара най-вероятно ще бъде втори.

Но един конституционен монарх щеше да има нужда от опитен политик и ръководител, за да сформира правителство на националното съгласие. Кой друг можеше да избере, освен него?

Същата вечер Иван Марков издаде президентски декрет и свика депутатите от Държавната дума на извънредно заседание.

През целия ден на трети януари членовете на руския парламент се стекоха от всички краища на страната.

Извънредното заседание на четвърти януари се проведе в сградата на парламента, останала почти невредима след опита за преврат. Настроението беше мрачно, най-вече сред депутатите от Съюза на патриотичните сили, които отчаяно обясняваха на всеки, готов да ги слуша, че нямат нищо общо с налудничавите действия на Игор Комаров в Новогодишната нощ.

Служебният президент Марков излезе с обръщение пред парламента и предложи на шестнайсети януари да се проведе референдум за смяна на формата на управление. Тъй като не беше член на парламента, той лично не можеше да постави предложението си на гласуване, но това направи председателят, член на Демократичния алианс на Марков.

Обновените комунисти, усетили, че президентската власт им се изплъзва, единодушно отхвърлиха предложението. Но Марков добре се беше подготвил.

Същата сутрин членовете на Съюза на патриотичните сили, които трепереха за собствената си сигурност, бяха „обработени“ един по един. У всички бе оставено силното впечатление, че ако подкрепят служебния президент, въпросът за снемането на депутатския им имунитет може да отпадне от дневен ред. Това означаваше, че щяха да запазят местата си в парламента.

С гласовете на Демократичния алианс и Съюза на патриотичните сили, неокомунистите бяха победени и решението беше прието.

Технически погледнато, изпълнението му съвсем не беше трудно. Местата за гласуване вече бяха определени. Трябваше само да се отпечатат сто и десет милиона нови бюлетини с един кратък и ясен въпрос и два отговора – „Да“ и „Не“.

На пети януари в малкото пристанище Виборг в Северна Русия един обикновен милиционер на име Пьотр Громов влезе в историята. Малко след изгрев слънце той стоеше на пристанището и гледаше как шведският товарен кораб „Ингрид В“ се готви да отплава за Гьотеборг.

Тъкмо се канеше да се върне в кабината си и да закуси, когато двама мъже в сини дочени якета излязоха иззад купчина дървени сандъци, и тръгнаха към мостика. Следвайки интуицията си, Громов им викна да спрат.

Те се спогледаха, размениха тихо няколко думи и хукнаха на бегом към кораба. Громов извади пистолета си и стреля предупредително във въздуха. От три години работеше на пристанището, за първи път му се налагаше да вади оръжие и това му достави страхотно удоволствие.

Двамата моряци спряха. Според документите им бяха шведи. По-младият говореше англииски. Громов знаеше няколко думи на английски, но беше работил достатъчно дълго на пристанището, за да се оправя с шведския далеч по-добре.

– Закъде сте се разбързали толкова. – обърна се той към по-възрастния мъж.

Моряците не казаха нито дума. Всъщност и двамата изобщо не разбраха какво ги пита. Той се протегна и свали дебелата кожена шапка на по-възрастния. Лицето му се стори познато. Беше го виждал и преди. Милиционерът и побягналият руснак се гледаха очи в очи. Къде беше виждал това лице? На трибуна.., пред множество екзалтирани привърженици...

– Сетих се – каза той. – Ти си Игор Комаров.

Комаров и Кузнецов бяха арестувани и докарани в Москва. Бившият лидер на Съюза на патриотичните сили веднага беше обвинен в държавна измяна и бе поставен под арест до насрочване на делото. По ирония на съдбата той бе изпратен в затвора „Лефортово“.

***

В продължение на десет дни националният дебат се вихреше по вестниците, списанията, радиочестотите и телевизионните канали на Русия. Всеки политически коментатор се чувстваше задължен да даде мнението си.

Следобед на четиринайсети януари отец Григорий Русаков свика митинг в Олимпийския стадион в Москва. Обръщението му беше предавано по всички телевизии в страната и според изчисленията на социолозите достигна до осемдесет милиона руснаци.

Посланието му беше кратко и ясно. В продължение на седемдесет години руският народ бе благославял комунизма и диалектическия материализъм и бе предаден и от двете. През последните петнайсет години беше заложил на републиканския капитализъм и виждаше надеждите си излъгани. Затова отец Григорий призова слушателите си в деня за размисъл да се върнат към Бога на техните бащи, да се обърнат към църквата и да потърсят съвет свише.

***

Чуждестранните наблюдатели отдавна бяха добили впечатлението, че след седемдесет години комунистическа индустриализация руснаците са станали една урбанизирана нация. Но предположенията им бяха погрешни. Дори и в началото на третото хилядолетие над петдесет процента от руския народ продължаваше да живее в незнайни градчета и селца, пръснати из огромната територия на страната, която се простираше от Беларус до Владивосток на близо десет хиляди километра, обхванали девет часови пояса.

В тази необятна земя се намираха стоте хиляди енории, които съставяха стоте митрополии на Руската православна църква. Всяка от тях разполагаше с по-голям или по-малък храм за нуждите на местните вярващи.

Именно в тези храмове в мразовитата утрин на шестнайсети януари се стекоха петдесет процента от жителите на Русия, и от всеки амвон местният свещеник прочете на енориашите си писмото на патриарха.

Станало впоследствие известно като Великата енциклика, то бе може би най-силното и въздействащо послание, което Алексей II някога бе отправял към народа си. Светият синод го бе приел една седмица по-рано с убедително, макар и не пълно, мнозинство.

След утринната служба руснаците излязоха от църквите и отидоха да гласуват. Поради огромните размери на страната и липсата на компютърно оборудване в селските райони бяха необходими два дни, за да се преброят гласовете. От действителните гласове резултатът бе шейсет и пет процента „за" , трийсет и пет процента – "против".

На двайсети януари Държавната дума прие и одобри резултата и гласува две нови решения. Едното бе да се продължи временният мандат на Иван Мареков до трийсет и първи март, а второто – да се създаде конституционна комисия, която да облече в законова форма резултата от референдума.

На двайсети февруари служебният президент и Държавната дума отправиха покана към един чуждестранен принц да приеме титлата цар на цяла Русия и да поеме функциите си като държавен глава на конституционна монархия.

Десет дни по-късно един руски самолет кацна след дълъг полет на летище „Внуково“ в Москва.

Зимата вече си отиваше. Температурите се бяха качили с няколко градуса над нулата и слънцето грееше ведро и ясно. От брястовите и борови гори зад малкото летище, запазено за специални полети, се носеше мирис на мокра пръст и ново начало.

Иван Марков беше начело на разширената делегация, включваща председателя на Държавната дума, лидерите на всички основни политически партии, министрите от кабинета и патриарха Алексей II.

Когато самолетът спря, от него излезе човекът, когото Държавна дума бе поканила няколко дни по-рано – петдесет и седем годишен принц от английската династия Уиндзор.

***

Далече на запад, в една вила край селцето Лангтън Матравърс, сър Найджъл Ървин гледаше церемонията по телевизията.

В кухнята лейди Ървин миеше чиниите от закуската – нещо, което винаги правеше, преди „прахомразката" госпожа Мойр да дойде да чисти.

– Какво гледаш, Найджъл? – подвикна тя, докато отмиваше сапунената вода от мивката. – Никога не си гледал телевизия сутрин.

– Една церемония в Русия, скъпа – отвърна той и се замисли.

Бяха се плъзнали по ръба на острието Беше следвал принципите си да унищожава по-богатия, по-силния, и по-многобройния противник с възможно най-малко средства – принципи, които се основаваха само на хитрост и умела дезинформация.

Първият етап бе Джейсън Монк да намери съюзници сред онези, които, виждайки Черния манифест можеха да се почувстват потърпевши или да се отвратят от Игор Комаров. В първата категория бяха тези, които руският нацист бе осъдил на смърт – чеченците, евреите, силите на реда, които преследваха съюзниците му от мафията. Във втората попадаха Църквата и армията, представени от патриарха и от най-уважавания жив генерал, Николай Николаев.

Втората задача бе да се внедри информатор във вражеския лагер – не за да изнася достоверна информация, а за да дезинформира.

Докато Монк още се обучаваше в замъка Форбс, опитният разузнавач бе направил първото си тайно пътуване в Москва, за да задейства двама стари агенти, които бе вербувал преди много-много години. Единият от тях бе бившият преподавател от Московския университет, чиито дресирани гълъби и в миналото им бяха вършили доста работа.

Но когато ученият бе изпаднал в немилост заради призивите си за демократични реформи по време на комунизма, синът му също бе изгонен от гимназията и бе лишен от каквито и да било шансове да учи в университет. Изправен пред безизходица, младежът се бе насочил към църквата и след известно пребиваване по разни енории бе станал иконом на патриарх Алексей II.

Отец Максим Климовски бе упълномощен да предаде четири пъти Ървин и Монк на полковник Гришин. Това беше необходимо, за да спечели доверието на командира на Черната гвардия като надежден и верен информатор.

На два пъти Ървин и Монк бяха успели да се измъкнат от идването на Гришин, но в последните два случая и на двамата им се бе наложило да употребят сила.

Ървин още от самото начало бе решил да не се опитва да убеждава врага, че срещу него не се готви заговор, тъй като това би било невъзможно, а да го накара да си помисли, че опасността е някъде другаде и, веднъж ликвидирана, престава да съществува.

След второто си посещение при патриарха Ървин нарочно бе напуснал хотела, за да даде на Гришин и хората му възможност да претърсят стаята му в негово отсъствие и да открият куфарчето със снимката и уличаващото писмо.

Всъщност писмото бе подготвено в Лондон, на оригинална бланка на Патриаршията, с помощта на няколко страници, изписани от ръката на патриарха, които отец Максим бе предал на Ървин при предишното му посещение.

В писмото патриархът съобщаваше на адресата, че поддържа идеята за възстановяване на монархията в Русия (което изобщо не беше вярно, понеже само я обмисляше) и ще предложи именно получателят да бъде избран за поста.

Уви, писмото не беше адресирано до този, до когото трябваше. Негов получател бе принц Семьон, който живееше в извънградската си вила в Нормандия с конете и любовницата си. По необходимост, наложи се той да бъде пожертван.

Второто посещение на Монк при патриарха бе дало начало на четвъртия етап – подстрекаването на врага да реагира грубо и със сила срещу подозирана, но несъществуваща заплаха. Това бе станало възможно благодарение на записа от предполагаемия разговор между Монк и Алексей II.

Гласът на патриарха бс записан при първото посещение на Ървин от преводача му Брайън Винсънт, а при престоя си в замъка Форбс Монк бе оставил часове магнетофонен запис на собствения си глас.

В Лондон един руски актьор бе ангажиран да прочете думите, които Алексей II трябваше да произнесе в „разговора“, а след това с помощта на компютърните технологии записът бе изфалшифициран чак до дрънкането на чашите с кафе. Отец Максим, на когото Ървин бе подал касетката при някое разминаване в коридора, просто я бе презаписал от своя си касетофон, на този, който Гришин му бе дал.

Всичко на лентата беше лъжа. Генерал Петровски не можеше да продължи акциите си срещу мафията на Долгоруки, защото всичко, което Монк бе успял да научи от чеченците, вече му бе съобщено. В счетоводните книжа, открити в мазето на казиното, нямаше абсолютно никакви доказателства за връзките на Съюза на патриотичните сили с мафията.

Генерал Николаев нямаше намерение да дава повече интервюта и да се обявява против Игор Комаров след Нова година. Беше казал, каквото имаше да каже, и това бе напълно достатъчно.

И най-важното, патриархът изобщо нямаше никакво намерение да говори със служебния президент за отстраняването на Комаров от предизборната надпревара. Той съвсем ясно бе дал да се разбере, че не желае да се намесва в политиката.

Но нито Гришин, нито Комаров знаеха за това. Убедени, че са изправени пред огромна опасност, те взеха пресилени мерки и организираха четирите опита за убийство. Подозирайки развоя на събитията, Монк предупреди и четирите потенциални жертви. Един отказа да се вслуша в предупрежденията. До вечерта на двайсет и първи декември, а може би и след това, Комаров все още беше в състояние да спечели изборите, и то с огромно мнозинство.

След двайсет и първи декември операцията премина в петия си етап. Монк се възползва от крайните мерки на врага, за да усили враждебността срещу Комаров и да разшири кръга на неприятелите му от малцината, които бяха виждали Черния манифест, до всички руски медии. За да може събитията да имат своето логично обяснение, той пусна слуха, че виновникът за дискредитирането на Комаров е висш офицер от Черната гвардия.

В политиката, както и в толкова други хорски дела, успехът ражда успехи, но и провалът води до провали. С разгарянето на обвиненията срещу Комаров се разпали и параноята, която дреме във всеки тиранин. Последният гамбит на Найджъл Ървин бе да се възползва от тази параноя и да се моли нестабилният характер на отец Максим да не му изневери.

След като се върна от манастира „Света Троица“, патриархът изобщо не се срещна със служебния президент. Четири дни преди Нова година органите на Руската държава нямаха абсолютно никакво намерение да нападат Черната гвардия, нито пък да арестуват Комаров.

Чрез отец Максим, Ървин бе приложил стария номер да накараш врага да си помисли, че противниците му са по-многобройни, по-мощни и по-решителни, отколкото са всъщност. Комаров се хвана на въдицата и реши да удари пръв. Предупредена от Монк, държавата се защити.

Макар да не ходеше често на църква, сър Найджъл Ървин често четеше и препрочиташе Библията и от всичките ѝ персонажи най-много му допадаше еврейският воин Гедеон.

Както бе казал на Джейсън Монк сред хълмовете на Шотландия, Гедеон бе първият командир на сили със специално предназначение и автор на първата внезапна нощна атака.

От десет хиляди доброволци Гедеон избрал само триста – най-смелите и най-добрите. В нощната си атака срещу мадиамците, разположили се в долината на Израил, той използвал три основни тактики – внезапно събуждане, ярки светлини и оглушителен шум, – за да обърка и хвърли в паника превъзхождащата го войска.

– Основната му цел, драги ми приятелю, е била да накара сънените мадиамци да си помислят, че ги напада огромна и много опасна сила. Резултатът е бил, че се уплашили до смърт и хукнали да бягат.

Не само избягали, но в тъмнината започнали да се колят един-друг. С малко по-съвременни методи, Гришин бе накаран да арестува целия си висш ешелон.

Лейди Ървин влезе в дневната и изключи телевизора.

– Хайде, Найджъл, виж какво хубаво време е. Трябва да посадим ранните картофи.

Старият разузнавач бавно се изправи.

– Наистина е време. Пролетта избърза тази година.

Само да си взема ботушите.

Мразеше градинската работа, но много обичаше своята Пени Ървин.

***

Малко след пладне „Фокси лейди“ излезе от Търтъл Коув и се насочи към пролома.

Вече наближаваше рифа, когато Артър Дийн я застигна със своята „Силвър дийп“. На кърмата му седяха двама гмуркачи.

– Ей, Джейсън, отдавна не съм те виждал.

– Бях малко в Европа.

– И как беше?

Монк се замисли за миг.

– Интересно.

– Радвам се да те видя. – Дийн надникна на палубата на „Фокси лейди“. – Нямаш ли клиенти?

– Не. Разбрах, че на десетина мили оттук са се навъдили уаху. Ще отида да си наловя малко.

Артър Дийн се усмихна. Чувството му беше познато.

– Наслука, приятел!

"Силвър дийп" изфорсира и отпреши напред. "Фокси лейди" бавно премина през пролома. Монк почувства вълните и тласъците на откритото море под краката си и усети приятния солен вятър, който сякаш галеше лицето му.

Даде газ, обърна лодката, загърби островите и впери поглед напред към самотното море и светлия хоризонт над него.

Примечания

1

Общо название на островите в Атлантическия океан между Северна и Южна Америка,

2

Вид тропическа риба от семейството на скумриите. – Бел.пр.

3

Сдружение на елитните колежи Харвард. Йеил, Принстън, Корнел, Колумбия, Дартмут,

4

Кей, кръстен на кнагиня София, дъщеря на цар Алексей и сестра на Петър I. – Бел, пр.

5

Акция за вербуване на войници от северновиетнамската армия (Виетконг) в полза на

6

Доктрина, провъзласена през 1823 година от президента Джеймс Мънро, с която се

7

По аналогия с исполинската секвоя, най-величественото дърво в американската флора. –

8

Столицата на Хондурас – Бел, пр.

9

Битката при Кълодън ( юни 1745 – септември 1746) – последното въстание на

10

Хановерската династия (1714 – 1901) – Владетели на Великобритая и Кралство Хановер

11

Американски войник, предал на британците американската стратегическа база в Уест

12

Улица в Лондон, на която се намират сградите на правителството и държавната

13

Уилям Конгрийв, "Опечалената невеста". – Б, пр.

14

Прочут американски затвор, смятан навремето за непристъпен, сега превърнат в музей.

15

Търговският център на Лондон. – Бел, пр.

16

Джон Милтън, „Самсон“. – Бел, пр.

17

Петър I Велики.-Бел, пр.

18

Моля (нем.). – Бел, пр.

19

Месец, ден, година. – Бел, пр.

20

В Куантико, Вирджиния се намира един от основните тренировъчни центрове, в които

21

Капут, нещастник (рус.). – Б, пр.

22

Един от съдиите Израилеви, спасил Израил от мадиамците, като нападнал

Content

Фредерик Форсайт
Иконата

Главни действащи лица

ПЪРВА ЧАСТ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ВТОРА ЧАСТ

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ЕПИЛОГ

Примечания