Фредрик Бакман

Тревожни хора

Посвещавам тази книга на гласовете в главата си, моите най-чудати приятели. И на съпругата ми, която живее с нас.

1.

Банков обир. Заложническа драма. Стълбище, пълно с полицаи, на път да нахлуят в апартамент. Лесно се стигна дотук, много по-лесно, отколкото може би си мислят хората.

Всичко необходимо беше просто една много, много лоша идея.

Това е история за много неща, но най-вече за идиоти. Ето защо още тук трябва да се отбележи, че винаги е твърде лесно да обявим другите хора за идиоти, ако сме забравили, че почти винаги е идиотски трудно да бъдеш човек. Особено ако в живота ни има хора, заради които самите ние се опитваме да бъдем що-годе добри хора.

Защото в днешно време от всички нас се очаква да се справяме с непонятно много неща. Трябва да имаме работа и жилище, и семейство, и чисто бельо, и да плащаме данъци, и да помним паролата за скапания уайфай. Някои от нас така и не успяват да се справят с целия този хаос. Животът си тече, Земята препуска с два милиона километра в час през Космоса, а ние треперим паникьосано на повърхността ѝ като изгубени чорапи. Сърцата ни са сапуни, които изпускаме, ако се отпуснем дори за секунда, а те се плъзват някъде далеч и се влюбват или разбиват просто така. Нямаме контрол. Затова се научаваме да се преструваме постоянно: на работа, в брака, с децата и с всичко останало. Преструваме се, че сме нормални, образовани, че разбираме какво означава „ниво на амортизация“ и „темп на инфлация“. Че знаем как се прави секс. Истината е, че знаем за секса точно толкова, колкото и за USB кабелите, а с малките гадове винаги се получава от четвъртия път. (Не, не, не, да, ВЛЕЗЕ!) Преструваме се, че сме добри родители, а единственото, което правим в действителност, е да даваме на хлапетата храна, дрехи и мъмрене, ако налапат дъвка, която са намерили на земята. Едно време сме имали аквариум с рибки, които са умрели до една, а не знаем за децата повече, отколкото за рибките, така че тази отговорност ни плаши до смърт всяка сутрин. Нямаме план, просто се опитваме да изкараме до края деня, защото утре идва нов.

Понякога ни боли, боли ни ужасно поради единствената причина, че не се чувстваме добре в кожата си. Понякога ни обзема паника, защото има сметки за плащане и трябва да бъдем възрастни, а не знаем как, и е отчайващо лесно да се провалим.

Всички обичаме някого, а на всички, които сме обичали някого, ни се е случвало да будуваме обезверено, като се мъчим да намерим начин и сили да продължим да бъдем хора. Понякога това ни кара да правим неща, които впоследствие изглеждат непонятни, но тогава са ни се стрували като единствения изход.

Просто една много, много лоша идея. Това е всичко необходимо.

Една сутрин например трийсет и девет годишен човек излезе навън с пистолет в ръка и фактът, гледан от разстоянието на времето, наистина си е смайваща идиотщина. Това е история за заложническа драма, но не такава беше идеята. Или тъй де, идеята беше да има история, но не и заложническа драма. Идеята беше да се осъществи банков обир. Но стана така, че всичко отиде леко по дяволите, както понякога става с банковите обири. И трийсет и девет годишният човек побягна, без да има план за бягство, а за плановете за бягство важи същото, което майката на обирджията винаги казваше, когато детето ѝ забравеше кубчета лед и резенчетата лимон в кухнята и трябваше да изтича обратно: „Каквото нямаш в главата, трябва да компенсираш с краката!“. (Необходимо е да се отбележи, че когато тя почина, толкова голяма част от организма ѝ се състоеше от джин с тоник, че отказаха да я кремират поради опасност от експлозия, но това не означава, че приживе не бе давала добри съвети.) Та след банковия обир, който не се превърна в банков обир, дойде полицията, разбира се, и обирджията се затича по тротоара с всички сили, пресече улицата и влезе през първата възможна врата. Може би е малко сурово да наречем обирджията „идиот“ само заради това, но... сами виждате. Постъпката определено не беше адски умна. Вратата водеше към стълбище, което нямаше други изходи, така че обирджията нямаше друг избор, освен да продължи нагоре. От значение е, че обирджията беше в нормалната за трийсет и девет годишен човек кондиция. С други думи, не беше от светските трийсет и девет годишни, които се справят с кризата покрай наближаващия им четиресети рожден ден, като си купуват неприлично скъпи панталони за колоездене и шапки за плуване, защото имат черна дупка в душата си, която се храни със снимки в Инстаграм. По-скоро беше от трийсет и девет годишните, които ежедневно консумират сирене и пшенично брашно в такива количества, че чисто медицински хранителните им навици би трябвало да се категоризират като вик за помощ, а не като диета. Съответно, когато обирджията стигна до последния етаж с всичките си жлези, широко отворени, беше с дишане, което можеше да бъде асоциирано с онези социални клубове, в които се влиза с тайна парола, прошепната през тесен отвор във вратата. Към този момент шансовете да се измъкне от полицията, бяха, меко казано, несъществуващи.

Но обирджията взе че се обърна и видя, че вратата на един от апартаментите беше отворена. Въпросният апартамент беше обявен за продан, а в него се провеждаше оглед и беше пълен с потенциални купувачи, които се надяваха на добра сделка. Обирджията влезе вътре, потен и задъхан, и размаха пистолета във въздуха. Ето как се стигна до заложническата драма.

И така, стана каквото стана. Полицията обгради сградата, появиха се журналисти, имаше телевизионно излъчване от мястото на събитието. Всичко продължи няколко часа. После обирджията се предаде, разбира се. Нямаше друг избор. Всичките осем заложници – седем купувачи и една брокерка, бяха освободени. Няколко минути по-късно полицията щурмува апартамента. Но той беше празен.

И никой не знае къде се е дянал обирджията.

Общо взето това е всичко, което трябва да знаеш предварително. Сега започва историята.

2.

Преди десет години един мъж стоеше на мост. Историята не е за този мъж. Не е нужно да мислиш за него в този момент. Разбира се, сега не можеш да спреш да мислиш за него, това е като да ти кажат „не мисли за сладки“ – веднага започваш да мислиш за сладки. Не мисли за сладки!

Достатъчно е да знаеш, че преди десет години един мъж стоеше на мост. Беше се качил на парапета, високо над водата, в самия край на живота си. Повече не мисли за това. Мисли за нещо по-приятно.

Мисли за сладки.

3.

Денят преди новогодишната нощ е. В стая за разпити в полицейското управление в един неособено голям град седят полицай и брокерка. Полицаят изглежда на не повече от двайсет години, но вероятно е по-стар. Брокерката изглежда като да е прехвърлила четиресетте, но вероятно е по-млада. Униформата на полицая е малко тясна, сакото на брокерката е малко широко. На брокерката като че ѝ се иска да се намира някъде другаде, а след последните петнайсет минути от разговора на полицая като че ли също му се иска тя да се намира някъде другаде. Брокерката се усмихва нервно и отваря уста, за да каже нещо, а полицаят вдишва и издишва по начин, който би могъл да се определи както като въздишка, така и като подсмърчане.

– Просто отговори на въпроса – моли той. Брокерката кимва рязко и възкликва:

– Окей?

– Просто отговори на въпроса! – повтаря полицаят с изражение, обичайно за зрели мъже, които като деца са се разочаровали от живота по някаква причина и после така и не са могли да се отърсят от това усещане.

– Попита как се казва агенцията ми за имоти! – настоява брокерката и барабани очаквателно с пръсти по масата, от което на полицая му се приисква да я замери с нещо остро.

– Не, не съм, попитах дали извършителят, който те взе за заложник заедно с...

– Казва се „ОКЕЙ“! Схващаш ли? Защото, когато си купиш апартамент, искаш всичко да е ОКЕЙ, нали? И когато вдигам телефона, казвам: „Здрасти, това е агенция за недвижими имоти „Окей“. ОКЕЙ ли е всичко?

Разбира се, брокерката преди малко е преживяла травмираща случка, била е заплашена с пистолет и държана за заложник, това би могло да накара всеки да почне да бърбори. Полицаят се опитва да прояви търпение. Притиска слепоочията си с палци, сякаш се надява, че те са като две копчета и ако ги държи натиснати едновременно в продължение на десет секунди, реалността ще се върне към фабричните си настройки.

– До... бре. Но сега трябва да ти задам няколко въпроса за апартамента и извършителя – простенва той.

Неговият ден също беше тежък. Управлението е малко и ресурсите са ограничени, но полицаите тук не са некомпетентни. Именно това се опита да обясни по телефона на някакъв началник на началник на началник веднага след заложническата драма, но това, разбира се, се оказа безпредметно. Ще изпратят специален екип от Стокхолм, който да поеме цялото разследване. Началникът не наблегна на „специален екип“, а на Стокхолм, като го каза така, сякаш това да си от столицата, беше някаква суперсила. По-скоро е диагноза, мисли си полицаят. Палците му се насочват към веждите. Това тук е последният му шанс да покаже на началството, че може да се справи сам, но как да стане, ако всички свидетели са като този човек тук?

– Окидок! – изчуруликва брокерката, все едно това е дума.

Полицаят се заглежда в записките си.

– Не е ли странно време за оглед на апартамент? Един ден преди новогодишната нощ?

Брокерката тръсва глава и се ухилва.

– За агенция за недвижими имоти „Окей“ няма лоши дни! Полицаят вдишва дълбоко, няколко пъти.

– Добре. Да продължим нататък: когато видя извършителя, каква беше първата ти реак...

– Нали първо щеше да ме питаш за апартамента? Каза „апартамента и извършителя“, та си помислих, че апартаментът ще е първ...

– Добре! – изръмжава полицаят.

– Добре! – изчуруликва брокерката.

– Във връзка с апартамента: добре ли си запозната с разпределението на помещенията?

– Естествено, нали съм брокер! – казва брокерката, но успява да се спре, преди да е добавила „от агенция за недвижими имоти „Окей“! ОКЕЙ ЛИ Е ВСИЧКО?“, тъй като полицаят вече изглежда, сякаш му се иска мунициите в служебното му оръжие да не бяха толкова лесни за проследяване.

– Можеш ли да го опишеш? Брокерката грейва.

– Мечта! Тук говорим за уникална възможност за придобиване на ексклузивно жилище в спокоен квартал, но все пак близо до пулса на големия град. Открит план! Много светлина!

Полицаят я прекъсва.

– Имам предвид дали има килери, скрити складови помещения, такива неща...

– Не харесваш откритите планове? Обичаш стени? Няма нищо лошо в стените! – отговаря брокерката окуражително, но все пак тонът ѝ загатва, че съдейки по нейния опит, хората, които обичат стени, са същите като хората, които обичат високи огради.

– Има ли например гардероби, които не са...

– Споменах ли колко е светъл?

– Да.

– Научните изследвания показват, че светлината ни прави щастливи! Знаеше ли това?

Полицаят като че ли не иска да му натрапват излишна светлина. Някои хора предпочитат сами да решават колко щастливи да бъдат.

– Може ли да се придържаме към темата?

– Окидок!

– В апартамента има ли помещения, които не са отбелязани на чертежа?

– И районът е изключително подходящ за деца!

– Това какво общо има?

– Просто исках да го спомена. ОКЕЙ, нали знаеш. Изключително подходящ за деца! Или, така де... с изключение на заложническата драма днес. Но ако не броим това, кварталът е чуден! Пък и децата, такова, обичат полицейски коли!

Брокерката размахва щастливо ръка във въздуха и имитира полицейска сирена.

– Мисля, че това е мелодията на камиона за сладолед – отбелязва полицаят.

– Сещаш се какво имам предвид – настоява брокерката.

– Ще те помоля просто да отговаряш на въпросите.

– Извинявай. Какви бяха въпросите, значи?

– Колко точно е голям апартаментът? Брокерката се усмихва объркано.

– Няма ли да ме питаш нещо за обирджията? Мислех, че ще говорим за обира.

Полицаят прехапва устни толкова силно, че изглежда, все едно се опитва да диша през ноктите на краката си.

– Разбира се. Окей. Разкажи ми за извършителя. Каква беше първата ти реакцията, ког...

Брокерката го прекъсва ентусиазирано:

– Обирджията? Да! Обирджията влетя право в апартамента по време на огледа и насочи пистолет към всички ни! Знаеш ли защо?

– Не.

– Открит план! Иначе не би могъл да се прицели във всички ни едновременно!

Полицаят масажира веждите си.

– Добре, да опитаме така: има ли добри скривалища в апартамента?

Брокерката мига толкова бавно, че човек би останал с впечатлението, че току-що се е научила как се прави.

– Скривалища?

Полицаят накланя глава назад и се взира в тавана, стиснал зъби. Майка му винаги е казвала, че полицаите са просто момчета, които така и не са се сдобили с нови мечти. На всички момчета им задават въпроса „Какъв искаш да станеш, като пораснеш?“ и почти всички поне веднъж отговарят „Полицай!“, но повечето порастват и им идва акълът. За миг му се иска и с него да бе станало така, тогава дните му може би нямаше да са толкова сложни, семейните отношения също. Трябва да се знае, че майка му винаги се е гордеела с него, и не тя беше недоволната от избора му на професия. Тя беше свещеник и нейната работа също беше нещо повече от чисто и просто препитание, така че го разбираше. Баща му бе този, който не искаше той да слага униформа. Разочарованието може би още тежи на младия полицай. Изглежда изтощен, докато вдига поглед към брокерката:

– Да. Това се опитвам да ти обясня. Смятаме, че извършителят все още се намира в апартамента.

4.

Истината е, че когато обирджията се предаде, всички заложници бяха освободени едновременно – брокерката и потенциалните купувачи. Един полицай стоеше на пост във входа, докато излизаха. Заложниците затвориха вратата след себе си и тя се заключи, след което те продължиха спокойно надолу по стълбите, излязоха на улицата и насядаха в очакващите ги полицейски автомобили, които ги отведоха в управлението. Полицаят във входа изчака, докато колегите му се качат при него. После парламентьорът звънна на обирджията. Малко след това полицаите нахлуха в апартамента – само за да открият, че е празен. Балконската врата беше заключена и всички прозорци бяха затворени, а нямаше друг изход навън.

Не беше нужно да си от Стокхолм, за да се досетиш бързо-бързо, че или някой от заложниците беше помогнал на обирджията да избяга, или той изобщо не беше избягал.

5.

Окей. Един мъж стоеше на мост. Мисли за това.

Беше написал писмо, което прати по пощата, после закара децата си на училище, качи се на парапета и погледна надолу. Десет години по-късно несполучил банков обирджия взе осем души за заложници по време на оглед. Ако човек застане на този мост, може да види чак до балкона на въпросния апартамент.

Разбира се, всичко това няма нищо общо с теб. Или всъщност има малко общо. Защото си обикновен, приятен човек, нали? Какво щеше да направиш, ако беше видял някой да стои на парапета на моста? В такъв момент няма правилно и грешно, не е ли така? Просто щеше да направиш каквото и да е, за да му попречиш да скочи. Дори не го познаваш, но хората притежават вроден инстинкт да не оставят другите да отнемат живота си, които и да са те.

Затова щеше да се опиташ да поговориш с него, да спечелиш доверието му, да го убедиш да се откаже. Защото и ти си изпитвал тревога, и ти си имал дни, когато те боли на места, които не се виждат на рентгенови снимки, без да можеш да го обясниш дори на хората, които те обичат. Някъде дълбоко, в спомени, които може би отричаме дори пред самите себе си, много от нас знаят, че от мъжа на моста ни дели по-малко, отколкото ни се иска. Повечето възрастни са имали наистина черни мигове. Дори адски щастливите хора не са щастливи през цялото шибано време, знаеш го. Затова би се помъчил да го спасиш. Защото човек може да спре да живее по погрешка, но за да скочи, се иска воля. Трябва да се качи на нещо високо и да направи крачка напред.

Ти си добър човек. Не би стоял отстрани.

6.

Младият полицай разтърква чело с върховете на пръстите си. Там има цицина с размерите на бебешки юмрук.

– Откъде ти е това? – пита брокерката и като че много, ама много ѝ се иска да добави „Окей ли е всичко?“.

– Ударих се някъде – изръмжава полицаят, поглежда бележките си и пита: – Извършителят изглеждаше ли, сякаш е свикнал да борави с огнестрелно оръжие?

Брокерката се усмихва учудено.

– Имаш предвид... пистолета?

– Да. Несигурен ли беше, или изглеждаше, все едно многократно е държал пистолет?

С въпроса си полицаят иска да провери дали според брокерката е възможно обирджията да е бивш военен. Но вместо това тя отговаря весело:

– О, не, такова, пистолетът не беше истински!

Полицаят я зяпва и сякаш не може да прецени дали тя се шегува, или просто е наивна.

– Какво те кара да го кажеш?

– Личеше си, че е играчка! Мислех, че всички са го разбрали?

Полицаят ѝ хвърля продължителен поглед. Тя не се шегува. В погледа му се прокрадва известно съчувствие.

– Значи изобщо не си била... изплашена? Брокерката поклаща глава.

– Не, не, не. Разбрах, че не сме в опасност. Обирджията никога не би могъл да нарани някого!

Полицаят преглежда записките си. Разбира, че тя не е разбрала.

– Искаш ли нещо за пиене? – пита той състрадателно.

– Не, благодаря. Вече ме пита – отговаря брокерката безгрижно.

Полицаят решава все пак да ѝ донесе чаша вода.

7.

Истината е, че никой от заложниците не знае какво се случи в промеждутъка след като бяха освободени и преди полицаите да влязат в апартамента. Вече се бяха качили по колите, когато полицаите се събраха във входа. После специалният парламентьор (когото началникът на началниците беше пратил от Стокхолм, защото стокхолмчани смятат за даденост, че единствено те могат да говорят по телефона) позвъни на обирджията с надеждата, че той ще го послуша и ще излезе навън доброволно и невъоръжен. Но обирджията не вдигна. Вместо това се чу изстрел. Полицаите разбиха вратата на апартамента, но вече беше твърде късно. Щом нахлуха във всекидневната, нагазиха в локва кръв.

8.

В стаята за отдих в полицейското управление младият полицай се засича със стар полицай. Младият налива вода, старият пие кафе. Отношенията им са сложни, какъвто често е случаят с полицаи от различни поколения. В края на кариерата си човек търси смисъл, а в началото търси цел.

– Добрутро! – възкликва старият.

– Здрасти, здрасти – отговаря младият монотонно.

– Бих ти предложил кафе, но сигурно още не си кафеджия? – ухилва се старият полицай, сякаш това е някакъв недъг.

– Не съм – отговаря младият така, все едно са му предложили човешко месо.

Младият и старият нямат много общо, що се отнася до яденето и пиенето или до каквото и да е, което редовно предизвиква конфликти, когато седят в един полицейски автомобил по обяд. Любимото ястие на стария полицай са наденички с картофено пюре от бензиностанцията, а когато сервитьорката в местния ресторант се опита да вземе чинията му в петък, когато има бюфет, той я дърпа ужасено от ръцете ѝ и се развиква: „Как ще съм приключил? Та това е бюфет! Когато ме видиш свит като зародиш под масата, тогава съм приключил!“. Любимото ястие на младия полицай, ако питате стария, е „една такава измислена храна, водорасли и морска трева и сурова риба, мисли се за рак отшелник, по дяволите“. Единият обича кафе, другият чай. Единият проверява колко е часът, докато работят, за да провери дали скоро е време за обяд, другият проверява часа, докато обядват, за да провери дали скоро е време за работа. Старият смята, че най-важното за един полицай е да прави каквото е правилно, младият смята, че най-важното е да прави каквото е коректно.

– Сигурен ли си? Не искаш ли едно фрапучино, или както там се казва, купил съм даже от онова соево мляко, само не искам да знам от кого, по дяволите, са го издоили! – смее се старият гръмогласно, но в същото време хвърля притеснен поглед на младия.

– Ммм – отговаря младият, без да е чул какво го питат.

– Как върви разпитът на брокерката? – виква старият с шеговита интонация, за да не си личи, че е загрижен.

– Добре! – уверява го младият, все по-трудно прикривайки раздразнението си, и опитва да избяга през вратата.

– А ти окей ли си? – пита старият.

– Да, да, окей съм! – въздъхва младият.

– Просто имам предвид, след станалото, ако имаш нужда да погово...

– Добре съм – настоява младият.

– Сигурен ли си?

– Сигурен съм!

– Как е... – казва старият и кимва към цицината на челото му.

– Окей, не бери грижа. Сега трябва да тръгвам.

– Аха. Аха. А трябва ли ти помощ с брокерката? – пита старият и се насилва да се усмихне, без да гледа разтревожено към обувките на младия.

– Ще се справя.

– Бих ти помогнал, ако искаш.

– Не, благодаря!

– Сигурен? – виква старият, но в отговор получава единствено сигурна тишина.

Младият излиза от стаята, а старият остава сам и пие кафе. Старите мъже рядко знаят какво да кажат на младите, за да покажат, че ги е грижа. Трудно е да намериш думи, когато всичко, което искаш да кажеш, всъщност е: „Виждам, че те боли“.

На пода, там, където бе застанал младият полицай, са останали малки, червени следи. Не е забелязал, че все още има кръв по обувките. Старият полицай навлажнява един парцал и внимателно избърсва пода. Пръстите му треперят. Може би младият полицай не лъже, може би наистина е окей. Но старият не е.

9.

Младият полицай влиза обратно в стаята за разпити и оставя чашата вода на масата. Брокерката го поглежда и си мисли, че той изглежда като човек, който отваря бирени бутилки с кутийки за снус. Не че в това има нещо лошо.

– Благодаря – казва тя колебливо, гледайки към чашата вода, за която не е молила.

– Трябва да ти задам още няколко въпроса – извинява се младият полицай и вади смачкан лист хартия, който прилича на детска рисунка.

Брокерката кима, но още не е успяла да каже нещо, когато вратата се отваря внимателно и вътре влиза старият полицай. Брокерката забелязва, че ръцете му са несъразмерно дълги. Ако разлее кафе, сигурно ще се изгори под коленете.

– Ехо... здравейте! Само проверявам дали мога да помогна с нещо... – казва старият полицай.

Младият полицай върти очи.

– Не! Благодаря! Както ти казах току-що, всичко е под контрол.

– Аха. Аха. Просто реших да предложа услугите си – пробва старият.

– Не, не, по дяв... не! Това е невероятно непрофесионално! Не можеш просто да нахълташ тук посред разпит! – изръмжава младият.

– Аха, извинявай, исках само да видя докъде сте стигнали – прошепва старият смутено, неспособен да прикрие загрижеността си.

– Тъкмо щях да питам за рисунката! – казва рязко младият, все едно са го хванали, че мирише на дим, а той твърди, че просто е държал цигарата на приятел.

– Кого да питаш? – чуди се старият.

– Брокерката! – възкликва младият и посочва към нея. Това, за жалост, вдъхновява брокерката да скочи на крака от стола си с вдигнат юмрук.

– Аз съм брокерката! От агенция за недвижими имоти „ОКЕЙ“!

Тя се усмихва и прави театрална пауза, безкрайно доволна от себе си.

– О, божичко, не отново... – въздъхва младият полицай, а брокерката си поема дъх и се провиква:

– ОКЕЙ ли е всичко?

Старият полицай поглежда въпросително към младия.

– Само това повтаря – споделя младият, масажирайки веждите си с палци.

Старият полицай се взира в брокерката. Има навика да го прави, когато попадне на човек с непонятно поведение. Съответно след цял живот на почти непрестанно взиране кожата под очите му е придобила плътността на крем-сладолед. Брокерката, която очевидно е останала с впечатление, че никой не я е чул първия път, неканено пояснява:

– Схващаш ли? Агенция за недвижими имоти „ОКЕЙ“, ОКЕЙ ли е всичко? Схващаш ли? Защото човек иска всичко да е ОКЕ...

Старият полицай схваща, даже се усмихва одобрително, но младият вдига пръст към брокерката и го размърдва между нея и стола.

– Седни! – казва той с интонация, която се използва само за деца, кучета и брокери.

Брокерката спира да се усмихва. Сяда непохватно. Поглежда първо единия, после другия полицай.

– Извинете. За пръв път съм на полицейски разпит. Кажете ми, че няма да правите... нали се сещате... онова с goodcop/badcop[1] като по филмите? Няма единият да отиде за кафе, докато другият ме удря с телефонен указател и крещи „КЪДЕ СИ СКРИЛА ТЯЛОТО?“, нали?

Брокерката се смее нервно. Старият полицай се усмихва леко, а младият никак, така че тя продължава още по-нервно:

– Така де, шегувах се. Вече дори няма телефонни указатели. Какво ще направите, ще ме ударите с айпад?

Тя размахва ръце, за да илюстрира побоя с таблет, и виква: „О, не, шит, без да искам лайкнах снимката на бившата си в Инстаграм! Деба! Деба!“, което предполагаемо е нейната имитация на полицейски говор.

Младият полицай не изглежда развеселен, което кара брокерката да придобие още по-разтревожен вид. През това време старият полицай се надвесва над записките на младия и пита, все едно брокерката изобщо не е в стаята:

– И какво каза тя за рисунката?

– Още не съм успял да я питам, защото ти дойде! – отсича младият.

– Какво за рисунката? – пита брокерката.

– Ами, както бях на път да кажа, преди да ме прекъснат: намерихме тази рисунка във входа и мислим, че може би извършителят я е изпуснал. Бихме искали ти да... – започва младият полицай, но старият се намесва.

– Пита ли я за пистолета?

– Стига си се бъркал! – сопва се младият. Старият разперва ръце и промърморва:

– Добре, добре, извинявай, че съществувам.

– Не беше истински! Пистолетът, имам предвид! Беше играчка – вмята брокерката внезапно.

Старият полицай поглежда учудено първо нея, после младия полицай, след което прошепва по начин, за който само мъже на определена възраст си мислят, че действително представлява шепот:

– Не си ли... ѝ казал?

– Какво да ми е казал? – чуди се брокерката.

Младият полицай въздъхва и сгъва рисунката старателно, сякаш всъщност сгъва лицето на колегата си. После се обръща към брокерката.

– Така. Щях да стигна дотам... работа е такава, че след като ти и другите заложници бяхте освободени и ви откарахме до управлението...

Старият полицай го прекъсва услужливо:

– Извършителят, тоест обирджията, се е застрелял!

Младият полицай преплита здраво пръстите на ръцете си, за да не удуши стария. Казва нещо, но брокерката не го чува: слуховите ѝ канали вече са запълнени с монотонен шум, който прераства в тракане, докато шокът поема контрол над нервната ѝ система. Впоследствие ще може да се закълне, че капки дъжд са се удряли в прозореца, въпреки че в стаята за разпит изобщо няма прозорци. Вторачила се е в полицаите с увиснало чене.

– Значи... пистолетът... е бил... – отронва се от устните ѝ.

– Бил е истински – потвърждава старият полицай.

– Аз... – започва брокерката, но устата ѝ е твърде пресъхнала, за да говори.

– Ето! Пийни малко вода! – предлага старият полицай, все едно той е донесъл чашата.

– Благодаря... аз... но ако пистолетът е бил истински, значи всички сме можели... да умрем! – прошепва тя и отпива, изплашена с голямо закъснение.

Старият полицай кимва авторитетно, взима записките на младия и започва сам да пише нещо.

– Може би е най-добре да започнем с разпита отначало? – констатира той услужливо, при което младият си взима кратка пауза, за да излезе в коридора и да блъсне челото си в стената.

Вратата се тръшва и старият полицай се стряска. Тая работа с думите е трудна, когато си стар и всичко, което искаш да кажеш на някой по-млад, е: „Виждам, че те боли, мен също ме боли“. Обувките на младия полицай са оставили малки червеникавокафяви следи от изсъхнала кръв под стола. Старият ги гледа съкрушен. Именно това е причината, поради която не искаше синът му да стане полицай.

10.

Първият човек, който видя мъжа на моста преди десет години, беше един тийнейджър, чийто баща искаше момчето да си намери нови мечти. Момчето може би можеше да изчака да пристигне помощ, но ти би ли го направил? Ако майка ти беше свещеник, а баща ти полицай, ако си израснал с убеждението, че човек помага на другите, ако може, и не оставя никого, ако не се налага?

Не.

Така че тийнейджърът се затича по моста, провикна се и мъжът се спря. Момчето не знаеше какво да прави, затова просто започна да... говори. Опита се да спечели доверието на мъжа. Да го убеди да направи две крачки назад, вместо една напред. Вятър шумолеше нежно в якетата им. Задаваше се дъжд и зимата започваше да се усеща във въздуха. Момчето се помъчи да намери думи за всички неща, за които си струва да се живее дори когато човек не смята така.

Мъжът на парапета каза на момчето, че има две деца. Може би защото момчето му напомняше за тях. „Моля те, не скачай!“, примоли се то с паника във всяка сричка.

Мъжът го погледна спокойно, почти състрадателно, и отвърна: „Знаеш ли какво е най-лошото на това да си родител? Че винаги те съдят за най-лошите ти моменти. Можеш да направиш милион неща правилно, но объркаш ли дори само едно, завинаги ще бъдеш родителят, който гледаше в телефона си, когато люлката удари детето му по главата. Не откъсваме очи от тях с денонощия, но после прочитаме ЕДИН есемес и всичките ни усилия се оказват напразни. Никой не ходи на психолог, за да говори за всички пъти, когато не го е ударила люлка като дете. Родителите се определят чрез грешките си“.

Момчето не разбра какво означава това. Ръцете му се разтрепериха, когато надникна през парапета и видя смъртта долу. Мъжът му се усмихна леко и направи половин крачка назад. В онзи момент половин крачка беше като половината свят.

После мъжът разказа, че имал страшно добра работа, започнал страшно успешен собствен бизнес, купил си страшно хубав апартамент. Инвестирал всичките си спестявания в акции на компании за недвижими имоти, за да могат децата му да имат дори по-добра работа и дори по-хубави апартаменти. За да могат да живеят със свободата да не се притесняват за пари, и да не заспиват от изтощение с калкулатори в ръцете. Защото това е работата на родителите: да бъдат рамене. Рамене, на които децата им могат да седнат, за да видят света, когато са малки, на които да стъпят, за да достигнат небето, когато са големи, и на които да се облягат, когато залитат и се колебаят. Те разчитат на нас, а това е съкрушителна отговорност, защото още не са проумели, че всъщност не знаем какви ги вършим. Така че мъжът правел каквото правим всички: преструвал се, че знае, когато децата го питали защо акото е тъкмо кафяво, какво става след смъртта и защо белите мечки не ядат пингвини. После пораснали. Понякога забравял за това и за секунда едва ли не се опитвал да ги вдигне на ръце. Боже, колко се срамували тогава. Той също. Трудно е да обясниш на дванайсетгодишно дете, че веднъж, когато то още било малко, си вървял прекалено бързо, а то те настигнало и те хванало за ръката и това било най-хубавият момент в живота ти. Пръстите му в дланта ти. Когато детето още не е знаело колко много си се провалил.

Мъжът се преструвал за всичко. Всички икономисти и експерти му обещавали, че акциите на компании за недвижими имоти са сигурна инвестиция, защото всички знаят, че цените на имотите никога не падат. А после го направиха.

Финансова криза сполетя света, една банка в Ню Йорк фалира, а далеч оттам, в малък град в съвсем различна страна, живееше мъж, който изгуби всичко. Затвори слушалката след разговора с адвоката си и погледна моста през прозореца на кабинета си. Беше рано сутринта и все още необичайно топло за това време на годината, но се канеше да вали. Мъжът закара децата на училище, все едно нищо не се бе случило. Преструваше се. Прошепна в ушите им, че ги обича, а сърцето му се пръсна, когато те завъртяха очи. После подкара към реката. Спря на място, където паркирането беше забранено, остави ключовете в колата, тръгна по моста и се качи на парапета.

Разказа всичко това на момчето, а то, разбира се, разбра, че всичко ще е наред. Човек, застанал на парапет, не губи време да обяснява на непознат колко много обича децата си, ако наистина смята да сложи край.

След това мъжът скочи.

11.

Десет години по-късно младият полицай стои в коридора пред стаята за разпити. Баща му е вътре с брокерката. Майка му, разбира се, беше права: двамата изобщо не трябваше да работят заедно, само щяха да се карат. Той не я послуша, никога не го правеше. Понякога майката поглеждаше сина си, когато беше изморена или бе изпила две чаши вино, забравяйки да потиска чувствата си, и казваше: „Има дни, в които ми се струва, че ти така и не слезе от онзи мост, момчето ми. Че все още се опитваш да спасиш онзи мъж на парапета, въпреки че сега е също толкова невъзможно, колкото и тогава“. Може и да е вярно, той няма сили да се самоанализира. Все още сънува същите кошмари като преди десет години. След полицейската академия, изпитите, смените, късните нощи, работата в управлението, за която бе получил толкова похвали от всички, освен от баща си, след още късни нощи и толкова много работа, че се научи да мрази да закъснява, след прибирането пеша по разсъмване в жилище, където го посрещаха купчини сметки, празно легло, приспивателни и алкохол. Някои нощи просто не издържаше. Тогава излизаше да бяга, миля след миля, в мрак, студ и тишина. Краката му тропаха по асфалта все по-бързо и по-бързо, но не така, сякаш се мъчи да стигне някъде или да спечели нещо. Някои хора бягат като ловци, той препускаше като плячка. Накрая, изтощен и празен, се прибираше, олюлявайки се, у дома, а после отново отиваше на работа и започваше отначало. Понякога малко уиски му беше достатъчно, за да заспи, а в по-добрите сутрини един леден душ му беше достатъчен, за да се събуди. През останалото време правеше какво ли не, за да притъпи свръхчувствителността на кожата си. Потискаше плача, напиращ под ребрата му, дълго преди да е стигнал до гърлото и слъзните канали. Но кошмарите винаги си оставаха същите. Якето, развяно от вятъра, глухото приплъзване на обувките по парапета, момчешкият писък, разнесъл се над водата. Не прозвуча като неговия глас, нито пък момчето го усети като свой. Всъщност едва го чу, шокът беше толкова плътен и вцепеняваш. Още е.

Днес той беше първият полицай, който влезе в апартамента, след като затворниците бяха освободени и отвътре прозвуча изстрел. Той се втурна във всекидневната по окървавения килим, отвори балконската врата и се надвеси отчаяно над парапета, защото колкото и нелогично да изглеждаше за останалите, първата му мисъл и най-големият му страх бяха, че и този човек е скочил. Но долу имаше единствено журналисти и любопитни съседи, които се взираха в него през мобилните си телефони. Обирджията беше изчезнал безследно, а полицаят стоеше сам на балкона. Оттам можеше да види моста в далечината. А сега стои в коридора на полицейското управление и дори не може да изчисти кръвта от обувките си.

12.

Въздухът минава през гърлото на стария полицай със стърженето на тежка мебел, бутана по неравен дървен под. Диша през носа, а звукът отеква в устната му кухина. След определена възраст и определено тегло забеляза, че старческите му дихания са започнали да звучат натежало. Усмихва се засрамено на брокерката.

– Колегата, той... той е мой син.

– О! – кимва брокерката, сякаш за да покаже, че тя също има деца, или може и да няма, но поне е чела за тях в наръчник по време на брокерското си образование. Любими са ѝ децата, които имат играчки в естествени цветове, защото те се връзват с всичко.

– Съпругата ми каза, че е лоша идея да работим заедно – признава полицаят.

– Разбирам – лъже брокерката.

– Каза, че твърде много го закрилям. Че съм като онези пингвини, които мътят камъни, защото отказват да приемат, че яйцето им го няма. Каза, че не можем да предпазим децата си от живота, животът спохожда всички ни.

Брокерката обмисля дали да се престори, че разбира, но решава да бъде откровена.

– Какво е имала предвид? Полицаят се изчервява.

– Не исках... уф, нелепо е от моя страна да седя и да приказвам за това, но не исках синът ми да става полицай. Твърде е чувствителен. Твърде е... добър. Разбираш ли? Преди десет години се опита да вразуми един човек, който искаше да скочи от мост. Направил е всичко възможно, ВСИЧКО! Но мъжът въпреки това скочил. Представяш ли си как може да се отрази това на едно дете? Синът ми... вечно иска да спаси всички. Мислех си, че след онази случка може би няма да иска да бъде полицай, но стана обратното. Изведнъж го пожела повече от всякога. Искаше да спасява хората. Дори престъпниците.

Гръдният кош на брокерката се надига едва забележимо.

– Имаш предвид обирджията? Старият полицай кима.

– Да. Когато влязохме, навсякъде в апартамента имаше кръв. Синът ми казва, че обирджията ще умре, ако не го открием навреме.

Брокерката вижда мъката, която напира под миглите на полицая, и разбира какво означава това за него. Той стърже с нокти по масата и добавя с принудена формалност в гласа:

– Трябва да ти напомня, че всичко, което кажеш по време на разпита, се записва.

– Разбрано – уверява го брокерката.

– Важно е да си наясно с това. Целият ни разговор ще бъде вписан в протокол, който може да бъде прочетен от други полицаи – настоява той.

– Всички могат да го прочетат. Разбрах.

Старият полицай разгъва внимателно листа, който младият полицай е оставил на масата. Това е рисунка, нарисувана от дете, което или е много талантливо, или абсолютно бездарно, в зависимост от възрастта му. Като че ли изобразява три животни.

– Това познато ли ти е? Както стана ясно, намерихме я във входа.

– Съжалявам – казва брокерката и изглежда, наистина съжалява.

Полицаят се насилва да се усмихне.

– Колегите ми казват, че това са маймуна, жаба и кон. Но според мен прилича повече на жираф, отколкото на кон. Все пак няма опашка! Жирафите нали нямат опашки? Мисля, че е жираф, да.

Брокерката си поема дълбоко дъх и казва каквото жените казват на онези мъже, които не смятат, че липсата им на познания би следвало да бъде пречка за категорични заключения.

– Сигурно си прав.

13.

Истината е, че не мъжът на моста беше причината момчето да поиска да стане полицай. Причината бе тийнейджърката, която седмица по-късно стоеше на същия парапет. Тя не скочи.

14.

Чашата за кафе е захвърлена яростно. Прелита над две бюра, но благодарение на неведомите пътища на центробежната сила по-голямата част от течността остава вътре, докато чашата не се удря в стената с цвят – вече – на капучино.

Двамата полицаи се взират един в друг, единият засрамено, другият изплашено. Старият полицай се казва Джим. Младият полицай, неговият син, се казва Джак. Полицейското управление е твърде малко, за да могат двамата мъже да се избягват, и накрая, както става обикновено, се оказаха бюро до бюро, полускрити зад мониторите си, тъй като полицейската работа в днешно време се състои от десет процента реална полицейска работа и деветдесет процента обяснения какво точно си правил по време на въпросната работа.

Джим е от поколение, което смяташе компютрите за магия, а Джак е от поколение, което винаги ги е приемало за даденост. Когато Джим беше малък, родителите наказваха децата, като ги пращаха в стаите им, а в днешно време ги наказват, като ги карат да излязат оттам. На децата от предходното поколение им се караха, защото не могат да стоят мирно, а на децата от следващото им се карат, защото не се движат. Така че когато пише доклад, Джим натиска решително всеки клавиш докрай, поглежда монитора, за да провери дали клавиатурата не го е измамила, и едва тогава натиска следващия клавиш. Защото Джим не е човек, когото можеш да измамиш току-така. Джак от своя страна пише както всички млади хора, които никога не са живели в свят без интернет. Може да го прави с вързани очи и натиска клавишите толкова леко, че дори от проклета съдебна лаборатория не биха могли да докажат, че ги е докоснал.

Естествено, двамата мъже взаимно се докарват до лудост за всякакви дреболии. Когато търси нещо в интернет, синът казва, че „гугълва“. Когато бащата прави същото, казва: „Ще проверя в Гугъл“. Когато не са на едно мнение, бащата казва: „Четох за това в Гугъл!“. А синът виква: „Човек не ЧЕТЕ в Гугъл, татко, човек ТЪРСИ...“.

Синът не се вбесява, защото баща му не разбира как работят съвременните технологии, а защото баща му почти разбира. Джим например все още не знае как да направи скрийншот, така че когато иска да заснеме екрана, прави снимка с телефона си. Когато иска да заснеме нещо на телефона си, го слага в копирната машина. Последният наистина голям скандал между Джим и Джак се разигра, когато на някой началник на началник му хрумна, че полицията в града трябва да бъде „по-достъпна в социалните медии“ (защото в Стокхолм полицията очевидно винаги е страшно достъпна), и ги помоли да се снимат по време на обикновен работен ден. Така че Джим снима Джак в колата. Със светкавица. Докато Джак караше.

Сега двамата седят един срещу друг в управлението и пишат, все така в асинхрон. Джим е обстоен, Джак е ефективен. Джим разказва история, Джак просто докладва. Джим трие, редактира, мисли и започва отначало, Джак просто трака, все едно всяко нещо на света може да бъде описано по един-единствен начин. Като млад Джим мечтаеше да стане писател. И продължи да го прави още дълги години, докато накрая не започна да мечтае Джак да стане писател. Синовете не могат да разберат това, а бащите се срамуват да го признаят: всъщност не искаме децата ни нито да следват мечтите си, нито да вървят по стъпките ни. Искаме ние да вървим по техните стъпки, докато те следват нашите мечти.

Двамата имат снимка на една и съща жена на бюрата си. Майка на единия, съпруга на другия. На бюрото на Джим има снимка на още една жена, седем години по-голяма от Джак. Рядко говорят за нея, а тя се обажда само когато има нужда от пари. Всяка зима Джим казва с надежда „сестра ти може би ще се прибере за Коледа“, а Джак отговаря: „Да, татко, ще видим“. Синът никога не нарича баща си наивен. Прави го от любов. Раменете на бащата носят невидима тежест, когато всеки път на Бъдни вечер казва „вината не е нейна, Джак, тя е...“, а Джак винаги отговаря: „Болна. Знам, татко. Кака е болна. Искаш ли още една бира?“.

Двамата ги делят толкова много неща, независимо колко близо един до друг живеят. Накрая Джак спря да тича след сестра си. Това е разликата между брат ѝ и баща ѝ. Когато дъщерята беше тийнейджърка, Джим си мислеше, че децата са като хвърчила, затова държеше връвта с всичка сила, но накрая вятърът все пак я отнесе. Тя се откъсна и полетя към небесата. Винаги е трудно да се определи точно кога и къде започва зависимостта, ето защо е лъжа, когато хората казват, че „всичко е под контрол“. Наркотиците са мрак, който ни вдъхва илюзията, че ние решаваме кога да изгаснат светлините, но тази власт никога не е била наша, мракът ни обгръща, когато си поиска. Веднъж преди няколко години Джим разбра, че Джак е използвал всичките си спестявания – тези, с които планираше да си купи апартамент – за да плати за лечение в ексклузивен терапевтичен център. Закара сестра си там, но тя напусна две седмици след това, твърде късно, за да може Джак да си получи парите обратно. Половин година от нея нямаше ни вест, ни кост, след което тя звънна посред нощ, все едно нищо не е станало, и попита Джак дали може да вземе назаем „няколко хиляди“. Каза, че били за самолетен билет, за да се прибере. Джак ѝ прати парите, но тя така и не се появи. Таткото все още тича след хвърчилото, за да не го изгуби от поглед. Това е разликата между баща ѝ и брат ѝ. Следващата Коледа единият ще каже „тя е...“, а другият ще прошепне „знам, татко“ и ще му донесе още една бира.

Разбира се, намират начини да се скарат и за бирата. Джак е един от младите хора, които проявяват любопитство към бири с вкус на грейпфрут, джинджифил, бонбони от бяла ружа и всевъзможни други гадости. Джим иска бира с вкус на бира. Понякога нарича всичко по-засукано „стокхолмска бира“, но не твърде често, разбира се, защото тогава синът толкова се ядосва, че в продължение на няколко седмици се налага Джим сам да си купува проклетата бира. Понякога си мисли, че няма как да разберем дали децата стават коренно различни, въпреки че израстват заедно, или пък именно заради това. Наднича над монитора и се заглежда в пръстите на сина, които се движат по клавиатурата. Малкото полицейско управление в не особено големия им град е доста тихо място. Тук не се случват много неща, не са свикнали със заложнически драми или изобщо с каквито и да е драми. Ето защо Джим знае, че това е големият шанс на Джак да покаже на началниците на какво е способен, какъв полицай може да бъде. Преди да са дошли стокхолмчаните.

Чувството за безсилие натежава на веждите на Джак, неспокойствието го разяжда отвътре. Още откакто влезе пръв в апартамента, е на ръба да избухне. Дълго време се въздържаше, но след последния разпит влезе в кухнята на управлението и се разкрещя:

– Някой от свидетелите ЗНАЕ какво е станало! Някой знае и ни лъже право в лицата! Не схващат ли, че извършителят се крие някъде, докато кръвта му изтича? Как, по дяволите, могат да лъжат полицията, когато някой УМИРА?

Малко след това седна пред компютъра, а Джим не каза и дума. Но когато чашата кафе полетя към стената, не Джак бе човекът, който я хвърли. Защото, макар да е бесен, че не може да спаси живота на извършителя, и да ненавижда факта, че шибаните стокхолмчани скоро ще дойдат и ще му отнемат разследването, това е нищо в сравнение с безсилието, което изпитва бащата, задето не може да помогне на сина си.

Двамата мълчат дълго. Блещят се ту един към друг, ту към клавиатурите си. Накрая Джим казва:

– Извинявай. Ще го изчистя. Просто... разбирам, че това те влудява. Искам просто да знаеш, че... и аз се чувствам така.

И двамата са огледали всеки сантиметър от чертежа на апартамента. Там няма тайни помещения, няма къде да се скрие човек. Джак поглежда първо баща си, после парчетата от чашата кафе зад гърба си и се съгласява тихо:

– Трябва да са му помогнали. Пропускаме нещо. Джим се взира в записките от разпитите.

– Единственото, което можем да направим, е дадем всичко от себе си, момче.

По-лесно е да говориш за работа, когато не намираш думи за другите неща в живота, но казаното за работата се отнася и за останалото, разбира се. Джак си мисли за моста още от началото на заложническата драма. Най-хубавите му сънища са как мъжът не скача, как Джак го спасява. Джим мисли за същия мост. Най-лошите му сънища са как Джак скача вместо мъжа.

– Или един от свидетелите лъже, или пък всички лъжат.

Някой знае къде се крие извършителят – повтаря Джак механично, по-скоро на самия себе си.

Джим наднича към показалците му, които барабанят по бюрото също като тези на майка му след дълга нощ в болницата или в затвора. Минало е твърде дълго време, за да може бащата да пита сина как се чувства, и твърде дълго време, за да може синът да обясни. Твърде дълго е и разстоянието помежду им и може би винаги ще бъде така.

Но когато Джим става тежко от стола, съпроводен от симфонията от пъшкания, характерна за мъжете на неговата възраст, и отива да избърше стената и да събере парчетата от чашата, Джак също се изправя и отива в кухнята. Връща се обратно с две чаши. Не защото самият той пие кафе, а защото разбира, че за баща му понякога е от значение да не пие сам.

– Не трябваше да се бъркам в разпита ти, момче – казва Джим тихо.

– Няма проблем, баща ми – отговаря Джак.

Никой от тях не мисли това, което казва. Лъжем хората, които обичаме. Двамата отново се навеждат над клавиатурите си, преписват на чисто всички разпити и след това ги прочитат още веднъж, търсейки следи.

Прави са и двамата. Свидетелите не казват истината. Или поне не цялата. И поне не всички.

15.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Лондон

Джак: По-удобно ще ти е, ако седнеш на стола, вместо на пода.

Лондон: Да нямаш перде на очите? Нали виждаш, че кабелът на зарядното не стига до стола?

Джак: Разбира се, изключено е просто да преместиш стола.

Лондон: А?

Джак: Не, нищо.

Лондон: Тук имате ужасно покритие. Пълна трагедия.

Джак: Налага се да те помоля да изключиш телефона, за да мога да задам въпросите си.

Лондон: Ами че аз не те спирам, питай смело. Наистина ли си ченге, между другото? Изглеждаш твърде млад за ченге.

Джак: Казваш се Лондон, това вярно ли е?

Лондон: „Това вярно ли е.“ Ти по тоя начин ли говориш? Звучиш, все едно играеш ролеви игри с някой, който се възбужда от одитори.

Джак: Бих оценил, ако се опиташ да подходиш сериозно. Казваш се Л-о-н-д-о-н?

Лондон: Ами дааа!

Джак: Трябва да кажа, че името е необичайно. Или може би не необичайно, но интересно. Откъде идва?

Лондон: От Англия.

Джак: Да, да, това ми е ясно. Имах предвид по-скоро дали има конкретна причина да се казваш така.

Лондон: Да, родителите ми така са ме кръстили. Ти да не си напушен?

Джак: Знаеш ли какво? Да забравим за това и да продължим нататък.

Лондон: Намери за какво да се разсърдиш.

Джак: Не се сърдя.

Лондон: Не, изобщо не звучиш сърдито.

Джак: Да се съсредоточим върху въпросите. Работиш в банката, това вярно ли е? Била си на гишето, когато е влязъл извършителят?

Лондон: Извършителят?

Джак: Имам предвид обирджията.

Лондон: Да, „вярно“ е.

Джак: Няма нужда да правиш така с пръстите.

Лондон: Това са кавички, сещаш се, препънителни знаци. Виждам те, че си водиш записки, и когато използвам кавички, искам да го напишеш, за да си личи, че това е ирония, иначе хората, които четат бележките ти, ще решат, че съм пълен идиот.

Джак: Казва се препинателни знаци.

Лондон: А? Тука ехо ли има?

Джак: Просто ти казах как се наричат.

Лондон: Просто ти казах как се наричат!

Джак: Не звуча така.

Лондон: Не звуча така!

Джак: Ще те помоля да се държиш малко по-сериозно. Можеш ли да ми разкажеш за обира?

Лондон: Ами то дори не беше обир. Банката не работи с пари в брой.

Джак: Разкажи ми какво се случи, моля.

Лондон: Написа ли, че се казвам Лондон? Или пишеш просто „свидетел“? Искам да напишеш името ми, в случай че това се появи в интернет и стана известна!

Джак: Няма да се появи в интернет.

Лондон: Всичко се появява в интернет.

Джак: Добре, ще запиша името ти.

Лондон: Топ.

Джак: Моля.

Лондон: „Топ“. Не разбираш ли какво значи? Топ е нещо ХУБАВО!

Джак: Знам какво означава. Просто не чух какво каза.

Лондон: Просто не чух какво казааа.

Джак: Ти на колко години си?

Лондон: ТИ на колко години си?

Джак: Питам, защото ми се струваш твърде млада, за да работиш в банка.

Лондон: На двайсет съм. Просто замествам, защото никой не иска да работи един ден преди Нова година. Ще уча за барман.

Джак: Не знаех, че за това се учи.

Лондон: Във всеки случай е по-трудно, отколкото да станеш ченге.

Джак: Сигурен съм. Сега ще ми разкажеш ли за обира, ако обичаш?

Лондон: Добреее, ама че си темерут. Ще ти разкажа за „обира“...

16.

Този ден времето го нямаше никакво. През някои зимни седмици в централните части на Скандинавия дори небето не се старае да ни впечатли. Посреща ни с цвета на вестникарска хартия в дъждовна локва, а зората оставя след себе си мъгла като от подпалени призраци. Ето защо денят не беше добър за оглед на апартамент, тъй като в такова време на човек не му се живее никъде. Освен това беше един ден преди Нова година, а що за откачалки ходят на оглед точно тогава? Беше лош ден и за обир, което обаче – в защита на времето трябва да го кажем – не се дължеше на него, а на обирджията.

Но ако се придържаме към дефиницията, това дори не беше банков обир. Което не означава, че въпросният обирджия не възнамеряваше да стане банков обирджия. Намеренията му бяха именно такива, но просто не успя да локализира банка, която работи с пари в брой. А това си е доста ключова част от концепцията за банков обир.

Вината обаче не бе непременно негова. Виновно беше обществото. Не че то бе отговорно за социалните несправедливости, тласнали обирджията по пътя на престъпността (а може и да е отговорно, но в случая не това е важното), просто през последните години обществото се превърна в среда, където нищо не се казва както трябва. Имаше време, когато сиренето беше сирене, а банките банки. Сега обаче явно има „безкасови“ банки, тоест банки без пари, така че е крайно време да се внесе малко ред. Нищо чудно, че хората са объркани, а обществото отива по дяволите, след като навсякъде е пълно с безкофеиново кафе, безглутенов хляб и безалкохолна бира, а ако някой нарече сиренето сирене, със сигурност някой друг проклетник ще се провикне: „Ненене, това е камембер, не виждаш ли!“.

Обирджията, който не успя да стане банков обирджия, влезе в банката, която не беше точно банка, и с помощта на пистолет обяви много отчетливо намеренията си. Но зад гишето седеше двайсетгодишната Лондон, заровена в онзи вид социални мрежи, които до такава степен подкопават социалната компетентност на потребителите, че когато видя обирджията, тя инстинктивно възкликна:

– Ти да не си някаква шега?

(Именно фактът, че не формулира въпроса си като „Това да не е някаква шега?“, ами директно попита „ТИ да не си някаква шега?“, говори много за липсата на уважение от страна на младото поколение към по-възрастните обирджии.) Обирджията ѝ хвърли поглед тип „разочарован татко“, размаха пистолета и ѝ подаде бележка, на която пишеше: „Това е обир! Дай ми 6500!“.

Лондон свъси цялото си лице и се сопна:

– Шест хиляди и петстотин? Да не би да липсват две нули? Освен това сме безкасова банка, как смяташ да ни обереш? Ти акъл имаш ли?

Обирджията се прокашля малко объркано и смотолеви нещо неразбираемо. Лондон разпери ръце и попита:

– Това истински пистолет ли е? В смисъл истински истински? Гледах сериал, където един пич не можаха да го осъдят за въоръжен грабеж, защото пистолетът му не бил истински!

Към този момент обирджията вече имаше усещането, че е в твърде напреднала възраст, тъй като момичето в другия край на разговора създаваше впечатлението, че е на четиринайсет. Това, разбира се, не беше така, но обирджията беше на трийсет и девет, а тогава разликата между четиринайсет и двайсет изведнъж започва да изглежда незначителна. И тъкмо това кара човек да се чувства стар.

– ЕХО? Можеш ли да ГОВОРИШ? – викна Лондон нетърпеливо.

Разбира се, впоследствие може би изглежда донякъде необмислено да крещиш на маскиран обирджия с пистолет, но ако човек познава Лондон, ще разбере, че тя не го направи, защото е тъпа. Направи го просто защото е задник. Това беше причината да няма истински приятели дори в социалните мрежи. Вместо това отделяше голяма част от времето си да се измъчва, задето и този ден животът на известните хора, които не харесва, не е бил съсипан. Точно преди да се появи обирджията, Лондон бе заета трескаво да рефрешва браузъра си, за да разбере дали двама известни актьори ще се разделят, или не. Искрено се надяваше да го направят, защото понякога е по-лесно да живееш със собствените си тревоги, ако знаеш поне, че и никой друг не е щастлив.

Но обирджията не отговори. Честно казано, чувстваше се доста глупаво и започваше да съжалява за цялата работа. Да обере банка, очевидно си беше смайващо лоша идея още от самото начало. Обирджията трябваше да обясни това на Лондон, да помоли за извинение и да си тръгне. Тогава може би всичко, което стана впоследствие, нямаше изобщо да се случи. Обирджията обаче така и не получи този шанс, защото Лондон просто заяви:

– Ще се обадя на ченгетата!

Обирджията се паникьоса и побягна навън.

17.

Джак: Можеш ли да ми кажеш нещо по-конкретно за извършителя?

Лондон: Имаш предвид обирджията?

Джак: Да.

Лондон: Ами защо не каза така?

Джак: Можеш ли да ми кажеш нещо по-конкретно за обирджията?

Лондон: Като например?

Джак: Спомняш ли си как изглеждаше той?

Лондон: Боже, ама че повърхностен въпрос! Имаш ужасно бинарна представа за половете.

Джак: Извини ме. Можеш ли да ми кажеш нещо за „човека“.

Лондон: Не е нужно да правиш кавички.

Джак: Определено смятам, че е нужно. Можеш ли да опишеш как изглеждаше ОБИРДЖИЯТА? Нисък обирджия ли беше, или висок?

Лондон: Не определям хората според ръста им. Това е дискриминация. Аз например съм ниска и знам, че това комплексира много от високите хора.

Джак: Моля?

Лондон: Високите хора също имат чувства.

Джак: Окей. Аха. В такъв случай отново ще помоля за извинение. Нека се изразя по друг начин: Обирджията изглеждаше ли като да има комплекси?

Лондон: Защо си разтриваш веждите по тоя начин? Крийпи е.

Джак: Моля за извинение. Какво беше първото ти впечатление от обирджията?

Лондон: Окей. Първото ми „впечатление“ беше, че „обирджията“ изглеждаше като пълен идиот.

Джак: Това да го тълкувам, че е съвсем в реда на нещата човек да има бинарна представа за интелигентността?

Лондон: А?

Джак: Нищо. На какво се основава определението „идиот“?

Лондон: Ами връчи ми бележка, на която пишеше

„Дай ми шест хиляди и петстотин“. Кой, по дяволите, обира БАНКА заради шест хиляди и петстотин крони? Ако обираш банка, поискай десет милиона. Ако искаш точно шест хиляди и петстотин, явно имаш някаква адски конкретна причина. Нали?

Джак: Признавам, че не се бях замислил за това.

Лондон: Трябва да мислиш повече, за това замислял ли си се?

Джак: Ще направя каквото мога. Мога ли да те помоля да погледнеш този лист и да ми кажеш какво мислиш?

Лондон: Това тук? Прилича на детска рисунка. Какво изобщо представлява?

Джак: Мисля, че това са маймуна, жаба и кон.

Лондон: Кон, ама друг път. Това е лос!

Джак: Така ли мислиш? Колегите ми предполагат, че е или кон, или жираф.

Лондон: Чакай. Получих известие.

Джак: Не, трябва да се съсредоточиш, Лондон. Мислиш, че е лос, така ли? Ало? Остави телефона и отговори на въпроса!

Лондон: Йес!

Джак: Моля?

Лондон: Най-накрая! НАЙ-НАКРАЯ!

Джак: Не разбирам.

Лондон: Разделят се!

18.

Истината? Истината е, че обирджията беше зрял човек. Няма по-показателно за личността на един обирджия описание от това. Ужасното на това да пораснем и да станем зрели хора, е прозрението, че на абсолютно никого не му пука за нас. Налага ни се да разберем как работи светът и да се справяме с всичко сами. Да работим, да плащаме сметки, да използваме конец за зъби, да тръгваме навреме за срещи, да чакаме на опашка и да попълваме формуляри, да опъваме кабели и да сглобяваме мебели, да сменяме гумите на колата, да зареждаме телефона си, да изключваме кафеварката и да не забравяме да запишем децата на плуване. Отваряме очи сутринта, а животът само чака да ни зарине с нова лавина от „Помни!“ и „Не забравяй!“. Не можем да мислим, не можем да дишаме, просто се събуждаме и започваме да си проправяме път през купчината, защото утре ще има нова. Понякога се оглеждаме, на работното си място или на родителска среща, или на улицата, и с ужас осъзнаваме, че всички останали сякаш знаят точно какво правят. Явно само ние се преструваме. Другите следят, смогват и имат сили за всичко. Децата на другите могат да плуват.

Но ние не сме готови да бъдем зрели хора. Трябвало е да ни спрат навреме.

Истината? Истината е, че когато обирджията изхвърча на улицата, по тротоара вървеше полицай. По-късно щеше да се окаже, че към този момент полицията още не е издирвала никакъв обирджия, тъй като сигналът още не беше подаден, понеже двайсетгодишната Лондон и служителят в спешната телефонна централа бяха твърде заети да се чувстват взаимно оскърбени от другия. (Лондон съобщи за обир, а операторът поиска да знае „Къде?“, при което Лондон му даде адреса на банката, а операторът се зачуди:

„Това не е ли безкасова банка, какво ще ѝ крадат?“, при което Лондон каза „Да, нали?“, а операторът попита „Нали какво?“, при което Лондон изръмжа „Какво нали какво?“, а операторът отвърна хапливо „ТИ първа каза нали!“, при което Лондон викна „Не, ТИ каза...“, след това комуникацията много рязко се разпадна.) Впоследствие щеше да се окаже, че полицаят, който вървеше по улицата, в действителност дори не беше полицай, а служител на местното предприятие за контрол на паркирането. И разбира се, ако не беше толкова стресиран и разконцентриран, обирджията щеше да побегне в друга посока. Тогава историята щеше да бъде значително по-кратка.

Но вместо това обирджията хукна през първата отворена врата, която видя. Тя водеше към стълбище, а когато си в долния край на едно стълбище, нямаш особено голям избор, освен да тръгнеш нагоре. На последния етаж имаше широко зейнала врата на апартамент и обирджията нахълта вътре, потейки и задъхвайки се. Маската се беше разкривила, така че виждаше само с едното око. Едва сега забеляза, че антрето е пълно с обувки, а апартаментът е пълен с хора без обувки. Една жена видя пистолета и се разкрещя: „Боже господи, обират ни!“. В същото време обирджията чу някой да тича по стълбите, и прие за даденост, че това е полицай (всъщност беше куриер), и поради липса на алтернативи затвори вратата и размаха пистолета:

– НЕ... НЕ, ТОВА НЕ Е ОБИР... АЗ ПРОСТО... – провикна се, но после се поправи запъхтяно: – ТОЕСТ ТРЯБВАШЕ ДА БЪДЕ ОБИР! НО НЯМАШЕ ДА ОБИРАМ ВАС! СЕГА ОБАЧЕ СТЕ ПО-СКОРО ЗАЛОЖНИЦИ! ИЗВИНЯВАМ СЕ ЗА КОЕТО! ДЕНЯТ МИ ТРЪГНА МАЛКО СЛОЖНО!

Обирджията имаше право. Не че трябва да се защитават обирджиите, но човек може да има лош ден на работа. С ръка на сърцето: кой от нас никога не е искал да извади пистолет, след като е разговарял с някой двайсетгодишен?

Две минути по-късно улицата пред сградата гъмжеше от репортери и камери, а след тях пристигна и полицията. Това, че повечето журналисти се появиха преди повечето полицаи, не е непременно показателно за компетентността на съответните гилдии. В случая по-скоро полицаите имаха и друга важна работа, докато журналистите имаха повече време да преглеждат социалните мрежи, а младата и неприятна жена от банката, която не беше банка, очевидно се изразяваше по-красноречиво по Туитър, отколкото по телефона. Беше съобщила в интернет, че през прозореца на банката е видяла как обирджията изтичва в къщата от другата страна на улицата. Полицаите от своя страна разбраха за това едва след като куриерът, който бе видял обирджията на стълбите, се обади на жена си, която по случайност работеше в кафенето срещу полицейското управление. Тя изтича бързо навън, пресече улицата и съобщи, че човек, вероятно мъж, с предмет в ръка, вероятно пистолет, и маска на лицето, вероятно балаклава, е нахлул по време на оглед на апартамент и се е заключил вътре заедно с брокерката и всички посетители. Ето как банковият обирджия не сполучи с банковия обир, но вместо това сполучи със заложническа драма.

Животът невинаги се развива така, както планираме.

Докато затваряше вратата на апартамента, от джоба на обирджията изпадна лист хартия, който полетя към стълбите. Това беше рисунка, нарисувана от дете. Изобразяваше маймуна, жаба и лос.

Не кон и определено не жираф. А лос. Това беше важно. Защото макар двайсетгодишните да могат да грешат за много неща (а ние, които не сме на двайсет, можем единодушно да заявим, че повечето двайсетгодишни грешат толкова често, че голяма част от тях биха имали едва двайсет и пет процента шанс да отговорят правилно, ако им бъде зададен въпрос с два възможни отговора), то точно това двайсетгодишно момиче всъщност беше право за едно: нормалните банкови обирджии искат големи и кръгли суми. На всеки би могло да му хрумне да нахълта в банка и да извика: „Дайте ми десет милиона, иначе ще стрелям!“. Но ако изнервен, въоръжен човек влезе и поиска точно шест хиляди и петстотин крони, значи си има причина.

Или две.

19.

Казват, че Бог се смее на хората, които си правят планове. Но очевидно така и не сме си научили урока.

Мъжът на моста отпреди десет години и обирджията, взел заложници, не са свързани. Никога дори не са се срещали. Единственото общо помежду им е моралният риск. Това е банкерски израз, разбира се: „морален риск“. Наложило се е някой да измисли тази фраза, за да опише как функционира финансовият пазар, защото за нас е толкова очевидно, че банките са неморални, че не е достатъчно просто да ги наречем „неморални“. Имало е нужда от термин, който пояснява, че е толкова малко вероятно една банка да действа морално, че се счита за риск, ако изобщо опита. Мъжът на моста даде парите си на банка, която обещаваше да прави „сигурни инвестиции“, тъй като по онова време всички инвестиции бяха сигурни. После мъжът реши да използва сигурните инвестиции като гаранция, за да изтегли няколко заема, след което продължи да тегли нови заеми, за да плаща старите заеми. „Всички правят така“, казаха от банката, а мъжът си помисли: „Те сигурно знаят най-добре“. Но един ден изведнъж вече нямаше нищо сигурно. Това се нарича финансова криза и банков фалит, въпреки че фалират единствено хората. Банките си остават, а пазарът няма сърце, което да бъде разбито. Но всичките спестявания на мъжа бяха заменени с планина от дългове и никой не можеше да обясни как е станало. Той отбеляза натъртено как банката го е уверила, че всичко е „напълно безрисково“, но от банката разпериха ръце и казаха: „Няма нищо безрисково, трябвало е да знаеш в какво се забъркваш, или изобщо да не ни даваш парите си“.

Тогава мъжът отиде в друга банка, за да заеме пари, с които да плати всичко, което дължеше на първата банка, задето тя бе изгубила всичките му спестявания. Обясни на другата банка, че в противен случай ще изгуби фирмата си, а после и дома си. Обясни, че има две деца. От другата банка кимаха и го разбираха, но там работеше една жена, която каза: „Пострадал си от нещо, което наричаме морален риск“.

Мъжът не разбра какво означава това, и жената обясни, че моралният риск е „когато едната страна по договора не страда от негативните последствия от собствените си действия“. Мъжът все още не схващаше, така че жената въздъхна и каза: „Представи си, че двама идиоти седят на скърцащ клон и този по-близо до ствола на дървото държи трион“. Мъжът примигна неразбиращо в отговор, а жената завъртя очи и поясни: „Ти си идиотът в края на клона. И банката ще отреже клона, за да се спаси. Тя не е изгубила собствените си пари, а твоите, защото ти си идиотът, който ѝ е дал триона“. След това жената събра спокойно документите на мъжа, връчи му ги обратно и съобщи, че не възнамерява да му предостави заем.

– Но аз не съм виновен, че те са изгубили парите ми! – възкликна мъжът.

Жената го погледна студено и отбеляза:

– Напротив. Защото не е трябвало да им ги даваш.

Десет години по-късно обирджия нахълтва по време на оглед на апартамент. Обирджията нямаше толкова пари, че да изпадне в ситуация, в която банков служител да обяснява за моралния риск, но пък имаше майка, която често казваше „Бог се смее на хората, които правят планове“, а понякога това е едно и също. Обирджията беше на седем, когато тя го каза за пръв път, а това може би е твърде ранна възраст да чуеш нещо такова, защото на практика означава „животът ти може да се развие всякак, но най-вероятно ще отиде по дяволите“. Дори седемгодишните проумяват това. Проумяват също, че дори майка ти да казва, че не обича да прави планове, и никога да не планира да се напие, то ако това все пак се случва доста често, едва ли е по случайност. Седемгодишното дете си обеща никога да не пие и никога да не пораства, но спази обещанието си само наполовина. За жалост, човек все някога става възрастен.

А моралният риск? Седемгодишното дете научи за него малко преди Бъдни вечер същата година. Майката приклекна в кухнята, залитна и прегърна детето си, като без да иска, поръси главата му с пепел от цигарата си.

– Не ми се сърди – каза тя, хълцайки от плач. – Моля те, не ми се карай, не бях виновна аз.

Детето не разбра какво точно има предвид тя, но бавно започна да се досеща, че може би има нещо общо с парите, които то спечели, като цял месец продаваше коледни вестници след училище. Беше дало парите на майка си, за да може тя да купи празнични гозби за Бъдни вечер. Сега я погледна в очите, които лъщяха от алкохол, сълзи, опиянение и себеомраза. Тя плачеше в прегръдките му. В кухнята беше пълно с бутилки алкохол и празно с коледна храна. Майката прошепна: „Не трябва да ми даваш парите“. Това бяха най-близките до молба за прошка думи, които някога бе изричала пред него.

Обирджията често мисли за това и до ден днешен. Смята, че е странно, а не ужасно, че все още не може да намрази майка си. Че все още има чувството, че наистина не тя е била виновна.

Изхвърлиха ги от апартамента през февруари и обирджията си обеща никога да не става родител, а когато все пак стана родител, си обеща поне да не става от родителите, които носят хаос и не могат да се справят с живота на възрастните, не могат да плащат сметки, нито да осигурят покрив на децата си.

И Бог се засмя.

Мъжът на моста написа писмо на жената от банката, която му обясни за моралния риск. Написа точно това, което искаше тя да чуе. После скочи. Жената от банката носи писмото в чантата си в продължение на десет години. После срещна обирджията.

20.

Джим и Джак бяха първите полицаи, пристигнали пред сградата. Това нямаше толкова общо с компетентността им, колкото с размерите на града. Наблизо чисто и просто нямаше кой знае колко полицаи, още повече един ден преди Нова година. В управлението често се шегуваха, че ако помолиш за „подкрепление“ по радиостанцията, възможно е да ти отговорят: „В тоалетната е, може ли да ти се обади по-късно?“.

Журналистите вече бяха там, разбира се. А може и да бяха главно съседи и любопитни минувачи, трудно е да се прецени в днешно време, когато всички снимат, правят клипчета и документират целия си живот, сякаш всеки човек е телевизионен канал. Всички погледнаха очаквателно към Джим и Джак, все едно полицаите трябваше да знаят как точно следва да се постъпи. Не знаеха. В този град никой не взимаше заложници, нито пък обираше банки, особено пък безкасови.

– Какво трябва да направим според теб? – попита Джак.

– Според мен? Не знам, обикновено ти знаеш – отговори Джим откровено.

Джак го погледна отчаяно.

– Никога не съм присъствал на ситуация със заложници.

– Нито пък аз, момче. Ти нали ходи на оня курс? Онова там за слушателите?

– Активно слушане – измърмори Джак.

Курсът си беше съвсем истински, но му беше трудно да си представи как точно би му помогнал в момента.

– Да, там не те ли научиха да разговаряш с похитители? – кимна Джим.

– Да, но за да можеш да слушаш, някой трябва да говори, а как бихме могли да се свържем с извършителя? – каза Джак.

Извършителят не беше отправил някакво съобщение, не беше поискал откуп. Нищичко. Освен това Джак смяташе, че ако курсът по активно слушане беше толкова добър, колкото твърдеше инструкторът, то Джак щеше вече да си е намерил приятелка.

– Това не знам, не – призна Джим. Джак въздъхна.

– Цял живот си бил полицай, баща ми, трябва да имаш опит с нещо подобно?

Джим, разбира се, опита да си даде вид, че да, абсолютно, имаше опит, тъй като бащите искаме да учим синовете си на разни неща, защото в секундата, в която вече не сме в състояние да го правим, те спират да бъдат наша отговорност, а ние се превръщаме в тяхна. Така че бащата се прокашля, обърна се настрани и извади телефона си. Остана така доста дълго време, като се надяваше Джак да не го пита какво прави. Това, естествено, не стана.

– Баща ми... – каза Джак, гледайки през рамото му.

– Ммм – каза Джим.

– Ти сериозно ли гугълваш „Какво се прави при заложническа криза“?

– Може би да.

Джак изстена и подпря длани на коленете си. Знаеше какво ще кажат началниците му и началниците на началниците му, когато им се обадеха след малко. Това бяха найпротивните думи, за които можеше да се сети: „Дали да не се обадим в Стокхолм и да помолим за помощ?“. Да, помисли си Джак, не дай си боже някога да свършим нещо сами в този град. Погледна нагоре към балкона на апартамента, където се намираше обирджията. Изруга. Трябваше просто да започне отнякъде, да установи контакт по някакъв начин.

– Татко? – въздъхна той накрая.

– Да, момче? – каза Джим.

– Какво пише в Гугъл?

Джим прочете на глас, че като начало човек трябвало да разбере кой е похитителят. И какво иска.

21.

Окей. Обирджия обира банка. Помислете за това.

То, разбира се, няма нищо общо с теб. Също както и мъжът, който скача от мост. Защото ти си обикновен, свестен човек и никога не би обрал банка. Чисто и просто има някои неща, които на всички нормални хора им е ясно, че не бива да правят при каквито и да е обстоятелства. Не бива да лъжат, да крадат, да убиват, да замерят птици с камъни. Можем да се съгласим с това.

Е, лебедите може би правят изключение, защото могат да бъдат истински пасивно агресивни задници. Но ако оставим лебедите настрана, човек не бива да хвърля камъни по птици. И не бива да лъже. Или... може и да лъже, понякога даже трябва да го прави, например когато детето му го попита: „Защо мирише на сладки? СЛАДКИ ЛИ ЯДЕШ?“. Но във всеки случай не бива да краде и да убива, с това можем да се съгласим.

Или, така де, във всеки случай не бива да се убиват хора. Най-често не бива да се убиват и лебеди дори ако са задници, но е позволено да се убиват животни, ако имат рога и живеят в гората. Или ако са бекон. Но никога не бива да се убиват хора.

Освен ако не са Хитлер. Може да убиеш Хитлер, ако имаш машина на времето и ти се удаде възможност. Все пак би трябвало да е позволено да убиеш някого, за да спасиш милиони и да предотвратиш световна война, това на всички им е ясно. Но в такъв случай колко души трябва да спасиш, за да е оправдано убийството? Един милион? Сто и петдесет? Двама? Един? Нито един? Разбира се, нямаш точен отговор, защото никой няма.

Така че нека да вземем по-прост пример: може ли да се краде? Не, не може. Тук сме съгласни. Освен ако не откраднеш нечие сърце, това е романтично. Или ако крадеш хармониките на хората, които свирят на хармоника по купони, това е общественополезно. Или ако откраднеш нещо малко, ако наистина ти се налага. Тогава е окей. Но в такъв случай може ли да откраднеш нещо малко по-голямо? И кой определя големината? Ако наистина трябва да откраднеш нещо, колко точно трябва да „трябва“, за да можеш да откраднеш нещо наистина сериозно? Ако например знаеш, че наистина трябва и че никой няма да бъде наранен: тогава може ли да ограбиш банка?

Не, дори тогава не бива да го правиш. Вероятно си прав. Ти никога не би обрал банка и нямаш нищо общо с обирджията.

Освен може би страха. Може би се е случвало наистина да те е страх. Случвало се е и на обирджията. Може би защото обирджията е родител на малко дете и съответно има доста опит със страха. Може би ти също имаш деца, тогава знаеш какво е да те е страх през цялото време. Страх, че не знаеш всичко, че не можеш всичко, че няма да се справиш с всичко. Накрая до такава степен свикваме с усещането, че сме се провалили, че всеки път, когато не разочароваме децата си, тайно сме шокирани. Възможно е някои деца да го знаят. Затова от време на време правят дребни неща в найчудновати ситуации, за да ни помогнат да си поемем дъх. Точно, ама точно колкото да ни спасят от удавяне.

Ето защо, когато обирджията излезе навън сутринта, без да осъзнава, носеше рисунката на жабата, маймуната и лоса в джоба на якето си. Момиченцето, което я нарисува, я сложи там. То има по-голяма сестра и двете би трябвало да се карат така, както сестрите винаги се карат, само че почти никога не го правят. Малката може да си играе в стаята на голямата, без голямата да ѝ се развика. Голямата може да има вещи, които обича, без да се страхува, че малката нарочно ще ги счупи. Родителите им все си шептяха „не ги заслужаваме“, когато момичетата бяха съвсем малки. И имаха право.

Сега след развода, в дните, когато сестрите живеят при единия си родител, сутрин слушат новините в колата. Днес по новините говорят за другия им родител, но те още не знаят.

В дните, когато живеят при родителя обирджия, се возят с автобус. Обичат да го правят и през целия път си измислят истории за непознатите хора, които седят пред тях: този там може би е пожарникар, предполага родителят. Онази жена може би е извънземна, казва малката дъщеря. После идва ред на голямата и тя казва НА ВИСОК ГЛАС: „Онзи човек може би е издирван за убийство и има човешка глава в раницата си, кой знае?“. Тогава на лелките от околните седалки им става толкова неловко, че сестрите започват да се кискат, докато не останат без дъх, а родителят трябва да гледа сериозно и да се преструва пред лелките, че не, това изобщо не е забавно.

Почти винаги закъсняват на път за спирката и когато се затичат по моста, а автобусът спре в другия край, момичетата се размиват и почват да викат: „Лосът идва! Лосът идва!“. Защото краката на родителя обирджия са твърде дълги в сравнение с тялото и отстрани изглежда смешно, когато тича. Родителят не го знаеше, преди да се родят момичетата, понеже децата възприемат физическите пропорции на възрастните по по-различен начин – може би защото винаги ни гледат изотдолу, а това е възможно най-лошият ъгъл. Ето защо хитроумните малки тролчета толкова ги бива да ни тормозят. Имат достъп до всичко наше, и най-крехкото. И въпреки това им прощаваме постоянно и какво ли не.

Защото най-странното на това да си родител, не само родител обирджия, ами изобщо, е това, че децата винаги те обичат, независимо какъв си. Поразително дълго продължават да бъдат неспособни да повярват, че родителите им всъщност не са супер умни, адски забавни и безсмъртни. Може би това е биологична функция – до определена възраст децата ни обичат безусловно и безразсъдно поради една-единствена причина: ние сме техни. Добра работа е свършила биологията, трябва да ѝ се признае.

Родителят обирджия никога не нарича дъщерите си с истинските им имена. Докато не започне да принадлежи на някого другиго, човек обикновено не обръща внимание, че тъкмо ние, които сме дали имената на децата си, ги използваме най-рядко. Обичаме да им измисляме галени имена, защото любовта изисква дума за тях, която да е само наша. Ето защо родителят обирджия нарича дъщерите си според усещането, което майка им изпита, когато те започнаха да ритат в корема ѝ преди шест и осем години. Едната като че подскачаше там вътре, а другата като че се катереше. Жабка. Маймунка. И лос, който би направил всичко за тях. Дори нещо съвършено идиотско. Може би и по това си приличате въпреки всичко. Сигурно и ти имаш човек в живота си, заради когото би бил идиот.

Но все пак никога не би обрал банка. Естествено, че не. Но може би си бил влюбен? Почти на всички се е случвало. Човек може да направи страшни тъпотии от любов. Може да се ожени например. Да има деца, да води семеен живот и да има щастлив брак. Или поне така да си мисли. Може би не щастлив, но приемлив. Приемлив брак. В крайна сметка кой може да бъде щастлив непрекъснато? Как да стане това? През повечето време човек е зает просто да се справи с деня си. Сигурно и ти си имал такива дни. Може би ако човек се справи с достатъчно от тях и една сутрин погледне през рамо, ще открие, че е сам, а партньорът му е свърнал някъде по пътя. Може би ще открие лъжа. Така стана с обирджията. Разкрита бе изневяра и дори никой да не ти е изневерявал, сигурно можеш да си представиш какъв би могъл да бъде ефектът от нещо такова.

Особено ако не става дума за единична изневяра, ами за афера, продължила дълго време. Това означава, че не просто са те предали, ами са те измамили. Партньорът ти може би може да ти изневери, като просто не помисли за теб в даден момент, но аферата е нещо, което се планира. Може би най-много болка причиняват милионите следи, които никога не си забелязал. Може би ще бъдеш още по-съкрушен, ако няма добро обяснение. Може би ти би могъл да разбереш, ако ставаше дума за самота или копнеж, ако ти кажат: „Ти все работиш и не ни остава време един за друг“. Но ако обяснението е „ммм, ами, в интерес на истината, изневерих ти с шефа ти“, сигурно е по-трудно. Защото тогава причината да полагаш толкова много извънреден труд след края на работното време, в действителност се превръща и в причината вече да нямаш брак. А когато отидеш на работа в понеделника след раздялата, шефът казва: „Мм, ами, разбира се, това е неловко за всички замесени... така че... може би най-лесно ще е просто вече да не работиш тук?“. В петък си бил женен и с работа, в понеделник си без покрив над главата и безработен. Какво да правиш? Да наемеш адвокат? Да съдиш някого?

Не.

Защото обирджията чу следното: „Хайде сега, не прави сцена. Не създавай хаос. Заради децата!“. И не го направи, не искаше да бъде такъв родител, просто се изнесе от апартамента, напусна работа, затвори очи и прехапа бузи. Заради децата. Може би и ти би направил така. Веднъж жабката каза, че е чула един възрастен в автобуса да казва, че „любовта боли“, а маймунката отвърна, че може би затова хората рисуват сърцата със заострен край. Как да им обясниш развода след нещо такова? Как да им разкажеш за изневярата? Как да го направиш, без да ги превърнеш в малки циници? Влюбването е вълшебно, романтично, гръмотевично. Но влюбването и любовта са две различни неща. Нали? И така трябва да бъде. Никой не би смогнал да си стои влюбен постоянно, година след година. Когато е влюбен, човек не може да мисли за нищо друго, забравя приятелите си, работата си, обяда си. Ако бяхме влюбени през цялото време, щяхме да умрем от глад. Любовта е да си влюбен... само понякога. За да можеш да бъдеш с всичкия си през останалото време. Проблемът е, че всичко е относително, щастието се основава на очаквания, а сега имаме и интернет. Целият свят непрестанно ни пита: „А твоят живот перфектен ли е? Какво? Ами сега? Перфектен ли е ТАКА? Ако не, трябва да промениш нещо!“.

Разбира се, истината е, че ако хората действително бяха толкова щастливи, колкото изглеждат по интернет, то в интернет нямаше да има толкова много проклето съдържание, защото никой човек, който има страхотен ден, не прекарва половината от него в това да се снима. Всеки може да подхранва мита за себе си, ако разполага с достатъчно тор. Така че ако тревата изглежда по-зелена от другата страна на оградата, това вероятно се дължи на факта, че в градината на съседа е пълно с лайна. Но това няма значение, защото вече сме се научили да настояваме всеки ден да бъде специален. Всеки ден.

Изведнъж се оказва, че живеем едни до други, а не заедно. Един от нас може да живее удивително дълго с вярата, че бракът ни е добър. Или поне не по-лош от останалите. Поне приемлив. Но в един момент става ясно, че другият е искал повече, че не е достатъчно само да се справяме с деня. Работим и се прибираме вкъщи, работим и се прибираме вкъщи, работим и се прибираме вкъщи, опитваме се да угодим на всички и на двете места. А после разбираме, че през това време партньорът ни и шефът ни са си угаждали взаимно.

„Да се обичаме, докато смъртта ни раздели“, не казахме ли така? Не си ли го обещахме? Или съм запомнил грешно?

„Или поне докато на един от нас му омръзне.“ Може би сме си казали това?

Сега маймунката, жабката, единият родител и шефът живеят в апартамента, докато родителят обирджия не живее никъде. Апартаментът беше на името на другия родител, а родителят обирджия не искаше да прави сцени. Да създава хаос. Но не е твърде лесно да се намери жилище в тази част на града или където и да е, когато нямаш работа или спестявания. Когато имаш брак и деца и живот, не се редиш на опашката за апартаменти, защото не си представяш, че можеш да загубиш всичко за един следобед. Най-ужасното на разводите не е, че карат хората да се чувстват, сякаш времето, което са вложили в брака, е пропиляно, ами това, че ги лишава от всичките им планове за бъдещето.

Разбира се, от банката казаха, че за закупуване на жилище и дума не може да става, тъй като кой би дал заем на човек, който няма пари? Заеми се дават само на хора, които всъщност не се нуждаят от заем. Но тогава къде да живееш?

„Под наем“, казаха от банката. Но за да наемеш апартамент в града, при положение че нямаш работа, трябва да оставиш депозит в размер на няколко наема. А когато се изнесеш, ти изплащат депозита обратно, така че не е много ясно каква е ползата от цялата работа.

После пристигна писмо от адвокат. В него пишеше, че другият родител на маймунката и жабката е решил да подаде молба за самостоятелно попечителство над децата, защото „настоящата ситуация, в която един от попечителите им няма жилище и приходи, не е устойчива, все пак трябва да мислим за децата“. Сякаш родителите без жилище и приходи мислят за нещо друго, освен за децата си.

Другият родител прати на родителя обирджия писмо, в което пишеше: „Трябва да си вземеш нещата“. Това, разбира се, означава да вземеш нещата, които другият родител и бившият ти шеф – след като са си присвоили всичко хубаво – са решили, че са за боклука и не им трябват. Нещата са в мазето, така че как да постъпиш? Може би да отидеш там късно вечерта, за да не засечеш някой съсед и да се срамуваш? Същевременно с това осъзнаваш, че нямаш къде да ги занесеш. Нямаш дори къде да спиш, а навън започва да става студено, затова оставаш в мазето.

В друго мазе, което някой съсед е забравил да заключи, намираш кашон, пълен с одеяла. Вземаш ги назаем, за да не измръзнеш. Под одеялата по някаква причина има пистолет играчка и ти заспиваш с пистолета в ръка, защото си мислиш, че ако през нощта се появи някой откачен крадец, ще можеш да го изплашиш с него. После плачеш, защото осъзнаваш, че самият ти си откаченият крадец.

На следващата сутрин връщаш одеялата, но задържаш пистолета играчка, защото не знаеш къде ще спиш довечера, и може и да ти потрябва. Това продължава една седмица.

Може би не знаеш какво точно е чувството, но сигурно и на теб ти се е случвало да се погледнеш в огледалото и да си помислиш: „Не така трябваше да се развие животът“. Това може да изплаши човек до смърт. Така че една сутрин може би правиш нещо отчаяно. Е, не ти, разбира се, ти сигурно би постъпил по съвсем различен начин. Като да се запознаеш със закона и правата си, да наемеш адвокат и да отидеш в съда. А може би не. Може би не би искал да правиш сцени пред дъщерите си и да бъдеш родител, който създава хаос. Може би щеше да си помислиш: „Само да ми се удаде шанс, ще намеря начин да разреша ситуацията, без да ги натъжавам“.

И когато съвсем близо до дома на маймунката и жабката, току до моста, се появява малък апартамент, който можеш да наемеш на черно от трета или четвърта ръка за шест хиляди и петстотин на месец, си казваш: „Ако разполагам с един месец, може би ще си намеря работа, тогава няма да могат да ми отнемат децата, само да имам къде да живея“. И изпразваш банковата си сметка, продаваш всичко, което притежаваш, събираш за един наем и трийсет нощи поред лежиш буден и се чудиш как да събереш за още един. Но не успяваш.

В такъв случай трябва да се обърнеш към властите, да. Но може би стоиш пред вратата и си мислиш за майка си и какъв беше въздухът вътре, когато седеше на дървена пейка с номерче в ръка, спомняш си какви лъжи може да изрече едно дете заради родителите си. И не успяваш да събереш сили да прекрачиш прага. Най-идиотската заблуда на хората, които имат всичко, относно хората, които нямат нищо, е, че нямащите не молят за помощ от гордост. Това рядко е така.

Зависимите могат да лъжат, но не толкова добре, колкото децата си. Дъщерите и синовете са тези, които се научават да измислят оправдания, никога твърде гръмки или неправдоподобни, ами достатъчно битови, така че никой да не провери дали са верни. Детето на зависим няма да каже, че кучето му е изяло домашното, а просто че си е забравило раницата вкъщи. Мама не е пропуснала родителската среща, защото са я отвлекли нинджи, а защото е трябвало да работи извънредно. Детето не помни каква точно е длъжността ѝ. Тя е по заместване. Прави каквото може, за да ги осигурява, когато татко го няма. Детето се научава как да разказва това по такъв начин, че да не му задават последващи въпроси. Научава се, че лелките от социалните власти могат да му отнемат мама, ако разберат, че е запалила предишния им апартамент, като е заспала с цигара в ръката, или че е откраднала коледна шунка от магазина за хранителни стоки. Затова лъже, когато идва охраната. Взима шунката и признава: „Аз я откраднах“. Никой не вика полиция заради дете, не и по Коледа. Така че то се прибира у дома гладно, но не и само.

Ако ти беше такова дете, а после такъв възрастен и на свой ред се сдобиеше с деца, никога не би искал да ги подложиш на нещо такова. Обещаваш си, че в никакъв случай няма да им се налага да стават толкова добри лъжци. Затова не отиваш при властите, защото се страхуваш, че ще ти отнемат момичетата. Приемаш развода и не се бориш нито за работата си, нито за апартамента, защото не искаш момичетата да имат родители, които са във война. Опитваш да се справиш с всичко сам и накрая изваждаш късмет: противно на всички очаквания си намираш работа. Със заплатата не може да се живее, но може да се оцелее, поне за кратко. Това е всичко, от което се нуждаеш – възможност. Но ти казват, че „задържат“ първата ти заплата, което означава, че ще я получиш чак когато си работил там два месеца, сякаш не знаят, че именно първият месец е месецът, когато човек най-много се нуждае от пари.

Отиваш в банката и ги умоляваш за заем, за да можеш да работиш, без да ти плащат, но от банката казват, че няма как да стане, защото не си на постоянен договор. Могат да те изритат, когато си поискат. Тогава банката как ще си получи парите? Та ти нямаш такива! Опитваш се да обясниш, че ако имаше пари, нямаше да ти се налага да теглиш заем, но от банката изобщо не схващат тази логика.

Така че какво правиш? Бориш се. Надяваш се да е достатъчно. После получаваш ново заплашително писмо от онзи адвокат. Не знаеш какво да правиш, към кого да се обърнеш, не искаш да правиш сцени. Сутрин тичаш, за да хванеш автобуса, и си мислиш, че дъщерите ти не забелязват как се чувстваш, но те го правят. Виждаш в очите им, че искат да продават коледни вестници и да ти дадат всички пари. След като ги завеждаш до училище, свиваш в една уличка, сядаш на тротоара и плачеш, защото не спираш да си мислиш: „Не трябваше да ме обичат толкова“.

Цял живот си си обещавал, че ще се справиш с всичко. Че няма да създаваш хаос. Няма да ти се налага да молиш за помощ. Но идват празници и изстрадваш Бъдни вечер в самотно отчаяние, защото момичетата ще са с теб на Нова година. На трийсети декември слагаш поредното писмо от адвоката, който иска да ти ги отнеме, в джоба на якето си заедно с писмото от хазаина, в което пише, че ако не си платиш наема днес, ще те изхвърлят. Точно в този момент не е нужно много, за да се пречупиш. Една-единствена много лоша идея стига. Поглеждаш пистолета играчка, който прилича на истински. Правиш дупки в черна шапка и я слагаш на лицето си, отиваш в банката, която не е пожелала да ти даде пари, защото нямаш пари, и си мислиш как просто ще поискаш шест хиляди и петстотин за наема и веднага щом получиш заплата, ще ги върнеш. „Как точно?“, вероятно би попитал някой по-организиран човек, но... ами... може би не си помислил за това? Може би си си представял, че ще се върнеш в банката, със същата маска и същия пистолет, и ще ги принудиш да вземат парите? Защото имаш нужда само от един месец. Имаш нужда от една-единствена възможност, за да подредиш всичко.

Но после се оказва, че проклетият пистолет играчка, който прилича на истински, всъщност прилича на истински, защото е истински. И във входа се носи рисунка на лос, жаба и маймуна, а килимът в апартамента на последния етаж е покрит с кръв.

Не така трябваше да се развие животът.

22.

Не беше бомба.

Беше кутия с коледни лампички, които един от съседите беше окачил на балкона си. Всъщност възнамеряваше да ги остави там и за Нова година, но се скара със съпругата си, която каза: „Това са прекалено много лампи, не мислиш ли? И защо не можем да имаме обикновени бели лампички като всички останали? Трябва ли да мигат в различни цветове, все едно сме отворили публичен дом?“. Той измърмори в отговор: „Ти в какви публични домове си била, че са имали мигащи лампички?“, а тя вдигна вежда и изведнъж пожела да узнае „а ТИ в какви публични домове си бил, тъй като очевидно знаеш ТОЧНО как изглеждат...“, така че караницата приключи, като той отиде на балкона и свали проклетите лампички. Но го домързя да мъкне кутията до мазето, затова я остави във входа, пред вратата на апартамента. После двамата със съпругата му отидоха при родителите ѝ, за да празнуват Нова година и да се карат за публични домове. Кутията остана пред вратата, един етаж по-долу от апартамента, където впоследствие се разигра заложническа драма. Когато куриерът от началото на историята, който най-спокойно се качваше по стълбите, изведнъж видя въоръжения обирджия да влиза в един апартамент, веднага хукна обратно, при което взе че се спъна в кутията, а кабелите се разпиляха навън.

Не приличаше на бомба, определено. Приличаше на обърната кутия с коледно осветление. От публичен дом. Но в защита на Джим трябва да кажем, че е възможно да е приличало на нещо, което би могло да бъде бомба, ако човек само е чувал да се говори за бомби, но никога не е виждал истинска бомба. Нито пък публичен дом. Малко като човек, който много се страхува от змии, и докато седи на тоалетната, усети лек полъх по дупето и веднага си каже: „ЗМИЯ!“. Това, разбира се, не е логично и разумно, но ако фобиите бяха логични и разумни, нямаше да се наричат фобии. Джим изпитваше значително повече страх от бомби, отколкото от коледно осветление, и в такива случаи понякога се случва мозъкът и очите да са на различно мнение.

И така, двамата полицаи стояха долу на улицата, Джим беше потърсил съвет в Гугъл, а Джак се беше обадил на собственика на апартамента със заложниците, за да добие представа колко души би могло да има вътре. Собственикът се оказа млада майка от съвсем друг град, която обясни, че е наследила апартамента и отдавна не била ходила там. Не знаеше подробности за огледа, брокерката се грижела за тези неща. След това Джак се обади в полицейското управление, за да говори с жената от кафенето, която беше омъжена за куриера, който пръв бе подал сигнал за станалото. За жалост, Джак не научи кой знае колко повече, освен че обирджията бил „Маскиран и много дребен! Или не много дребен, ами нормално дребен! Може би по-скоро нормален, отколкото дребен! Колко е... нормалното?“. Въз основа на тази оскъдна информация Джак се опита да състави план, но не успя, защото му се обади началникът, и тъй като Джак нямаше план, който да представи на мига, началникът се обади на своя началник и на началника на началника си и накрая всички началници – съвсем предвидимо – решиха, че най-добре би било, ако веднага се обадят в Стокхолм, нали така? Всички се съгласиха с изключение, разбира се, на Джак, който искаше поне веднъж в живота си да се справи с нещо сам.

Предложи на началниците да разрешат на него и Джим да влязат във входа, да се качат до апартамента и да проверят дали не могат да се свържат с обирджията. Макар и скептично, началниците се съгласиха, тъй като Джак чисто и просто беше от полицаите, на които другите полицаи се доверяват. Джим обаче стоеше съвсем наблизо и чу как един от началниците вика по телефона: „Трябва да сте изключително предпазливи, във входа може да има взривни вещества или нещо такова, може би не става дума за заложническа криза, а за терористична атака! Забелязали ли сте съмнителни сакове? Или бради?“. Джак не обърна внимание на това, защото беше твърде млад. Но Джим обърна много голямо внимание, защото беше баща.

Асансьорът не работеше, така че с Джак се качиха по стълбите, като по пътя звъннаха на всички звънци, за да проверят дали в сградата не са останали хора. Но нямаше никого, защото един ден преди Нова година тези, които трябваше да работят, работеха, тези, които не трябваше да работят, си имаха по-добра работа, отколкото да висят вкъщи, а тези, които нямаха по-добра работа, все пак бяха чули сирените, бяха видели полицаите и журналистите от балконите си и бяха излезли на улицата, за да разберат какво става. (Някои от тях, между другото, се страхуваха най-много да не би в къщата да има змия, защото по интернет наскоро бе плъзнал слух, че в съседния град са открили змия в нечия тоалетна. Това дава представа колко малко вероятна изглеждаше възможността по тези краища да се разиграе заложническа драма.)

Когато Джак и Джим се качиха на етажа с кутията и кабелите, Джим подскочи толкова изплашено, че се сецна (трябва да се отбележи, че в днешно време гърбът на Джим се сецваше на същото място дори при неочаквана кихавица, но все пак). Той дръпна здраво Джак и просъска:

– БОМБА!

Джак завъртя очи така, както само синовете могат, и каза:

– Това не е бомба.

– Откъде знаеш? – попита Джим.

– Бомбите не изглеждат така – каза Джак.

– Може би този, който е направил бомбата, иска да си мислиш така?

– Баща ми, стегни се, това не е...

Ако ставаше дума за който и да е друг колега, Джим би го оставил да се качи нагоре по стълбите. Може би затова някои твърдят, че е лоша идея бащи и синове да работят заедно. Защото вместо това Джим каза:

– Не. Ще се обадя на стокхолмчаните. Джак така и не му го прости.

Началниците и началниците на началниците и който там стоеше над тях в йерархията и се разпореждаше, веднага разпоредиха двамата полицаи да се върнат на улицата и да изчакат подкрепление. Разбира се, не беше много лесно да се намери подкрепление дори в големите градове, защото кой, по дяволите, обира банка един ден преди Нова година? И кой, по дяволите, взима заложници по време на оглед на апартамент? „И кой, по дяволите, прави оглед един ден преди Нова год...“, зачуди се един от началниците и разговорът по радиостанцията продължи горе-долу в същия дух. После един специален парламентьор, стокхолмчанин, се обади на Джак по телефона и съобщи, че ще поеме целия случай. В момента пътувал с колата, бил на няколко часа от тях и на Джак трябвало да му е ясно, че през това време от него се очаква единствено „да контролира ситуацията“. Парламентьорът говореше на диалект, който очевидно не беше стокхолмски, но това нямаше значение, защото за Джим и Джак да си „стокхолмчанин“, беше по-скоро въпрос на поведение, отколкото на произход. „Не всички идиоти са стокхолмчани, но всички стокхолмчани са идиоти“, казваха често в управлението. Което, разбира се, беше дълбоко несправедливо. Защото човек може да спре да бъде идиот, но не може да спре да бъде стокхолмчанин.

След разговора с парламентьора Джак беше по-ядосан, отколкото след последния си разговор с клиентския център на интернет доставчика си. Джим, от своя страна, се чувстваше виновен, задето на сина му нямаше да му се удаде шанс сам да залови обирджията. В резултат на това всичките им решения до края на деня щяха да бъдат ръководени от емоциите им.

– Извинявай, момче, не исках да... – започна Джим посърнало, но не знаеше как да завърши изречението, без да признае, че ако ставаше дума за което и да е друго момче, той също би сметнал, че онова едва ли е бомба.

Но човек не поема рискове, ако момчето е неговото момче.

– Не сега, татко! – отговори Джак кисело, защото отново разговаряше по телефона с началника на началника.

– Какво искаш да направя? – попита Джим, защото имаше нужда да имат нужда от него.

– Като начало можеш да опиташ да се свържеш със съседите от горните етажи, до които така и не стигнахме заради теб и твоята „бомба“, за да сме сигурни, че цялата сграда е празна! – сопна се Джак.

Джим кимна, изравнен със земята. Потърси телефонните номера в Гугъл, като започна със собственика на апартамента, където беше видял бомбата. Вдигна мъж, който каза, че със съпругата му са извън града, а щом съпругата викна

„Кой е?“ някъде отстрани, мъжът кресна раздразнено: „Публичният дом!“. Джим не беше сигурен какво трябва да означава това, така че просто попита дали в апартамента има някого. Мъжът каза „не“ и Джим реши да не го безпокои с обяснения за бомбата. От своя страна мъжът пък нямаше как да знае, че ако просто кажеше „между другото, в кутия на стълбите има коледни лампички“, цялата ситуацията щеше да се промени мигновено, така че вместо това попита „има ли нещо друго“, а Джим каза „не, не, това беше“, благодари му и затвори.

След това позвъни на собствениците на апартамента на последния етаж, който се намираше в съседство с апартамента, където бяха заложниците. Оказа се, че те са млада двойка, около двайсетгодишни, които се разделяха и се бяха изнесли от апартамента. „Значи е празен?“, попита Джим облекчено. Празен беше, но покрай това на Джим все пак му се наложи да проведе два отделни разговора с двайсетгодишни хора, които сметнаха за даденост, че той би искал да узнае защо се разделят. Изглежда, той не можеше да преживее грозните ѝ обувки, а тя се дразнеше на това как се лигави той, когато си мие зъбите, пък и освен това и двамата всъщност искаха партньор, който не е толкова нисък. Той разказа, че връзката им чисто и просто не е потръгнала, защото тя харесвала кориандър. Джим попита „Ти не го ли харесваш?“ и получи отговор: „Напротив, но не колкото нея!“. Тя пък разказа, че са се намразили сериозно след караница, която – доколкото Джим можа да разбере – се зародила, след като не могли да намерят сокоизстисквачка в цвят, който да отразява както тяхната индивидуалност, така и целостта им като двойка. Тогава осъзнали, че не могат да прекарат и минута повече заедно, и сега се мразели. Джим смяташе, че целият проблем идва от това, че днешната младеж има твърде много възможности за избор. Ако имаше приложения за запознанства по времето, когато Джим се запозна със съпругата си, тя изобщо нямаше да му стане съпруга. Ако човек разполага с алтернатива във всеки един момент, никога не може да избере, мислеше си Джим. Как би могъл да живее със стресиращата мисъл, че докато е в тоалетната, партньорът му с едно плъзване на показалеца може да открие сродната си душа? Цяло поколение младежи получават инфекция на пикочните пътища, защото се стискат, докато на партньора им не му падне батерията. Разбира се, Джим не каза нищо от това и просто се увери: „Значи апартаментът е... празен?“.

И тя, и той потвърдиха, че е така. Вътре имало единствено сокоизстисквачка в грешен цвят. Апартаментът щял да бъде обявен за продажба след Нова година чрез агенция за недвижими имоти, за чието име той си спомняше само, че било „адски загубеняшко, като шега от детската градина“. Тя потвърди, че случаят действително бил такъв: „Който е измислил името, има по-лошо чувство за хумор от това на фризьорските салони! Знаеш ли, че в града има салон, който се казва „Клъц“? Ало? Обадиха се от рекордите на Гинес да ви кажат, че сте поставили рекорд по загубенящина!“.

В този момент Джим затвори. Помисли си, че е жалко, че тези двамцата са се разделили, тъй като се заслужаваха един друг.

Отиде при Джак и опита да му разкаже всичко, но той го прекъсна:

– Не сега, татко! Откри ли съседите? Джим кимна.

– Има ли някого вътре? – попита Джак. Джим поклати глава.

– Исках само да ти кажа, че... – започна той, но Джак тръсна глава и насочи вниманието си обратно към разговора с началника.

– Не сега, татко!

И Джим си замълча.

После? Ами постепенно всичко излезе извън контрол. Заложническата драма продължи часове, но парламентьорът се озова в задръстване, причинено от най-тежката верижна катастрофа на магистралата за тази година („пак някой стокхолмчанин, който е тръгнал по пътищата без зимни гуми с шипове“, констатира Джим категорично), и така и не пристигна. Джим и Джак трябваше да се справят със ситуацията сами, което не беше толкова лесно, тъй като мина доста време, докато изобщо успеят да се свържат с обирджията (в процес на което Джак получи сериозна цицина на главата, но това е дълга история). Накрая обаче успяха да вкарат телефон в апартамента (което е още по-дълга история), но когато обирджията пусна заложниците и парламентьорът позвъни на телефона, отвътре се чу изстрел.

Няколко часа по-късно Джак и Джим все още бяха в полицейското управление и разпитваха свидетелите. Това, разбира се, изобщо не помогна, тъй като поне един от тях не казваше истината.

23.

Истината е, че обирджията направи всичко възможно да не насочи пистолета към никого от присъстващите, за да не ги изплаши. Но първият, когото по погрешка взе на мушка, беше жена на име Зара. Тя беше някъде на петдесет или шейсет години, добре облечена, по онзи начин, по който често се обличат хората, които са станали финансово независими от финансовата зависимост на други хора.

Интересното беше, че когато обирджията нахлу вътре, препъна се и размаха ръце право пред лицето ѝ, Зара като че изобщо не се изплаши. Друга жена някъде в апартамента изкрещя паникьосано: „Божичко, обират ни!“. А това прозвуча странно, тъй като на обирджията дори не му бе хрумнало, че тъкмо това би могло да се превърне в обир. Никой не обича да се отнасят с него предубедено, а това, че държиш пистолет, не означава непременно, че си обирджия. А дори и да си, може пък да си банков обирджия, а не човешки обирджия. Така че когато жената изкрещя „извади пари, Рогер“ на мъжа си, обирджията всъщност малко се обиди. Случва се. После мъж на средна възраст, облечен с карирана риза, който стоеше до прозореца и очевидно се казваше Рогер, измърмори кисело: „Нямаме пари в брой!“.

Обирджията се канеше да възрази, но по случайност мерна отражението си в балконския прозорец. Видя маскираното си лице, оръжието в ръката си, хората в стаята. Сред тях имаше една много възрастна жена. Имаше и една бременна. Друга изглеждаше, все едно ще се разплаче. Всички се взираха в пистолета, погледите им бяха подивели и изплашени. Но най-изплашени бяха очите, които се взираха в отражението си през дупките на маската. Съкрушаващо прозрение споходи обирджията: „Не те са затворени тук, а аз“.

Единствено Зара не изглеждаше ни най-малко изплашена. Малко след това се чуха и първите полицейски сирени на улицата.

24.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Зара

Джим: Здравей! Името ми е Джим.

Зара: Да, да, да, старче. Давай направо.

Джим: Искам да ми разкажеш със свои думи какво се случи.

Зара: Че чии думи бих могла да използвам, ако не своите?

Джим: Да, да, разбира се. Просто така се казва. Но първо трябва да ти обърна внимание, че всичко, което кажеш, се записва. Имаш право на адвокат, ако желаеш да присъства такъв.

Зара: Защо бих желала това?

Джим: Просто те информирам. Началниците ми казват, че техните началници казват, че е важно всичко да е по правилник. Ще дойдат следователи от Стокхолм и ще поемат случая. Синът ми е много ядосан заради това, той също е полицай. Така че просто исках да съм прилежен и да отбележа това за адвоката.

Зара: Миличък, плащам на адвоката си, когато АЗ съм заплашила някого с пистолет. Не когато мен са ме заплашили.

Джим: Разбирам. Не исках да прозвуча грубо, не. Знам, че денят ти е бил тежък, знам. Просто трябва да отговориш честно на всички въпроси. Искаш ли кафе?

Зара: Така ли го наричате? Видях това, което излиза от машината в коридора, и не бих го пила, ако ще двамата да бяхме последните хора на Земята и ти да ми се кълнеше, че в чашата има отрова.

Джим: Не знам дали това е по-обидно за мен, или за кафето.

Зара: Каза да отговарям честно на всички въпроси.

Джим: Да, може и така да съм казал, да. В такъв случай като начало нека те попитам защо се намираше в апартамента?

Зара: Идиотски въпрос. Ти ли чакаше във входа, когато ни пуснаха?

Джим: Да, аз бях.

Зара: Значи ти си влязъл първи в апартамента, след като излязохме? И въпреки това си изтървал обирджията?

Джим: Всъщност не влязох аз пръв. Чаках Джак, колегата. Сигурно си го видяла тук в управлението. Той беше пръв.

Зара: Всички полицаи изглеждате еднакво, знаете ли?

Джим: Джак ми е син, може би затова.

Зара: Джим и Джак?

Джим: Да. Като Джим Бийм и Джак Даниелс.

Зара: Това забавно ли трябва да е?

Джим: Не. Не. Жена ми също не го сметна за забавно.

Зара: Значи си женен? Браво на теб.

Джим: Да или не, но това не е от значение точно сега. Можеш ли да ми разкажеш накратко защо си отишла на огледа?

Зара: Ами това е оглед. Значението на думата непознато ли ти е?

Джим: Значи си била там, за да огледаш апартамента?

Зара: Умът ти е остър като мокър чувал с корнфлейкс.

Джим: Това да ли означава?

Зара: Означава каквото означава.

Джим: Имам предвид дали си възнамерявала да КУПИШ апартамента?

Зара: Ти полицай ли си, или брокер?

Джим: Просто имах предвид, че човек би си помислил, че изглеждаш твърде заможна, за да проявяваш интерес към този апартамент.

Зара: Аха, „човек“ би си помислил, така ли?

Джим: Да или не, исках да кажа, че аз и колегите ми бихме си го помислили. Или поне един колега. Имам предвид сина ми. Въз основа на свидетелските показания. Изглеждаш заможна, това имам предвид. А на пръв поглед апартаментът не прилича на място, което човек като теб би искал да купи.

Зара: Миличък, проблемът със средната класа е, че си мислите, че човек може да бъде твърде богат, за да купи нещо. Не може. Може да бъде единствено твърде беден.

Джим: Аха. Аха. Ами да продължим нататък. Между другото, правилно ли съм записал името ти тук?

Зара: Не.

Джим: Не?

Зара: Но има много логично обяснение защо си сметнал, че се пише така.

Джим: Нима?

Зара: Дължи се на това, че си идиот.

Джим: Моля за извинение. Как се пише?

Зара: И-д-и-о-т.

Джим: Имах предвид името.

Зара: Ако я караме така, ще трябва да останем тук цяла нощ, а някои от нас имат работа с реални социални функции, миличък, така че нека обобщя какво стана: идиот с пистолет държа за заложници мен и група не толкова състоятелни клетници в продължение на половин ден. Ти и колегите ти обградихте сградата и всичко се излъчваше по телевизията, но въпреки това успяхте да изпуснете обирджията. А сега можехте да сте навън и да го търсите, но вместо това ти седиш тук и се потиш, защото през живота си не си виждал фамилия с повече от три съгласни. Началниците ти не биха могли да пилеят данъците ми с по-стремително темпо, ако ще да им връчех кибрит.

Джим: Разбирам, че си изтормозена.

Зара: Браво на теб.

Джим: Просто искам да кажа, че си в шок. Все пак никой не очаква да го заплашат с пистолет, докато е на оглед. Вярно, във вестниците пише, че жилищният пазар в момента е суров, но да те вземат за заложник, може би е малко прекалено? Така де, един ден казват, че пазарът е благоприятен за купуващите, на другия ден – за продаващите, но в крайна сметка е благоприятен единствено за проклетите банки, а? Нали?

Зара: Това шега ли трябва да представлява?

Джим: Не, представлява неангажиращ разговор. Казвам само, че при сегашното състояние на обществото, ако обирджията беше успял да обере банката и не ви беше взел за заложници, по петите му щеше да има значително помалко полицаи, отколкото сега. Понеже всички мразят банките. Както се казва: „Понякога е трудно да се каже кои са истинските мошеници – обирджиите на банки или директорите им“.

Зара: Казва ли се така?

Джим: Да. Сигурно? Не го ли казват? Казвам само, че вчера четох във вестника колко печелят банковите директори. Живеят във вили за по петдесет милиона, с размерите на замъци, докато обикновените хора едва успяват да си изплащат кредитите.

Зара: Може ли да ти задам един въпрос?

Джим: Естествено.

Зара: Защо ти и себеподобните ти вечно смятате, че успешните хора трябва да бъдат наказвани за успеха си?

Джим: А?

Зара: Да не би в полицейската академия да се разиграва някаква сложна конспирация и да ви втълпяват, че полицаите трябва да изкарват същите пари като банковите директори, или чисто и просто имате затруднения и с най-елементарната математика?

Джим: Да. Тоест не. Така де.

Зара: Или смятате, че светът ви дължи нещо?

Джим: Сега осъзнавам, че не те питах какво работиш.

Зара: Банков директор.

25.

Истината е, че Зара, която вероятно е на петдесет и няколко, но никой не смее да попита колко точно, изобщо не проявяваше интерес към закупуването на апартамента. Не защото не можеше да си го позволи, естествено. Сигурно би могла да го купи с дребните пари между възглавниците на дивана в дома си. (Е, Зара смята, че монетите са гадни, малки източници на зараза, минали през ръцете на кой знае колко представители на средната класа, и по-скоро би изгорила възглавниците, отколкото да се рови между тях, но да го кажем така: определено би могла да купи апартамента с една от възглавниците на дивана си.)

Отиде на огледа, нагиздена със сбърчен нос и диамантени обеци, достатъчно големи, че да може да убие средно по размери дете с тях, ако се наложи. Но – ако човек я наблюдаваше внимателно – дори това не можеше да скрие бясно пулсиращата в нея мъка.

За да я разбере, човек може би първо трябва да знае, че в последно време Зара ходи на психолог. Това е така, защото Зара има от онези кариери, които, ако се проточат твърде дълго, понякога водят до ситуация, в която човек трябва да потърси професионална помощ, за да го инструктират какво може да прави с живота си, освен да има кариера. Първата среща не мина добре, определено. Зара започна, като отмести една снимка на бюрото и попита:

– Кой е това? Психоложката отвърна:

– Майка ми. Зара попита:

– В добри отношения ли сте? Психоложката отговори:

– Тя наскоро почина. Зара попита:

– А какви бяха отношенията ви преди това?

Психоложката си помисли, че по-нормална реакция би било да се изкажат съболезнования, но опита да запази добрия тон и каза:

– Не сме тук, за да говорим за мен. При което Зара отвърна:

– Ако ще оставям колата си на автомобилен механик, първо бих искала да знам дали неговата собствена кола не е купчина скрап.

Психоложката вдиша дълбоко и каза:

– Споделям този сантимент. Мога да кажа, че с майка ми бяхме в много добри взаимоотношения. Така по-добре ли е?

Зара кимна скептично и попита:

– Случвало ли се е някой от пациентите ти да се самоубие? Психоложката започваха да я стягат гърдите, но отговори:

– Не.

Зара сви рамене и добави:

– Доколкото ти е известно.

Доста кофти е да кажеш нещо такова на психолог. Психоложката обаче се окопити достатъчно бързо и поясни:

– Завърших образованието си относително скоро. Още не съм имал много пациенти. Защо задаваш тези въпроси?

Зара погледна единствената картина в кабинета, сви замислено устни и каза изненадващо откровено:

– Искам да знам дали можеш да ми помогнеш. Психоложката взе химикалката си, усмихна се отработено и попита:

– С какво?

Зара отговори, че има „проблеми със съня“. Един лекар ѝ беше предписал приспивателни, но отказваше да ѝ даде още, преди да е разговаряла с психолог.

– И ето ме тук – констатира тя и кимна към часовника си, сякаш на нея ѝ плащаха на час, а не обратното.

Психоложката попита:

– Мислиш ли, че проблемите със съня са свързани с работата ти? По телефона каза, че си директор на банка. Това звучи като нещо, което може да доведе до стрес и напрежение.

Зара отговори:

– Не.

Психоложката въздъхна и попита:

– Какво се надяваш да постигнеш чрез срещите ни? Зара веднага ѝ зададе контравъпрос:

– Това психиатрия или психология ще бъде? Психоложката се поинтересува:

– Според теб каква е разликата? Зара отвърна:

– Психологията помага, когато човек си мисли, че е делфин. Психиатрията помага, когато човек е избил всички делфини.

Психоложката придоби много смутен вид. При втората им среща не носеше брошката си с форма на делфин.

Следващият път Зара малко неочаквано попита:

– Как би обяснила паническото разстройство?

Психоложката грейна така, както само един психолог би го направил при такъв въпрос:

– Трудно е да се дефинира! Но според повечето експерти паническото разстройство е състояние на...

Зара я прекъсна:

– Не. Искам да знам как ти би го обяснила!

Психоложката се размърда нервно, докато премисляше възможните отговори. Накрая реши:

– Бих казала, че паническото разстройство е психическа болка, която е толкова силна, че се изразява физически. Тревогата става толкова тежка, че мозъкът не... ами при липса на по-добра дума бих казала, че мозъкът няма... достатъчен битрейт, за да обработи цялата информация. Защитната стена се пропуква, така да се каже, и тревогата ни залива.

– Не те бива много в работата ти – отговори Зара сухо.

– Защо?

– Вече знам повече за теб, отколкото ти за мен.

– Нима?

– Родителите ти са работили с компютри. Програмисти най-вероятно.

– Как... как за бога... не съм ти... откъде разбра?

– Тежко ли се справяш със срама, че тяхната работа всъщност има реално приложение, докато ти се занимаваш с...

Зара временно замълча. Като че ли търсеше правилната формулировка, затова психоложката допълни оскърбено:

– ... чувства? Занимавам се с чувства.

– Щях да кажа „врели-некипели“. Но да, нека ги наречем „чувства“, ако така ще се почувстваш по-добре.

– Баща ми е програмист. Майка ми работеше с информационни системи. Как разбра?

Зара изпъшка така, сякаш се опитваше да научи препечена филия да чете.

– Има ли значение?

– Да!

Зара отново изпъшка към препечената филия.

– Когато те помолих да обясниш паническото разстройство със собствени думи, а не със заучената дефиниция, ти използва термините „битрейт“ и „защитна стена“. Думите, които очевидно не се вписват в речниковия запас на даден човек, обикновено идват от родителите. Стига отношенията му с тях да са добри.

Психоложката опита да си върне инициативата в разговора, като попита:

– Това ли е причината да си добра в работата си в банката? Че можеш да разчиташ хората?

Зара изпъна гръб като отегчена котка.

– Миличка, не си толкова трудна за разчитане. Хората като теб никога не са толкова комплексни, колкото се надяват, особено когато са учили в университет. Твоето поколение не иска да изучава даден предмет, иска просто да изучава себе си.

Психоложката я погледна леко обидено. А може би не леко.

– Тук сме, за да говорим за теб, Зара. Какво искаш?

– Приспивателни, нали ти казах. За предпочитане такива, които могат да се пият с червено вино.

– Не мога да предпиша приспивателни. Само личният ти лекар може.

– Тогава какво правя тук? – изръмжа Зара.

– Само ти можеш да отговориш на този въпрос – каза психоложката.

Ето така започнаха отношенията им. От там нататък само се влошаваха. Но веднага трябва да се отбележи, че на психоложката никак не ѝ беше трудно да постави диагноза на новия пациент: Зара страдаше от самота. Но вместо да го каже (все пак не беше натрупала студентски заеми за повече от половин десетилетие напред само за да се научи да казва каквото мисли), психоложката обясни, че Зара проявява признаци на „депресия от изтощение“.

Зара, без да откъсва поглед от телефона си, отговори:

– Дадада, изтощена съм, защото не мога да спя, просто ми дай хапчета!

Психоложката не пожела да го направи. Вместо това започна да задава въпроси, с които целеше да накара Зара да разгледа тревогата си в по-широк контекст. Един от въпросите беше:

– Притесняваш ли се за бъдещето на Земята? Зара отговори:

– Не.

Психоложката се усмихна топло.

– Нека се изразя по друг начин: какъв според теб е основният проблем на света ни?

Зара кимна бързо и отговори, сякаш се подразбираше:

– Бедните хора.

Психоложката я поправи добронамерено:

– Имаш предвид... бедността. Зара сви рамене.

– Хубаво. Ако така ще се почувстваш по-добре.

Когато си тръгваше, Зара не подаде ръка, а на излизане премести една снимка на лавицата и смени местата на три книги. Психолозите не трябва да имат любими пациенти, но ако психоложката все пак имаше, това определено не би била Зара.

Всъщност едва по време на третата им среща психоложката разбра докъде се простира болестта на Зара. Това стана, след като Зара обясни, че „демокрацията е обречена система, защото всички идиоти са готови да повярват в каквото и да е, стига да звучи добре“. Психоложката се постара да игнорира изказването и вместо това попита Зара за детството и работата ѝ, като през цялото време се интересуваше как се „чувства“ тя. Как се чувстваш, когато стане това? Как се чувстваш, когато говориш за онова? Как се чувстваш, когато анализираш чувствата си, за да разбереш как се чувстваш, чувстваш ли се чувствителна тогава? И накрая Зара почувства нещо.

От дълго време говореха за нещо съвсем друго, когато Зара изведнъж сведе поглед и прошепна думите с глас, който сякаш не беше нейният.

– Имам рак.

В стаята настана такава тишина, че човек можеше да чуе вътрешната борба и на двете жени. Психоложката долепи плътно длан до бележника си и започна да диша по-плитко, пълнейки дробовете си едва наполовина, ужасена, че иначе може да издадат звук.

– Много, много, много съжалявам да го чуя – каза тя накрая със заучено достойнство, но гласът ѝ потрепваше на всяко „о“.

– Аз също съжалявам. Направо съм депресирана всъщност – каза Зара и избърса очите си.

– Какъв... какъв вид рак е? – попита психоложката.

– Има ли значение? – прошепна Зара.

– Не. Не, няма, разбира се. Моля за извинение. Беше нетактично от моя страна.

Зара се обърна към прозореца, без всъщност да гледа нанякъде. Просто се увери, че светлината навън продължаваше да се променя, от ранно утро към предобед. После повдигна брадичката си с няколко сантиметра и каза:

– Не е нужно да се извиняваш. Ракът е от измислените.

– М-моля?

– Нямам рак. Просто излъгах. Нали това ти казвам: демокрацията не работи!

И тогава психоложката осъзна колко болен, болен човек е Зара.

– Поразително... безчувствено е да се шегуваш с нещо такова – успя да каже.

Зара повдигна вежди.

– Значи щеше да е по-добре, ако имах рак?

– Не! Какво? Определено не, но...

– По-добре е да се шегувам, отколкото да имам рак, нали? Или би предпочела да имах рак?

По врата на психоложката избиха червени петна от възмущение.

– Но... не! В никакъв случай не искам да имаш рак!

Зара сключи ръце в скута си със сериозно изражение и заяви:

– Но така се ЧУВСТВАМ!

Тази нощ психоложката имаше проблеми със съня. Зара често се отразява така на хората. Следващия път, когато посети кабинета ѝ, психоложката беше махнала снимката на майка си от бюрото и за миг Зара всъщност се замисли дали да не сподели истинската причина, поради която не можеше да спи. В чантата ѝ имаше писмо, което обясняваше всичко. Ако просто го бе показала на психоложката, може би нещата щяха да се развият по друг начин. Но вместо това се загледа продължително в картината на стената. На нея имаше самотна жена, която се взираше в хоризонта над безкрайно море. Психоложката навлажни устни и попита с мек глас:

– За какво мислиш, докато гледаш картината?

– Мисля си, че ако можех да окача една-единствена картина на някоя стена, не бих избрала тази.

Психоложката се усмихна мрачно.

– Обикновено питам пациентите какво мислят за жената. Коя е тя? Щастлива ли е? Ти как смяташ?

Зара повдигна рамене незаинтересовано.

– Не знам какво е щастието за нея. Психоложката дълго мълча, преди да признае:

– Никога преди не бях получавала този отговор. Зара изсумтя.

– Защото задаваш въпроса, все едно има само един вид щастие. Но щастието е като парите.

Психоложката се усмихна с превъзходството, на което са способни само хората, които се имат за много дълбокомислени.

– Това звучи повърхностно.

Зара изпъшка като тийнейджърка, която опитва да обясни каквото и да е, на някой не-тийнейджър.

– Не казах, че парите са щастие. Казах, че щастието е като парите. Притежава измислена стойност, която съответства на нещо, което не можем да претеглим или измерим.

– Да... да, може би – колебанието в гласа на психоложката се задържа само една-две срички. – Но можем да претеглим и измерим цената на депресията. И знаем, че е обичайно хората, страдащи от депресия, да се боят да бъдат щастливи. Защото самата депресия може да вдъхва сигурност, човек може да започне да си мисли: „Ако не съм тъжен, ако не съм ядосан... тогава кой съм изобщо?“.

Зара сбърчи нос.

– Вярваш ли в това?

– Да.

– Това е така, защото хората като теб винаги гледат побогатите и си мислят: „Да, може би са богати, но дали са щастливи?“. Сякаш не само на някой пълен идиот би му хрумнало, че смисълът на живота е да обикаляш насам-натам и да бъдеш щастлив през цялото време.

Психоложката си записа нещо и попита, все още загледана в бележника си:

– Какъв тогава е смисълът? Според теб?

Отговорът на Зара идваше от човек, прекарал много години в размисли по въпроса. Човек, решил, че е по-важно да върши важна работа, отколкото да живее важен живот.

– Да имаш цел. Значение. Посока. И искаш ли да знаеш истината? Истината е, че почти всички хора биха предпочели да бъдат богати, а не щастливи.

Психоложката отново се усмихна.

– Каза банковият директор на психолога. Зара отново изсумтя.

– Напомни ми колко взимаш на час? Мога ли да идвам безплатно, ако това ме прави щастлива?

Психоложката се засмя, неволно и всъщност почти непрофесионално. Това така изненада самата нея, че тя се изчерви. Помъчи се неловко да се окопити и каза:

– Не. Но може би бих ти дала да идваш безплатно, ако това прави щастлива мен.

Този път Зара се засмя ненадейно. Не го направи съзнателно, звукът просто излезе от нея. Отдавна не се беше случвало.

След това се смълчаха, смутени, докато Зара най-накрая не кимна към жената от картината.

– А според теб какво прави тя?

Психоложката погледна картината и примигна бавно.

– Същото като всички нас. Търси.

– Какво?

Раменете на психоложката се повдигнаха с един сантиметър и увиснаха с два.

– Нещо, за което да се хване. За което да се бори. Което да очаква.

Зара отмести погледа си от картината и го отправи покрай психоложката, към прозореца.

– Ами ако смята да се самоубие?

Психоложката продължи да гледа жената и просто се усмихна. Не трепна въпреки всичко, което бушуваше в нея в този момент. Нужни са дългогодишни тренировки и двама родители, които обичаш и не искаш да безпокоиш, за да можеш да овладееш това изражение.

– Защо смяташ, че иска да го направи?

– Не се ли случва на всички интелигентни хора да го обмислят – поне веднъж?

В първия момент психоложката реши да отговори с някоя готова фраза, научена в университета, но осъзна, че това няма да помогне. Вместо това отвърна искрено:

– Да. Може би. Какво според теб ни спира?

Зара се наведе напред и побутна две химикалки, които лежаха на бюрото, така че да застанат паралелно. После каза:

– Страхът от високото.

Няма човек на тази планета, който в този момент би могъл да твърди със сигурност дали тя се шегуваше, или не. Психоложката дълго време обмисляше следващия въпрос.

– Може ли да те попитам, Зара: имаш ли хоби?

– Хоби? – повтори Зара, но не съвсем снизходително. Психоложката поясни:

– Да. Може би се занимаваш с благотворителност например?

Зара поклати мълчаливо глава. Психоложката първоначално си помисли, че липсата на обиден коментар всъщност може да се приеме за комплимент, но погледът на Зара я разколеба. Въпросът сякаш беше преобърнал нещо в нея.

– Добре ли си? Казах ли нещо? – попита психоложката притеснено, но Зара, която вече беше погледнала часовника си, се изправи и тръгна към вратата.

Психоложката, която не беше психолог от достатъчно дълго, за да не изпадне в паника, когато си помисли, че е изгубила пациент, избълва нещо извънредно непрофесионално:

– Само не прави някоя глупост! Зара се спря учудено на вратата.

– Като например?

Психоложката не знаеше какво да каже, затова се усмихна засрамено и каза:

– Или поне не прави нищо глупаво, преди... преди да си ми платила фактурата.

Зара се засмя. Психоложката също. Трудно бе да се каже дали това също беше непрофесионално.

Зара отиде до асансьора, а психоложката остана в кабинета си, загледана в картината с жена, обгърната от небе. Зара беше първият пациент, предположил, че жената може би обмисля самоубийство, никой друг не бе възприел картината така.

Психоложката винаги бе смятала, че жената гледа към хоризонта по начин, който може да се дължи само на две неща: копнеж или страх. Ето защо я беше нарисувала – за да не забравя. Психолозите обичат такива мотиви. Човек можеше дълго да се взира в картината и да не забележи очевидното. Че жената стоеше на мост.

26.

Джим: Сега се чувствам глупаво.

Зара: Не вярвам това да е нещо ново за теб.

Джим: Ако знаех, че си банков директор, нямаше да разправям такива неща, разбира се. Или, искам да кажа, че така или иначе не биваше да ги разправям. Сега изобщо не знам какво исках да кажа.

Зара: Ами добре. Значи може бих мога да си вървя?

Джим: Не, чакай. Стана доста неловко. Жена ми често казваше, че понякога е най-добре да си затварям устата. Сега просто ще си задавам въпросите, окей?

Зара: Да пробваме.

Джим: Можеш ли да опишеш обирджията? Как изглеждаше той? Разкажи всичко, което си спомняш и което смяташ, че може да бъде ценно за разследването.

Зара: Изглежда, вече знаеш най-важното.

Джим: А то е?

Зара: Каза „той“, значи очевидно знаеш, че е мъж. Това обяснява доста неща.

Джим: Още отсега усещам, че ще се съжалявам, ако попитам „защо“.

Зара: Не можете дори да пикаете, без да пропуснете. Естествено, че всичко ще отиде по дяволите, ако човек ви даде пистолет.

Джим: Това означава ли, че не си спомняш подробности за външния му вид?

Зара: Ако човек с маска насочи пистолет към теб, психолозите вероятно биха сравнили преживяването с това да ти се размине на косъм да те блъсне камион: впоследствие едва ли ще си спомняш регистрационния номер.

Джим: Трябва да призная, че това е доста проницателна формулировка.

Зара: Колко хубаво, мнението ти е наистина важно за мен. Сега мога ли да тръгвам?

Джим: Не още, за съжаление. Тази рисунка позната ли ти е?

Зара: Това рисунка ли е? Видът ѝ е, все едно някой е разлял проба от урина върху листа.

Джим: Разбирам, че не си виждала рисунката преди.

Зара: Браво на теб.

Джим: Къде в апартамента се намираше, когато вътре влезе обирджията?

Зара: До балконската врата.

Джим: А къде се намираше през останалата част от заложническата драма?

Зара: Това какво значение има?

Джим: Има много голямо значение.

Зара: Трудно ми е да си го представя.

Джим: Спокойно, не си заподозряна. Поне засега.

Зара: Моля?

Джим: Така. Значи. Опитвам се да ти обясня, че трябва да се помъчиш да разбереш, че колегата ми е сигурен, че някой от заложниците е помогнал на обирджията да избяга. И чисто и просто изглежда странно, че ти си била там. Първо, нямаш причина да купуваш апартамента. И второ, изглежда, дори не си се уплашила, когато към теб е бил насочен пистолет.

Зара: Значи подозирате, че АЗ съм помогнала на обирджията да избяга?

Джим: Не. Не. Значи. Изобщо не си заподозряна. Така де, засега. В смисъл, въобще не си заподозряна! Но според колегата ми всичко това оставя странно впечатление.

Зара: Нима? А знаеш ли според мен какво впечатление оставя колегата ти?

Джим: Можеш ли просто да ми разкажеш какво се случи в апартамента, моля те? За да го запиша? Това ми е работата.

Зара: Добре.

Джим: И така. Колко инвеститори имаше в апартамента?

Зара: Дефинирай „инвеститори“.

Джим: Имам предвид хора, които са искали да купят апартамента.

Зара: Петима.

Джим: Петима?

Зара: Две двойки. Една лелка.

Джим: Плюс теб и брокерката. Значи общо седем заложници?

Зара: Пет плюс две прави седем, да. Браво на теб.

Джим: Но заложниците бяха осем?

Зара: Не преброи заека.

Джим: Заек?

Зара: Чу ме.

Джим: Какъв заек?

Зара: Искаш ли да ти разкажа какво стана, или не?

Джим: Извинявай.

Зара: Сериозно ли смяташ, че някой от заложниците е помогнал на обирджията да избяга?

Джим: Ти не смяташ ли така?

Зара: Не.

Джим: Защо?

Зара: Защото всички бяха идиоти.

Джим: Ами обирджията?

Зара: Какво за обирджията?

Джим: Според теб нарочно ли се е прострелял, или по погрешка?

Зара: За какво говориш?

Джим: Чухме изстрел от апартамента, след като бяхте освободени. Когато влязохме, вътре имаше кръв.

Зара: Кръв? Къде?

Джим: По килима и пода във всекидневната.

Зара: Аха. Само там?

Джим: Да.

Зара: О.

Джим: Моля?

Зара: Извинявай?

Джим: Това „о“ прозвуча така, сякаш възнамеряваше да кажеш още нещо.

Зара: Ни най-малко.

Джим: Извинявай. Във всеки случай колегата ми е сигурен, че обирджията се е прострелял там, във всекидневната. Това тръгнах да казвам.

Зара: И все още не знаете къде е?

Джим: Не.

Зара: Миличък, ако скоро не ми обясниш как това е довело до подозренията ви, че съм замесена, ще ти се прииска да бях звъннала на адвоката си.

Джим: Никой не те подозира! Колегата ми просто иска да знае защо си била в апартамента, щом не си искала да го купиш?

Зара: Моята психоложка ми каза, че имам нужда от хоби.

Джим: Огледите на апартаменти са ти хоби?

Зара: Хората като теб са по-интересни, отколкото изглеждат.

Джим: Хората като мен?

Зара: Вие от средната класа. Интересно ми е да гледам как живеете. Как издържате. Отидох на няколко огледа, после на още няколко, като хероин е. Пробвал ли си хероин? Човек се отвращава от себе си, но му е трудно да спре.

Джим: Опитваш се да ми кажеш, че си развила зависимост към огледите в домовете на хора, които изкарват много по-малко пари от теб?

Зара: Да. Като децата, които затварят малки птичета в буркани. Има същата притегателна сила на нещо, донякъде забранено.

Джим: Имаш предвид пеперуди? Децата правят така с пеперудите.

Зара: Хубаво. Ако така ще се почувстваш по-добре.

Джим: Значи си отишла на огледа, защото ти е хоби?

Зара: Това на предмишницата ти истинска татуировка ли е?

Джим: Да.

Зара: Котва ли представлява?

Джим: Да.

Зара: Да не си изгубил бас?

Джим: Какво искаш да кажеш?

Зара: Някой е заплашил семейството ти ли? Или си го направил доброволно?

Джим: Доброволно.

Зара: И си платил на някого да ти го причини?

Джим: Да.

Зара: Защо хората като теб мразят парите?

Джим: Дори не смятам да коментирам. Искам просто да ми разкажеш, за да го имаме записано. Защо други свидетели казват, че не си се изплашила, когато си видяла пистолета на обирджията? Решила си, че не е истински ли?

Зара: Много добре видях, че е истински. Ето защо не се изплаших. Изненадах се.

Джим: Това е странна реакция.

Зара: За теб може би. Но аз от доста време обмислях да си отнема живота и когато видях пистолета, се изненадах.

Джим: Не знам какво да кажа. Извинявай. Обмисляла си да се самоубиеш?

Зара: Да. И се изненадах, защото осъзнах, че не искам да умра. Беше малко шокиращо.

Джим: Заради суицидните мисли ли си ходила на психолог?

Зара: Не. Трябваше ми психолог, защото ми беше трудно да спя. Защото лежах будна и си мислех как ще се самоубия, стига да имах достатъчно приспивателни.

Джим: И психоложката е предложила да си намериш хоби?

Зара: Да. След като ѝ казах, че имам рак.

Джим: О. Това е ужасно. Съжалявам.

Зара: Моля ти се, миличък.

27.

Следващия път, когато Зара и психоложката се срещнаха, Зара разказа, че всъщност си е намерила хоби. Започнала да ходи на „огледи в домовете на средната класа“. Каза, че било „вълнуващо“, защото много от апартаментите изглеждали „все едно хората, които живеят там, сами чистят жилищата си“. Психоложката се опита да обясни, че не точно това е имала предвид под „благотворителност“, но Зара възрази:

– На един от огледите имаше мъж, който смяташе да направи ремонт сам, със собствените си РЪЦЕ, същите, с които докосва ХРАНАТА си, така че не ми казвай, че не правя всичко по силите си да се побратимя с клетниците на обществото!

Психоложката дори не знаеше откъде да започне, но Зара забеляза свъсените ѝ вежди и стиснатите ѝ челюсти и изсумтя:

– Да не се засегна? Божке, направо си е изначално невъзможно човек да поговори с вас, без да ви засегне.

Психоложката кимна търпеливо и веднага съжали за въпроса си:

– Можеш ли да дадеш пример за други случаи, когато хора като мен са се засягали от думите ти, без да си го желала?

Зара сви рамене и разказа как веднъж ѝ казали, че има „предразсъдъци“, когато трябвало да проведе интервю за работа с млад мъж в банката. Щом той влязъл в стаята, тя го погледнала и просто казала: „О! Бих предположила, че си търсиш работа в айти отдела, не тук, вас нали ви бива с компютрите?“.

Зара обясни надълго и нашироко на психоложката, че това всъщност било комплимент. Вече и комплиментите ли били предразсъдъци?

Психоложката опита да намери начин да говори за това, без да говори за това, и накрая каза:

– Изглежда, се оказваш в доста конфликти, Зара. Има техника, която помага в такива случаи, и горещо я препоръчвам. Трябва просто да си зададеш три въпроса, преди да се сопнеш на някого. Първо: действа ли въпросният човек с прякото намерение да те нарани лично? Второ: разполагаш ли с цялата информация относно дадената ситуация? Трето: можеш ли да спечелиш нещо от конфликта?

Зара наклони глава настрани толкова много, че се чу пукане. Разбра всички думи, но не и връзката между тях. Казаното ѝ прозвуча, все едно някой тегли на сляпо листчета от шапка, пълна с произволни фрази.

– Защо бих искала помощ, за да не попадам в конфликти? Конфликтите са нещо хубаво. Само слабите хора вярват в хармонията и за награда могат да се мотаят наоколо и да чувстват известно морално превъзходство, докато останалите сме заети с друго.

– С какво? – попита психоложката.

– Да печелим.

– И това е важно?

– Не можеш да постигнеш нещо, ако не печелиш, миличка. Никой не се озовава в правителството или в ръководството на някоя компания по случайност.

Психоложката се опита да се върне на първоначалния си въпрос, какъвто и да беше той.

– И... победителите печелят много пари, това също е важно, предполагам? Ти какво правиш с твоите?

– Купувам си разстояние от другите хора. Психоложката никога не беше чувала такъв отговор.

– Какво имаш предвид?

– В скъпите ресторанти има повече разстояние между масите. В първа класа има по-малко седалки. В скъпите хотели има отделен вход за гостите на апартаментите. Найскъпото нещо в най-гъстонаселените места по света е разстоянието.

Психоложката се облегна назад в стола си. Някои черти от характера на Зара бяха като по учебник. Тя избягваше визуален контакт, отказваше да се здрависва, меко казано имаше проблеми с емпатията, изглежда, не харесваше безредието, и може би по тази причина беше избрала да работи с цифри. Освен това всеки път наместваше компулсивно снимката на лавицата, която психоложката нарочно поставяше накриво. Трудно е да говориш направо за тези неща с човек като Зара, затова психоложката попита:

– Защо харесваш работата си?

– Защото съм анализатор. Повечето хора на моята позиция са икономисти – отговори Зара моментално.

– Каква е разликата?

– Икономистите разглеждат проблемите само от един ъгъл. Затова никога не могат да предвидят сривовете на борсата.

– А анализаторите могат?

– Анализаторите разчитат на сривовете на борсата. Икономистите печелят пари само когато финансовото състояние на клиентите също е добро. Анализаторите печелят през цялото време.

– Това не те ли кара да изпитваш угризения на съвестта? – попита психоложката най-вече за да види дали според

Зара последната фраза означава чувство, или някакви соленки за гризане.

– Крупието ли е виновно, че хората пропиляват парите си в казиното? – попита Зара.

– Не съм сигурна, че сравнението е справедливо.

– Защо?

– Защото използваш думи като „срив на борсата“, но никога не се сриват борсата или банката, сриват се хората.

– Има съвсем логично обяснение защо мислиш така.

– Така ли?

– Дължи се на това, че според теб светът ти дължи нещо. Не е вярно.

– Все още не си отговорила на въпроса ми. Попитах те защо харесваш работата си. Ти просто ми обясни защо си добра в нея.

– Само слабите хора харесват работата си.

– Не мисля, че е така.

– Защото харесваш работата си.

– Казваш го, все едно е нещо лошо.

– Да не се разстрои? Хората като теб постоянно са разстроени, знаеш ли защо?

– Не.

– Защото грешите. Ако не грешахте през цялото време, нямаше да сте толкова разстроени.

Психоложката провери колко е часът. Все още смяташе, че най-големият проблем на Зара беше самотата ѝ, но може би имаше разлика между самота и липса на приятели. Но вместо да го каже, психоложката измърмори примирено:

– Знаеш ли... мисля, че това може би е добър момент да приключим?

Зара кимна равнодушно, изправи се и намести стола под прав ъгъл спрямо бюрото. Когато думите излязоха от устата ѝ, вече се беше обърнала наполовина, сякаш изобщо не бе възнамерявала да каже нещо.

– Мислиш ли, че има зли хора?

Психоложката се помъчи да не показва изненадата си и успя да каже:

– В качеството ми на психолог ли ме питаш, или чисто философски?

Зара отново придоби вид, сякаш говори с препечена филия.

– Сама ли си станала такава, или са ти заврели учебник в задника, когато си била малка? Просто отговори на въпроса: мислиш ли, че има зли хора?

Психоложката се размърда толкова нервно, че почти се завъртя в панталоните си.

– Отговорът ми е... да. Мисля, че има зли хора.

– Мислиш ли, че те го знаят?

– Какво имаш предвид?

Погледът на Зара се спря на жената на моста.

– Опитът ми показва, че много хора са свине. Коравосърдечни и безмилостни. Но дори ние не искаме да вярваме, че сме зли.

Психоложката обмисли подробно казаното, преди да отговори:

– Да. Ако трябва да съм честна, мисля, че почти всички имаме нужда да вярваме, че допринасяме за един по-добър свят. Или че поне не правим света по-лош. Че сме от правилната страна. Че дори... не знам... че може би дори найлошите ни деяния служат на някаква висша цел? Защото почти всички разграничаваме добро от зло и ако нарушим собствения си морален код, трябва да си създадем някакво извинение за пред нас самите. Мисля, че в криминологията наричат това техника на неутрализация. Може да се постигне чрез политически или религиозни убеждения, или чрез възприето усещане, че сме били принудени, но във всеки случай имаме нужда от нещо, което да оправдае злините ни. Защото според мен едва малцина биха могли да понесат мисълта, че действително са... зли.

Зара не каза нищо, просто стисна твърде голямата си чанта малко по-силно и за няколко мимолетни мига изглеждаше, сякаш се кани да признае нещо. Посегна към писмото и може би дори си позволи, съвсем за кратко, да си поиграе с мисълта да разкаже, че е излъгала за хобито си. Не беше започнала да ходи на огледи отскоро, ходеше от десет години. И това не беше хоби, а мания.

Но думите не се отрониха от устата ѝ. Тя затвори чантата си, а после и вратата и в кабинета настана тишина. Психоложката седеше зад бюрото си, объркана от това колко объркана се чувстваше. Опита се да нахвърли някои бележки преди следващата среща, но вместо това се озова с отворен лаптоп, преглеждайки обяви за апартаменти. Помъчи се да прецени кои от тях Зара възнамеряваше да посети. Разбира се, беше невъзможно, но би могло да бъде и доста лесно, ако Зара беше споделила, че ходеше на огледи само на апартаменти с балкони, от които се виждаше мостът.

През това време Зара слизаше с асансьора. Някъде по средата натисна „Стоп“, за да се разплаче на спокойствие. Писмото в чантата ѝ си стоеше неотворено, Зара така и не бе посмяла да го прочете, защото знаеше, че психоложката е права. Зара беше от хората, които не биха могли да живеят с това знание.

28.

Това е история за банков обир, оглед на апартамент и заложническа драма. Но може би е още повече история за идиоти. Но може би не само, въпреки всичко.

Преди десет години един мъж написа писмо. Изпрати го на една жена, която работеше в банка. После закара децата си на училище, прошепна в ушите им, че ги обича, потегли сам и паркира колата си до реката. Качи се на парапета на моста и скочи. Седмица по-късно на същия парапет стоеше една тийнейджърка.

За теб, разбира се, всъщност няма значение коя беше тя. Просто един човек измежду няколко милиарда, повечето от които изобщо не са личности в очите ни. Това са просто хора. Ние сме просто непознати, които се подминават, твоята тревога се докосва мимолетно до моята, когато влакънцата на дрехите ни се преплетат за миг в навалицата на някой тротоар. Така и не разбираме какво правим с другите, на другите, за другите. Но тийнейджърката на моста се казваше Надя. Една седмица по-рано онзи мъж загина, след като скочи от мястото, където стоеше тя. Не знаеше почти нищо за него, но беше от същото училище, където учеха децата му, и там всички говореха за станалото. Така ѝ дойде идеята. Никой не може да обясни – нито преди, нито след, какво кара един тийнейджър да пожелае да спре да бъде човек. Понякога просто така ужасно боли да съществуваш. Да не се разбираш, да не харесваш тялото, в което живееш. Да се гледаш в огледалото и да се чудиш чии са тези очи, вечно да се питаш едно и също: „Какво ми има?“.

Защо се чувствам така?

Тя не беше травмирана, не носеше оправдана мъка. Просто беше тъжна, постоянно. В гърдите ѝ живееше малко, зло същество, което не се виждаше на рентгенови снимки. То препускаше в кръвта ѝ, изпълваше главата ѝ и шептеше, че е слабохарактерна и грозна и че никога няма да бъде наред. На човек могат да му хрумнат непонятни глупости, когато му свършат сълзите; когато не може да се отърве от гласовете, които никой друг не може да чуе; когато никога не е бил на място, където да се чувства нормален. Изтощава се от това винаги да гълта корема си, да не се отпуска, цял живот да стои до стената с побелели кокалчета и поравно изплашен, че може да го забележат и че може да не го забележат.

Надя знаеше единствено, че никога не бе имала чувството, че има нещо общо с някого другиго. Винаги беше сама в чувствата си. Седеше в класната стая сред връстниците си и отстрани изглеждаше, сякаш всичко е наред, но вътрешно се намираше в гора и крещеше, докато не ѝ се пръсне сърцето. Дърветата в гората ставаха все по-високи и един ден слънчевата светлина вече не можеше да проникне през короните им, а мракът отдолу стана непрогледен.

И ето че тя застана на един мост, наведе се над парапета и се загледа надолу. Знаеше, че от такава височина водата е твърда като бетон. Ако скочеше, нямаше да се удави, просто щеше да умре от сблъсъка. Това я утеши, защото още от съвсем малка се страхуваше от удавяне. Не от смъртта, а от секундите преди това, от паниката и безпомощността. Някой неблагоразумен възрастен ѝ бе казал, че удавниците не изглеждат, все едно се давят.

„Когато се давиш, не можеш да извикаш за помощ, нито да размахаш ръце, просто потъваш. Семейството ти може да ти маха весело от брега, без да разбере, че умираш.“

Надя се чувстваше така през целия си живот. Живееше сред тях, седеше на масата заедно с родителите си и си мислеше: „Не виждате ли?“. Но те не виждаха, а тя не казваше нищо. Един ден просто не отиде на училище, разтреби стаята си, оправи си леглото и излезе навън без яке, защото нямаше да ѝ трябва. Цял ден вървя, зъзнейки по улиците, сякаш искаше градът да я види за последно, да разбере какво е забъркал, като не я е чул как крещи наум. Нямаше план, само последствие. По залез-слънце Надя се озова на парапета на моста. Беше толкова просто. Трябваше само да вдигне единия си крак, а после и другия.

Видя я един тийнейджър на име Джак. Той не можеше да обясни защо всяка вечер се връщаше на моста. Техните му бяха забранили, разбира се, но той не ги слушаше. Измъкваше се от вкъщи и се затичваше към моста, сякаш се надяваше, че отново ще види онзи мъж да стои там, че ще може да върне времето назад и този път да поправи всичко. Но когато вместо това видя тийнейджърката, осъзна, че не знае какво да ѝ каже. Затова не каза нищо. Просто се втурна към нея и я дръпна назад с такава сила, че тя си удари главата в асфалта и загуби съзнание.

Свести се в болницата. Всичко се бе случило толкова бързо, че тя успя единствено да види с периферното си зрение как момчето тича към нея. Когато сестрите я питаха какво е станало, тя самата не беше много сигурна. Но темето ѝ кървеше и затова каза, че се е качила на парапета, за да снима залеза, обаче изгубила равновесие и паднала. Направи го инстинктивно, беше свикнала да казва каквото искат да чуят другите, за да не ги тревожи. Сестрите въпреки това я погледнаха притеснено и с подозрение, но тя беше добър лъжец. Беше се упражнявала цял живот. Накрая те казаха укорително: „Да се качиш на парапета, що за глупост, извадила си късмет, че не си паднала на другата страна!“. Тя кимна с пресъхнали устни и подгизнали роговици. Късмет.

След като излезе от болницата, можеше да се върне обратно на моста, но не го направи. Не можеше да обясни защо дори пред самата себе си, понеже нямаше как да знае със сигурност какво би направила, ако момчето не я беше дръпнало. Дали щеше да направи крачка напред, или назад? Оттогава непрестанно се мъчеше да проумее разликата между себе си и мъжа, който беше скочил. Това я накара да пожелае професия, кариера, живот. Стана психолог. Хората, които идваха при нея, толкова ги болеше, че се чувстваха, все едно с единия крак са прекрачили парапета на моста. Тя седеше насреща им и очите ѝ казваха: „Била съм там, знам по-добър път до долу“.

Разбира се, понякога още си мисли за това, което я бе накарало да поиска да скочи. За всичко, което ѝ се струваше, че липсва, когато гледа отражението си. За самотата около масата за вечеря. Но намери начин да се справи, намери тунели, които водят навън, и пътища, по които да слезе долу. Някои хора приемат, че никога няма да се освободят от тревогата си, и вместо това се научават да я носят със себе си. Надя се опита да живее така. Мислеше си, че затова трябва да се държим мило с другите хора, дори с идиотите – защото никога не знаем колко тежък товар носят. Навреме осъзна, че почти всички си задават едни и същи въпроси. Добре ли се справям? Някой гордее ли се с мен? Полезен ли съм на обществото? Добър ли съм в работата си? Щедър и грижовен ли съм? Окей ли съм в леглото? Някой иска ли да бъдем приятели? Добър родител ли съм? Добър човек ли съм?

Дълбоко в себе си хората искат да са добри. Мили. Разбира се, проблемът е, че невинаги е лесно да се държиш мило с идиотите, защото са идиоти. Надя, също като всички нас, цял живот се мъчи да се пребори с това.

Никога повече не видя момчето от моста. Понякога съвсем сериозно си мисли, че си го е въобразила. Като някакъв ангел може би. Джак също не видя Надя повече. И никога не се върна на моста. Но това бе денят, в който наистина реши да стане полицай. Осъзна, че може да допринесе с нещо.

Десет години по-късно, след като е завършила образованието си, Надя ще се върне в града. Ще има пациент на име Зара. Зара ще отиде на оглед на апартамент и ще бъде взета за заложник. Джак и баща му ще разпитат всички свидетели. Апартаментът, в който се разиграва драмата, има балкон, от който се вижда мостът. Затова Зара е там. Преди десет години получи писмо от мъж, който се беше самоубил. Името му беше изписано прилежно на плика. Тя си спомняше срещата им и макар че вестниците не разгласиха самоличността на човека, когото полицията бе намерила във водата, градът беше достатъчно малък и тя вече знаеше за станалото.

Все още носи писмото в чантата си, всеки ден. Отиде долу до моста само веднъж, една седмица след самоубийството на мъжа. Тогава видя едно момиче да се качва на същия парапет и едно момче да я спасява. Зара не помръдна, просто стоеше скрита в мрака и трепереше. Още беше там, когато линейката дойде и откара момичето. Момчето изчезна. Зара отиде на моста и там намери портмонето на момичето. Вътре беше и личната ѝ карта. Казваше се Надя.

Следващите десет години Зара следеше живота, образованието и началото на кариерата ѝ тайно, от разстояние, защото не смееше да я доближи. През тези десет години гледаше и моста, също от разстояние, от балконите на апартаменти, в които ходеше на огледи. По същата причина. Страхува се, че ако отиде дотам, може би още някой човек ще реши да се качи на парапета. И че ако потърси Надя и чуе истината за себе си, може би самата тя ще е тази, която ще скочи. Защото Зара е достатъчно човечна, за да иска да разбере каква е разликата между мъжа и Надя, въпреки че е наясно, че може би е най-добре да не знае. Да не разбира, че вината е нейна. Че тя е злото. Уж всички хора биха искали да узнаят истината за себе си, но всъщност никой не иска.Така че Зара все още не е отворила писмото.

Тази историята е сложна и неправдоподобна. Това може би се дължи на факта, че често в историите изобщо не става дума за това, за което си мислим, че става дума. Тази история например може би изобщо не е история за банков обир или оглед на апартамент, или заложническа драма. Може би дори не е история за идиоти.

Започва да става все по-очевидно, че всъщност е история за един мост.

29.

Истината? Истината е, че пустата брокерка беше ужасен брокер, а огледът се превърна в провал още от самото начало. Дори и да не бяха съгласни за нищо друго, посетителите можеха да се обединят около това мнение, тъй като в крайна сметка нищо не може да сплоти група непознати поефективно от възможността заедно да одумват някой идиот. Самата обява, ако изобщо можеше да се нарече така, беше изпълнена с правописни грешки катастрофа, а снимките бяха толкова размазани, че фотографът явно бе на мнение, че „панорамен изглед“ беше нещо, което се постига, като хвърлиш фотоапарата във въздуха. Под надписа „Брокерска агенция

„Окей“! ОКЕЙ ли е всичко?“ стоеше датата. На кого изобщо би могло да му хрумне да прави оглед един ден преди Нова година? В банята имаше ароматни свещи, а върху масичката в хола беше поставена купа с лаймове, сякаш всичко това бе смел опит от страна на човек, който е чувал да се говори за огледи, но никога не е присъствал на такъв. Гардеробът беше пълен с дрехи, а на пода в спалнята имаше чифт пантофи, чийто собственик, изглежда, цял живот се бе придвижвал, без да вдига крака от земята. Библиотеката беше претъпкана, като заглавията дори не бяха подредени по цвят, а освен по рафтовете книги имаше и по первазите и върху кухненската маса. На вратата на хладилника имаше пожълтели рисунки, рисувани от внучета. Към този момент Зара беше присъствала на достатъчно огледи, за да може да разпознае аматьорското изпълнение: апартаментът не бива да изглежда така, сякаш някой живее в него, иначе би го взел само някой сериен убиец. Апартаментът трябва да изглежда така, сякаш някой би могъл да живее в него. Хората не искат да купят картина, искат да купят рамка. Книги по лавиците са приемливи, но не и книги върху кухненската маса. Зара вероятно би могла да каже това на брокерката, само че брокерката беше човек, а Зара мрази хората. Особено когато говорят.

Вместо това Зара обиколи апартамента, опитвайки се да изглежда заинтересовано, както по нейни наблюдения изглеждаха хората, които действително искат да купят апартамент. Това беше сериозно предизвикателство за нея, тъй като само човек, който взима наркотици и събира нокти, би могъл да проявява какъвто и да е интерес да живее точно тук. Зара издебна момент, в който никой не гледаше към нея, и излезе на балкона. Застана до парапета и се загледа към моста, докато не започна да трепери неконтролируемо. Години наред все същата реакцията. Неотвореното писмо беше в чантата ѝ. Беше се научила да плаче почти без сълзи поради практически съображения.

Балконската врата беше открехната и тя чуваше гласове не само в главата си, но и от апартамента. Две съпружески двойки сновяха наоколо, насилваха се да игнорират ужасно грозните мебели и на тяхно място да си представят собствените си страшно грозни мебели. По-възрастните съпрузи бяха женени от доста дълго време, а по-младите от съвсем скоро. Това винаги може да се установи по начина, по който се карат хората, които се обичат. Колкото по-дълго са били заедно, толкова по-малко думи са нужни, за да се разрасне кавга.

По-възрастните съпрузи се казваха Анна-Лена и Рогер. Бяха се пенсионирали преди няколко години, но очевидно още не бяха свикнали. Все още бяха вечно стресирани, без да имат за какво всъщност да бързат. Анна-Лена беше жена със сериозни емоции, а Рогер беше мъж със сериозни възгледи. Ако някога се чудите кой дава онези твърде подробни отзиви с оценка 1 от 5 звезди на разни инструменти или покъщнина (или театрални постановки, или поставки за тиксо, или малки стъклени котки) в интернет, това са Анна-Лена и Рогер. Разбира се, понякога изобщо не бяха изпробвали въпросните инструменти или покъщнина, но не бяха от хората, които биха оставили нещо такова да им попречи да дадат язвителен отзив. Ако човек прекарва цялото си време в изпробване на неща, четене за неща и проучване на цялата истина относно тези неща, няма да смогне да има мнение за нещата. Анна-Лена носеше блуза с цвят, който обикновено е запазен единствено за паркети. Рогер носеше дънки и карирана риза, която получи злостен отзив и оценка 1 от 5 звезди в интернет, защото се беше „свила с няколко сантиметра!“, скоро след като кантарът за баня на Рогер получи присъдата „очевидно не е добре калибриран!“. Анна-Лена подръпна едно перде и каза:

– Зелени пердета? Кой с всичкия си има зелени пердета? Какви хора има в днешно време. Но може да са далтонисти. Или ирландци.

Не го каза на някого конкретно, просто си бе създала навика да мисли на глас, защото така беше по-удобно за жена, която през последните години и без това е свикнала никой да не я слуша.

През това време Рогер подритваше подовия перваз и мърмореше „хлабав е“ и не чу и дума от това, което каза Анна-Лена. Подовият перваз вероятно беше хлабав най-вече защото Рогер от десет минути стоеше и го риташе, но за човек като него истината си е истина, независимо от причините.

От време на време Анна-Лена му прошепваше какво смята за другите посетители в апартамента. За жалост, в днешно време Анна-Лена я биваше да шепне горе-долу толкова, колкото я биваше да мисли наум, така че резултатът беше нещо средно между шепот и викане, или вербален еквивалент на пръдня в самолет, за която човек си мисли, че не мирише само защото я изпуска малко по малко. Никога не успяваме да сме толкова дискретни, колкото си въобразяваме.

– Онази жена на балкона, Рогер, за какво ѝ е на нея този апартамент? Личи си, че е твърде богата за такова място, така че какво прави тук? И е с обувки. Човек трябва да си свали обувките, като е на оглед, всички го знаят!

Рогер не отговори. Анна-Лена се опули към Зара през прозореца на балкона, все едно Зара бе пръднала. После Анна-Лена се наведе още по-близо до Рогер и прошепна:

– Ами онези жени в антрето? Наистина изглеждат, сякаш не могат да си позволят да живеят тук! Не е ли така?

Рогер преустанови ритането на перваза, обърна се към съпругата си и я погледна дълбоко в очите. После каза три думички, които никога не бе казвал на която и да е друга жена. Каза:

– По дяволите, скъпа.

Те вече не се карат или може би го правят през цялото време. Когато двама души са били заедно достатъчно дълго, понякога няма разлика между това да спрат да се карат и да спре да им пука.

– По дяволите, скъпа, не забравяй да кажеш на всички, с които разговаряш, че апартаментът се НУЖДАЕ ОТ РЕМОНТ! Така няма да отправят оферта – продължи Рогер.

Анна-Лена го погледна объркано.

– Какво лошо има в ремонтирането? Рогер въздъхна.

– По дяволите, скъпа. За нас няма лошо, да. Ние можем да направим ремонт. Но другите? Личи си, че никой от тях си няма и представа от ремонтиране.

Анна-Лена кимна, после сбърчи нос и подуши демонстративно въздуха около себе си.

– И май мирише на влага? Може би дори на мухъл? Рогер я беше научил, че винаги трябва да пита брокерите за тези неща, и то високо, така че всички останали да чуят и да се разтревожат.

Рогер затвори очи раздразнено.

– По дяволите, скъпа, питай брокерката, не мен. Анна-Лена кимна наранено и си помисли на глас:

– Просто репетирах.

Зара ги чуваше от балкона, но продължаваше да се взира напред. Всеки път, когато погледнеше моста, я обземаше същата паника, същото гадене и разтреперване. Може би си въобразяваше, че някой ден ще се почувства по-добре или поне по-зле, може би някой ден усещането щеше да е толкова нетърпимо, че самата тя щеше да скочи. Погледна надолу, но не беше сигурна, че е достатъчно високо. Хората, които определено искат да живеят, и тези, които безспорно искат да умрат, имат нещо общо помежду си: ако ще скачат отнякъде, искат да са сигурни във височината. Зара просто не знаеше към коя от двете групи спада. Това, че не харесваш живота, не означава непременно, че предпочиташ алтернативата. Така че от цяло десетилетие тя ходи на огледи на апартаменти, стои на балконите, взира се в моста и балансира насред най-лошите си страхове.

Чу нови гласове от апартамента: това беше другата двойка, младата. Казваха се Юлия и Ру. Едната беше руса, другата чернокоса, и двете се джафкаха шумно, както прави човек, когато е млад и вярва, че всяко чувство, което разбърка хормоните му, е абсолютно уникално. Юлия беше бременна, а Ру беше дразнеща. Дрехите на едната изглеждаха, сякаш ги е ушила сама от плащове, откраднати от убити вълшебници, а дрехите на другата изглеждаха така, сякаш продава наркотици пред зала за боулинг. Ру (това беше прякор[2], разбира се, но го имаше от толкова отдавна, че дори самата тя се представяше по този начин, което беше само една от многото причини Зара да я сметне за дразнеща) обикаляше, размахваше телефона си към тавана и повтаряше:

– Тук няма никакво покритие! Юлия се сопна в отговор:

– Леле, какъв ужас, значи може би ще трябва да общуваме, ако живеем тук! Стига си сменяла темата, трябва да вземем решение за птиците!

Те почти никога не бяха на едно мнение, но в защита на Ру трябва да кажем, че тя всъщност невинаги беше наясно с това. Доста често, когато попиташе „сърдиш ли се“, а Юлия отговореше „НЕ!!!“, Ру свиваше рамене безгрижно, все едно са семейство от реклама на почистващ препарат, което, разбира се, вбесяваше Юлия още повече, защото беше повече от ясно, че се сърди. В случая обаче Ру също знаеше, че се джафкат, тъй като тъкмо се бяха сджафкали за птиците. Когато се събра с Юлия, Ру имаше птици. Не за обяд, ами като домашни любимци. „Тя да не е пират?“, попита майката на Юлия, щом стана въпрос за това, но Юлия търпеше птиците, защото беше влюбена и защото си мислеше: „Е, колко дълго пък да живеят птиците?“.

Адски дълго, както се оказа. Когато най-накрая го осъзна, Юлия се опита да подходи към ситуацията като зрял човек, като стане тайно през нощта и пусне птиците през прозореца. Още първото от малките зверчета обаче падна право на улицата и умря. Що за ПТИЦА? На следващия ден Юлия трябваше да покани няколко съседски деца на по чаша сок, докато Ру беше на работа, само за да може да хвърли вината върху тях, когато Ру завари кафеза отворен. А останалите птици? Седяха си вътре. Не е ли подигравка с еволюцията, че подобни създания успяват да оцелеят?

– Не смятам да умъртвявам птиците, не искам да говоря повече за това – каза сега Ру обидено и се огледа наоколо, пъхнала ръце в джобовете на роклята си.

Действително носеше рокля с джобове, защото обичаше да носи хубави дрехи и в същото време да има къде да си дене ръцете.

– Окей, окей, окей. А какво ще кажеш за апартамента? Мисля да го вземем! – изпухтя Юлия, защото асансьорът не работеше, а всеки път, когато Ру кажеше „бременни сме“ на роднини и приятели, все едно това беше отборен спорт, на Юлия ѝ се приискваше да налее стеарин в ушите ѝ, докато спи.

Не че Юлия не обичаше Ру, напротив, обичаше я толкова силно, че понякога едва издържаше, но през последните две седмици бяха разгледали над двайсет апартамента, като Ру намираше кусури на всеки един от тях. Сякаш не искаше да се местят. Юлия от своя страна се будеше всяка нощ в сегашния им апартамент, за да играе любимата игра на всички бременни „ритане или газове“, след което не можеше да заспи, защото Ру и птиците хъркаха, така че беше повече от готова да се премести на абсолютно всяко място, което имаше повече от една спалня.

– Няма покритие – повтори Ру намусено.

– Майната му, взимаме го! – настоя Юлия.

– Не. Не съм сигурна. Трябва да разгледам стаята за хобита – каза Ру.

– Това е walk-in closet[3] – поправя я Юлия.

– Или стая за хобита! Само да взема ролетката! – кимна Ру бодро.

Една от най-чаровните ѝ и същевременно адски досадни черти беше, че дори току-що да са се карали, можеше само за секунда да си възвърне отличното настроение, стига да се замислеше за сирене.

– Знаеш много добре, че няма да съхраняваш сирене в гардероба ми – отсече Юлия решително, защото към сегашния им апартамент имаше мазе, което Юлия наричаше Музея на изоставените развлечения.

През три месеца Ру бива обсебена от нещо ново – рокли от 50-те, мидени супи, антикварни сервизи за кафе, кросфит, бонсай, подкастове за Втората световна война. После отделя три месеца, за да изучава въпросната тема с непоклатима отдаденост, четейки интернет форуми, пълни с хора, на които очевидно не бива да им се разрешава да имат достъп до интернет в стаите с подплатени стени, в които вероятно са заключени, след което изведнъж ѝ омръзва и сменя хобито си. Единственият ѝ постоянен интерес, откакто се събраха с Ру, беше събирането на обувки. Нищо не я описва по-добре от факта, че притежава двеста чифта и въпреки това винаги избира неподходящи обувки, когато вали дъжд или сняг.

– Нищо такова не знам! Още не съм я измерила и не знам дали сиренето ще се побере вътре! Растенията ми също тряб... – започна Ру, тъй като наскоро беше решила да отглежда растения с помощта на нагревателни лампи в стаята за хобита. Която беше гардероб. Или...

Разговорът продължи все в същия дух.

Междувременно Анна-Лена ръчкаше една от възглавниците на дивана и си мислеше за акули. В последно време много често мислеше за това, защото бракът им бе започнал да прилича на живота на акулите. Анна-Лена носеше безмълвна тъга в себе си. Продължи да опипва възглавницата и да се разсейва, като мисли на глас:

– Тази възглавница от „Икеа“ ли е? Да, от „Икеа“ е, точно така. Разпознах я. Има ги и с десен на цветя. Те са по-хубави. Но хората си знаят своето.

Човек би могъл да събуди Анна-Лена посред нощ и да я помоли да изрецитира каталога на „Икеа“, без изобщо да я затрудни. Не е ясно защо някой би искал да го направи, разбира се, но би могъл, това е идеята. Анна-Лена и Рогер са посещавали всички магазини на „Икеа“ в страната. Рогер има много недостатъци, Анна-Лена знае, че хората мислят така, но именно в „Икеа“ си проличава, че той я обича. Когато двама души са заедно от наистина дълго време, от значение са малките неща. Отдавнашните съпрузи нямат нужда от думи, за да се скарат, но нямат нужда от думи и за да си кажат „обичам те“. Наскоро, докато бяха в „Икеа“ и обядваха в ресторанта, Рогер предложи да си вземат и по малко парче торта. Защото знаеше, че това е важен ден за Анна-Лена и че за нея е важно да е важен и за него. Такава е любовта му към нея.

Тя поопипа още малко възглавничката, която щеше да е по-хубава, ако беше на цветя, и погледна дискретно по начин, който смяташе за дискретен, към двете жени ей там, бременната и съпругата ѝ. Рогер също гледаше към тях. Размаха в юмрук брокерската брошура с чертежа на апартамента и изръмжа:

– По дяволите, скъпа, виж това! Защо наричат малкото помещение „детска стая“? А? Спокойно би могло да бъде и обикновена спалня!

Рогер не обичаше, когато на огледите идваха бременни, защото бременните винаги плащаха по-висока цена от реалната. Не обичаше и детски стаи. Ето защо Анна-Лена винаги му задава какви ли не въпроси, докато минават през детския отдел в „Икеа“. За да го разсее от недоловимата мъка. Такава е любовта ѝ към него.

Ру видя Рогер и се ухили, все едно изобщо не бяха във война.

– Здрасти! Казвам се Ру, а това там е съпругата ми Юлан. Може ли да ползвам ролетката ти? Забравила съм моята!

– В никакъв случай! – изръмжа Рогер и стисна ролетката, калкулатора и бележника си толкова здраво, че веждите му потрепериха.

– Хайде де, просто искам да... – пробва се Ру.

– Всеки отговаря за себе си! – прекъсна я Анна-Лена остро.

Ру я погледна изненадано. Изненадването я изнервяше. Изнервянето я караше да огладнее. А наоколо нямаше много за ядене, така че тя се пресегна към един от лаймовете в купата на масата. Анна-Лена я видя и избухна:

– Ама моля ти се, какво правиш? Лаймовете не са за ядене! Това са огледни лаймове!

Ру пусна лайма и пъхна юмруци в джобовете на роклята си. Върна се при жена си и измърмори:

– Не. Това не е нашият апартамент, скъпа. Хубав е и така нататък, но усещам лоша енергия тук. Тук не можем да бъдем най-доброто си „ние“. Помниш ли като ти разправях какво четох за ние-енергията по онова време, когато смятах да стана интериорен дизайнер? Когато научих, че трябва да спим на изток? Обаче забравих дали главата, или краката трябва да... уф... както и да е! Не искам този апартамент. Може ли просто да тръгваме?

През това време Зара стоеше на балкона. Събра парченцата от чувствата си, подреди ги в пренебрежително изражение и влезе обратно в апартамента. Точно в същия момент бременната жена се разкрещя. Първоначално прозвуча просто като гърлен гняв на животно, което някой е изритал, но след известно време стана възможно да се различат и отделните думи.

– НЕ! СТИГА ВЕЧЕ, РУ! МОГА ДА ПРИЕМА ПТИЦИТЕ, МОГА ДА ПРИЕМА УЖАСНИЯ ТИ МУЗИКАЛЕН ВКУС, МОГА ДА ПРИЕМА И КАКВО ЛИ ОЩЕ НЕ, НО НЯМА ДА ИЗЛЯЗА ОТТУК, ПРЕДИ ДА СМЕ КУПИЛИ ТОЗИ АПАРТАМЕНТ, АКО ЩЕ ДА СЕ НАЛОЖИ ДА РОДЯ НА ПОДА!

В апартамента настана гробна тишина. Всички зяпаха Юлия. Всички освен Зара, която стоеше до балконската врата и зяпаше обирджията. Обирджията пък зяпаше изплашено и вцепенено в отговор. Минаха една-две секунди, през които Зара беше единствената в стаята, която осъзнаваше какво е напът да се случи.

После Ана-Лена също забеляза човека с маската и изкрещя:

– Боже господи, обират ни!

Всички отвориха усти едновременно, но никой не каза нищо. Един пистолет може да смрази хората от страх, да изключи всички мозъчни сигнали освен най-важните, да заглуши всякакви странични шумове. Минаха още една-две секунди, през които всички чуваха единствено собствения си пулс. В първия момент сърцето спира, после започва да препуска. Първо идва шокът от това, че не разбираш какво точно се случва. Инстинктът за оцеляване и страхът от смъртта се сблъскват и отварят място за изненадващо нерационални мисли. Не е необичайно човек да види пистолет и да си помисли „Изключих ли кафеварката сутринта?“, вместо „Какво ще стане с децата ми?“.

Обирджията обаче също мълчеше, не по-малко изплашено от всички останали. Накрая шокът постепенно премина в объркване. Ана-Лена блъвна:

– Или? Ти СИ тук, за да ни обереш, нали?

Обирджията като че искаше да възрази, но не успя го направи, преди Ана-Лена да дръпне Рогер, все едно е зелено перде, и да извика:

– Извади пари, Рогер!

Рогер се загледа скептично в обирджията, очевидно водейки сложна вътрешна борба. От една страна, беше много стиснат човек, а от друга, не беше очарован от идеята да умре в апартамент с толкова голям потенциал за реновиране. Затова извади портфейла от задния си джоб, където хората като него винаги държат портфейлите си освен когато са на плажа, тогава ги държат в обувките си, но не намери нищо ценно в него. Ето защо се обърна към най-близкия човек, а това по случайност беше Зара, която стоеше до балконската врата, и попита:

– Имаш ли някакви пари в брой?

Зара изглеждаше шокирана, като бе трудно да се каже дали това се дължеше на пистолета, или на въпроса.

– В брой? Миличък, да ти приличам на наркопласьор?

През това време обирджията се огледа, примигна, за да предпази очите си от стичащата се пот, намести маската си и накрая извика:

– НЕ... НЕ, ТОВА НЕ Е ОБИР... АЗ ПРОСТО... – но после се поправи запъхтяно: – ТОЕСТ ТРЯБВАШЕ ДА БЪДЕ ОБИР! НО НЯМАШЕ ДА ОБИРАМ ВАС! СЕГА ОБАЧЕ СТЕ ПО-СКОРО ЗАЛОЖНИЦИ! ИЗВИНЯВАМ СЕ ЗА КОЕТО! ДЕНЯТ МИ ТРЪГНА МАЛКО СЛОЖНО!

Така започна всичко.

30.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Анна-Лена

Джак: Здравей, казвам се Джак.

Анна-Лена: Не искам да разговарям с повече полицаи.

Джак: Напълно те разбирам. Имам само няколко кратки въпроса.

Анна-Лена: Ако Рогер беше тук, щеше да ти каже, че всички до един сте празноглавци, щом сте изтървали обирджия, затворен в апартамент!

Джак: Точно затова се налага да ти задам въпросите. За да открием извършителя.

Анна-Лена: Искам да се прибирам.

Джак: Разбирам, повярвай ми, просто се опитваме да разберем какво се е случило в апартамента. Можеш ли да ми кажеш кога извършителят се появи с пистолет в ръка?

Анна-Лена: Онази Зара влезе в апартамента с обувки. А онази Ру си взе от лайма. Така не се прави на огледи. Има си неписани правила!

Джак: Моля?

Анна-Лена: Взе си от лайма. Огледния лайм! Огледните лаймове не са за ядене, оставени са там за декорация, не са за почерпка. Даже си мислех да разкажа всичко на брокерката, за да изхвърлят Ру, защото такова поведение е неприемливо. Но тогава нахълта онзи откачалник с пистолета.

Джак: Да! И какво стана тогава?

Анна-Лена: Трябва да говорите с Рогер. Той има много добра памет.

Джак: Рогер е мъжът ти? Били сте на огледа заедно?

Анна-Лена: Да. Рогер каза, че е много добра инвестиция. Тази маса от „Икеа“ ли е? Да, от „Икеа“ е, точно така. Разпознах я. Има я и в мръсно бяло. Щеше да подхожда повече на стените.

Джак: Трябва да отбележа, че не аз отговарям за обзавеждането на стаите за разпит.

Анна-Лена: Но това, че е стая за разпит, не означава, че не може да изглежда приятно, нали? Така и така сте ходили до „Икеа“. Двата модела са един до друг в залата за самообслужване. И въпреки това сте взели тази разцветка. Но хората си знаят своето.

Джак: Ще се опитам да повдигна въпроса пред началника си.

Анна-Лена: Прави каквото знаеш.

Джак: Щом Рогер е казал, че апартаментът е „добра инвестиция“, това означава ли, че не сте имали намерение да живеете там? Просто сте възнамерявали да го купите и да го препродадете?

Анна-Лена: Защо питаш?

Джак: Просто за да разбера повече за хората, които са били в апартамента, и защо са били там, и да мога да изключа евентуалната им връзка с извършителя.

Анна-Лена: Връзка?

Джак: Смятаме, че може би някой му е помогнал.

Анна-Лена: И мислите, че това сме ние с Рогер?

Джак: Не. Не. Просто трябва да зададем няколко рутинни въпроса. Това е всичко.

Анна-Лена: Значи мислите, че е била онази Зара?

Джак: Не съм казал това.

Анна-Лена: Каза, че според вас някой е помогнал на обирджията. Онази Зара изглеждаше съмнителна, веднага го забелязах. Очевидно беше твърде богата, за да се интересува от апартамента. И чух бременната да казва на жена си, че Зара изглежда като Круела Девил. Това май е от някакъв филм. Във всеки случай звучи подозрително. Или мислите, че Естел е помогнала на обирджията? А? Тя е почти на деветдесет, сега какво, ще обвинявате деветдесетгодишни в съучастие? Това ли ви е модерната полицейска работа?

Джак: Никого не обвинявам.

Анна-Лена: С Рогер никога не помагаме на никого по време на оглед, можеш да си сигурен в това. Рогер казва, че щом прекрачим прага, вече сме във война и сме обградени от врагове. Ето защо иска да казвам на всички, че апартаментът се нуждае от сериозен ремонт, който ще излезе скъпо. И нещо май понамирисва на влага? Такива неща. Рогер е много добър търговец. Правим отлични инвестиции.

Джак: Значи не ви е за пръв път? И преди сте купували апартаменти само за да ги препродадете?

Анна-Лена: Рогер казва, че инвестициите са безсмислени, ако не продаваш. Така че купуваме, Рогер ремонтира, аз обзавеждам, после продаваме и купуваме нов апартамент.

Джак: Звучи ми като необичайно занимание за двама души.

Анна-Лена: С Рогер ни харесва, че имаме общ проект.

Джак: Добре ли си?

Анна-Лена: Да.

Джак: Струва ми се, че плачеш.

Анна-Лена: Имах доста тежък ден!

Джак: Извинявай. Проявих нетактичност.

Анна-Лена: Знам, че Рогер не изглежда много чувствителен, но е такъв. Иска да имаме общ проект, защото се страхува, че иначе няма да има за какво да си говорим. Не смята, че съм достатъчно интересна, за да прекарва цял ден с мен, без да имаме проект.

Джак: Сигурен съм, че това не е вярно.

Анна-Лена: Ти пък какво знаеш?

Джак: Предполагам, че нищо. Извинявай. Но се налага да ти задам няколко въпроса за другите хора, присъствали на огледа.

Анна-Лена: Рогер е по-чувствителен, отколкото изглежда.

Джак: Добре. Можеш ли да ми кажеш нещо за другите посетители?

Анна-Лена: Те искаха дом.

Джак: Дом?

Анна-Лена: Рогер казва, че има два типа купувачи. Такива, които правят инвестиция, и такива, които просто искат дом. Тези, които искат дом, са емоционални идиоти, готови са да платят баснословни суми, защото си мислят, че като се преместят тъкмо на това или онова място, ще решат всичките си проблеми.

Джак: Не съм сигурен какво означава това.

Анна-Лена: С Рогер не се ръководим от чувства, когато подбираме инвестициите си. Но всички други го правят. Като двете жени на огледа, бременната и другата.

Джак: Юлия и Ру?

Анна-Лена: Да!

Джак: Смяташ, че те са от хората, които „искат дом“?

Анна-Лена: Съвсем очевидно е. Такива като тях обикалят апартаментите и си мислят, че ще се почувстват по-добре, ако заживеят там. Че може би вече няма да им е трудно да дишат, когато се събудят сутрин. Че няма да седят пред огледалото в банята с невидима тежест в гърдите. Ще се карат по-малко. Ще се докосват по ръцете така, както в началото на брака. Сякаш не могат да се въздържат. Така си мислят.

Джак: Извинявай, че питам, но като че ли отново плачеш?

Анна-Лена: Не е твоя работа какво правя!

Джак: Окей, окей. Просто ми се струва, че доста си размишлявала върху чувствата на хората, които ходят по огледи, така ли е?

Анна-Лена: Главно Рогер размишлява. Той е много интелигентен, да знаеш. Казва, че човек трябва да познава враговете си, а враговете просто искат всичко да свърши. Искат да се нанесат, да приключат с всичко и никога повече да не се налага да се местят. Рогер не е такъв. Веднъж гледахме документален филм за акули, Рогер много обича документални филми, и има един вид акули, които умират, ако спрат да плуват. Имаше нещо общо с набавянето на кислород, не могат да дишат, ако не се движат постоянно. В това се е превърнал бракът ни.

Джак: Съжалявам, не те разбирам.

Анна-Лена: Знаеш ли кое е най-лошото на пенсионирането?

Джак: Не.

Анна-Лена: Че човек има твърде много време да мисли. Нуждае се от някакъв проект. Затова с Рогер станахме акули. Ако не се движим, бракът ни ще се задуши. Купуваме, ремонтираме и продаваме, купуваме, ремонтираме, продаваме. Предложих вместо това да пробваме да играем голф, но Рогер не обича голф.

Джак: Извинявай, че те прекъсвам, но имам чувството, че започваме да се отклоняваме. Трябва да ми разкажеш за заложническата драма. Не за себе си и мъжа ти.

Анна-Лена: Точно това е проблемът.

Джак: Кое?

Анна-Лена: Че според мен той вече не иска да бъде това. Мой.

Джак: Защо го казваш?

Анна-Лена: Знаеш ли колко магазини имат „Икеа“ в страната?

Джак: Не.

Анна-Лена: Двайсет. Знаеш ли в колко от тях сме били с Рогер?

Джак: Не.

Анна-Лена: Във всички. До един. Наскоро посетихме последния. Не мислех, че Рогер ги брои, но когато отидохме в ресторанта, за да обядваме, Рогер изведнъж спря и каза:

„Да си вземем ли и по парче торта?“. Никога не ядем торта в „Икеа“. Винаги обядваме, но никога не ядем торта. Така разбрах, че той също е броил магазините. Знам, че Рогер не изглежда романтичен, но понякога е най-романтичният мъж на света, да знаеш.

Джак: Звучи много романтично, определено.

Анна-Лена: Може да изглежда суров, но не мрази децата.

Джак: Моля?

Анна-Лена: Всички си мислят, че мрази деца, защото много се ядосва, когато брокерите пишат „детска стая“ на чертежите. Но той се ядосва просто защото твърди, че децата вдигат цената на квадрат до небесата. Не мрази деца. Обича ги. Затова трябва да го разсейвам, когато минаваме през детския отдел в „Икеа“.

Джак: Съжалявам.

Анна-Лена: За какво?

Джак: Имам предвид, такова, останах с впечатлението, че не можете да имате деца. И съжалявам, ако е така.

Анна-Лена: Имаме две деца!

Джак: Моля за извинение. Не съм разбрал.

Анна-Лена: Ти имаш ли деца?

Джак: Не.

Анна-Лена: Нашите са на твоите години, но самите те не искат да имат деца. Синът ни казва, че предпочита да се съсредоточи върху кариерата си, а дъщеря ни казва, че Земята и без това е пренаселена.

Джак: О.

Анна-Лена: Представяш ли си колко лош родител трябва да си бил, щом децата ти не искат на свой ред да станат родители?

Джак: Никога не се бях замислял за това.

Анна-Лена: Рогер би бил много добър дядо, да знаеш. Но сега дори не иска да бъде мой мъж.

Джак: Сигурен съм, че каквото и да е станало между вас, всичко ще се оправи.

Анна-Лена: Дори не знаеш какво е станало. Не знаеш какво направих, всичко е по моя вина. Но просто исках да приключим. От години купуваме апартамент след апартамент, след апартамент и накрая не издържах. Аз също искам дом. Но нямах право да постъпя така с Рогер. Не трябваше да плащам за проклетия заек.

31.

Да вземеш заложници е по-трудно, отколкото си мислят хората, ако заложниците са идиоти.

Обирджията се колебаеше, маската жулеше, всички гледаха. Опита се да измисли какво да каже, но Рогер реагира пръв, посочи с ръка и обяви:

– Нямаме пари в брой!

Анна-Лена, която стоеше зад него, веднага се обади през рамото му:

– Нямаме пари, разбираш ли?

За още по-ясно потри пръстите си с палец. Анна-Лена, изглежда, смяташе, че Рогер говори на език, който само той разбира. Все едно той беше кон, а тя притежаваше магически способности и винаги се стараеше да тълкува думите му пред останалия свят. Когато отидеха на ресторант и Рогер поискаше сметката, Анна-Лена веднага се обръщаше към сервитьора и оформяше с устни „с-м-е-т-к-а-т-а, благодаря“, като същевременно пишеше върху дланта си с невидима химикалка. Рогер сигурно щеше да сметне това за невероятно дразнещо, стига да слушаше какво говори Анна-Лена.

– Не искам парите ви... просто замълчете за малко, моля ви... искам да чуя... – възрази обирджията и се заслуша към външната врата, за да разбере дали входът е пълен с полицаи.

– Какво изобщо правиш тук, ако не искаш парите ни? Щом ще ни взимаш за заложници, може би изискванията ти трябва да са малко по-конкретни? – изсумтя Зара, която още стоеше до балконската врата и изглеждаше, сякаш смята, че обирджията не се представя задоволително.

– Ще ми дадете ли минутка да помисля? – примоли се обирджията.

За жалост, щеше да се окаже, че хората в точно този апартамент изобщо не са готови да дадат минутка на обирджията. Разбира се, човек вероятно би си помислил, че ако някой държи пистолет, останалите с готовност биха правили каквото им се казва, но някои хора, които никога преди това не са виждали пистолет, чисто и просто приемат за даденост, че е толкова малко вероятно нещо такова да се случи, че дори когато то все пак се случи, им е трудно да го приемат сериозно.

Рогер не беше виждал пистолет дори по телевизията, тъй като предпочита документални филми за акули, така че, без да се колебае, отново посочи обирджията, изпъвайки цялата си ръка (но този път другата, за да покаже, че е сериозен), и ясно и отчетливо поиска да знае:

– Това последно обир ли е? Или изведнъж се превърна в заложническа драма? Кое предпочиташ?

Анна-Лена придоби малко унил вид, щом той смени ръцете, тъй като нищо добро не можеше да се очаква, когато Рогер посочи някого и с двете ръце в рамките на две минути.

– Може би не трябва да провокираме въоръжен човек, Рогер? – прошепновикна тя.

– По дяволите, скъпа, нямаме ли право на конкретна информация? – отвърна Рогер засегнато, обърна се към обирджията и повтори: – Това обир ли е, или НЕ?

Анна-Лена се пресегна над рамото му, изпъна палеца и показалеца си, размаха ги разяснително и в същото време устните ѝ оформиха „Бам-бам?“ и после „Обир?“.

Обирджията си пое дълбоко дъх, стискайки очи, както прави човек, когато децата се карат на задната седалка, той се изнерви, изгуби самообладание и викне по-силно, отколкото възнамерява, децата се изплашат и млъкнат, а той се намрази. Човек не иска да бъде такъв родител. Интонацията, която използва веднага след това, когато се извинява и казва на децата, че ги обича, но трябва да може да се съсредоточи, за да гледа пътя – със същата интонация се обърна обирджията към останалите в апартамента:

– Можете ли... бих ли могъл да ви помоля да легнете на пода и да замълчите за малко? За да мога... да помисля?

Никой не легна. Рогер отказа да го направи със следната мотивация: „Не и преди да сме получили достатъчно информация!“. Зара не пожела, като каза: „Не виждаш ли как изглежда подът? Ето заради това хората от средната класа могат да си позволят да имат домашни животни – за тях няма разлика!“. Юлия помоли да пропусне, понеже: „Слушай, дори ако седна на фотьойл, после ми трябват двайсет минути да се изправя, така че няма да лягам никъде“.

Чак сега обирджията забеляза, че Юлия е бременна. Ру веднага скочи пред нея, размаха ръце във въздуха и се ухили отбранително: „Не обръщай внимание на жена ми, тя просто лесно се пали, не стреляй! Ще направим каквото казваш!“.

– Не се паля лесно, по дяв... – възрази Юлия.

– Това е п-и-с-т-о-л-е-т! – изръмжа Ру, която не бе имала толкова изплашен вид от последния път, когато искаше да снима обувките си, но без да иска, пусна камерата за селфита.

– Дори не изглежда истински – отбеляза Юлия, сякаш да те застрелят, беше опасно само ако си алергичен към никел.

– Ами перфектно, нека рискуваме, нямаме какво да губим, освен живота на детето си – взе я на подбив Ру.

В този момент обирджията все пак почувства, че е време да сложи край на това, и посочи Юлия.

– Аз... не видях, че си бременна. Можеш да излезеш. Не искам да нараня никого, особено пък дете, просто трябва да помисля малко.

Щом чу това, Рогер бе осенен от идея толкова брилянтна, че само той би могъл да бъде осенен от нея.

– Да! Давайте! Вървете! – възкликна той, след което направи крачка към обирджията и продължи сериозно: – Така де, можеш да пуснеш всички. В действителност ти трябва само един заложник, нали? Така ще мине най-гладко.

Рогер посочи повелително гърдите си с палец, за да подчертае кой да бъде заложникът, и добави:

– Плюс брокерката. Можем да останем двамата с брокерката.

Юлия го зяпна подозрително и отсече:

– Ще ти се, а? За да отправиш оферта, докато ни няма!

– Не се бъркай в това! – настоя Рогер.

– Просто забрави, няма да те оставим сам с брокерката – увери го Юлия.

Рогер тръсна оскърбено отпуснатата кожа в долната част на лицето си.

– Този апартамент така или иначе не е за вас! Тук е нужен СРЪЧЕН човек!

Състезателният инстинкт на Юлия беше твърде силен, за да търпи такова нещо, и тя викна в отговор:

– СЪПРУГАТА МИ Е АДСКИ СРЪЧНА!

– А? – зачуди се Ру, която не знаеше, че Юлия има и друга съпруга.

Анна-Лена помисли на глас:

– Не викай. Мисли за детето. Рогер кимна войнствено:

– Точно така! Мисли за детето!

Анна-Лена изглеждаше щастлива, че той я е чул, но погледът на Юлия почерня.

– Никъде няма да отида, преди да съм купила този апартамент, проклет дъртак.

Ру я дръпна отчаяно за ръката и просъска:

– Защо винаги трябва да се караш с всички?

Защото Ру, разбира се, беше виждала този поглед и друг път. На най-първата им среща преди няколко години, Юлия пушеше пред бара, а Ру беше вътре и поръчваше. Две минути по-късно до нея се приближи един охранител, посочи през прозореца и попита:

– С нея ли си?

Ру кимна, при което на мига я изхвърлиха от бара. Оказа се, че пред заведението има навес за пушачи и пушенето е разрешено единствено там, а Юлия бе застанала два метра встрани. Когато охранителят ѝ казал да отиде под навеса, Юлия започнала да подскача върху ограничителната линия и да му се подиграва:

– Ами тук? Мога ли да стоя ТУК? А ако държа цигарата отвън, но аз самата съм вътре? Ами тук? А ако цигарата е отвън, но издишам дима вътре?

Когато е пила, Юлия изпитва известни затруднения с проявата на уважение към авторитета на другите. Би могло да се сметне за доста лошо човек да разкрие тази си черта на първа среща, но когато изгониха Ру, тя попита охранителя как е разбрал, че с Юлия са дошли заедно, а той отговори кисело:

– Когато я помолих да напусне, тя те посочи през прозореца и каза: „Това там е моето момиче, никъде не отивам без нея!“.

Ру за пръв път беше нечие момиче. Онази вечер премина от безумно хлътнала в безвъзвратно влюбена. Впоследствие се оказа, разбира се, че характерът на Юлия, когато е пияна, е кажи-речи същият като характера на Юлия, когато е бременна, така че последните осем месеца бяха доста неспокойни, но животът е пълен с изненади.

– Моля те, Юлан? – пробва Ру сега. Юлия се сопна:

– Ако си тръгнем, апартаментът може да е продаден, когато се върнем! Колко жилища гледахме? Двайсет? Ти намираш кусури на всичките и вече не издържам. Ще купя този апартамент и никой не може да ми каже, че не мог...

– П-и-с-т-о-л-е-т! – повтори Ру.

– От корема ти кани ли се да изскочи петкилограмова маймуна, Ру? Не! Така че млъквай!

– Не е справедливо да играеш коза с бременността всеки път, когато спорим, Юлан, говорили сме за това... – измърмори Ру и пъхна ръце дълбоко в джобовете на роклята си.

Юлия разбра, че може би е отишла твърде далеч, защото Ру бе пъхала ръцете си толкова дълбоко в джобовете само когато съседските деца убиха една от птиците ѝ.

– Извинете? Не искам да ви безпокоя, но... – прокашля се обирджията и вдигна пистолета малко по-видно, за да им напомни какво всъщност се случва около тях.

Юлия скръсти ръце върху корема си и заяви веднъж завинаги:

– Никъде не отивам.

Ру нададе толкова дълбока въздишка, че човек би могъл да открие петрол на дъното ѝ, но кимна решително:

– А аз не отивам никъде без нея.

Това, разбира се, би бил много трогателен миг, само че Зара го съсипа, като изсумтя на Ру:

– На теб никой не ти е предлагал да си вървиш, ти не си надула корема.

Ру пъхна ръце толкова дълбоко в джобовете си, че проби дупки в тях.

– Бременността е общо пътуване.

Рогер, който през това време се изнервяше все повече, защото никой не обръщаше внимание на най-важното, а именно че той не бе получил информацията, която искаше, посочи обирджията с две ръце:

– Какво искаш? А? Апартамента ли?

Анна-Лена очерта правоъгълник с ръцете си, подобно на мим, който се мъчи да илюстрира „апартамент“. Обирджията изпъшка отчаяно към двамата.

– Защо бих... човек не може... да не намеквате, че се опитвам да открадна апартамента?

Рогер, изглежда, осъзна колко нелогично звучи това, когато го чу от нечия друга уста, но тъй като беше човек, който никога не греши дори когато очевидно грешеше, реши да поясни:

– Ей! Апартаментът има огромен потенциал за реновиране!

Анна-Лена стоеше зад него с малък въображаем чук в ръка и забиваше въображаеми пирони във въздуха.

Обирджията отново се прокашля, усещайки наченки на главоболие, и пробва пак:

– Не можете ли просто... да легнете? Само за малко? Не се опитвам... така де, исках да обера банка, не да... не трябваше така да става!

По различни причини за известно време настъпи мълчание и единственото, което се чуваше, беше хлипането на обирджията. Никога не е приятна комбинация, когато някой плаче и в същото време държи пистолет, така че заложниците не бяха сигурни как следва да се държат. Ру побутна Юлия и измърмори „виж какво направи“, а Юлия измърмори „виж ТИ какво направи...“ в отговор. Рогер се обърна към Анна-Лена и прошепна „Апартаментът наистина има огромен потенциал!“, а Анна-Лена веднага потвърди: „Да, нали? Определено! Смятам, че си напълно прав! Но... не мирише ли леко на влага? Може би дори на мухъл?“.

Обирджията продължаваше да хлипа. Никой друг не искаше да гледа натам, тъй като, както казахме, въоръжените емоционални изблици са неловки, така че накрая Естел пристъпи предпазливо напред. Или не осъзнаваше много добре какво прави, или пък точно обратното. Между другото, може би изглежда странно, че досега Естел не се споменаваше кой знае колко в историята, но това не е защото е лесно да я забрави човек, а просто защото е трудно да си я спомни. Естел има, така да се каже, прозрачна личност. На осемдесет и седем, с възлесто и прегърбено тяло, тя се появи от нищото, застана до обирджията и попита:

– Добре ли си, приятелче?

Обирджията не съумя да отговори веднага, така че тя продължи да бърбори безгрижно:

– Казвам се Естел, дойдох да огледам апартамента за дъщеря си. Мъжът ми Кнут паркира колата. Никак не е лесно да се намери място за паркиране в този район, а сега, като се напълни с полицаи, ще стане още по-зле. Извинявай, изглежда, те разтревожих. Нямах предвид, че е твоя вината, че Кнут няма къде да спре, разбира се. Добре ли си? Искаш ли чаша вода?

Пистолетът, изглежда, не плашеше Естел, но от друга страна, тя изглеждаше като толкова мил човек, че ако я убиеха, сигурно щеше да приеме вниманието като комплимент. Обирджията избърса очи и каза:

– Да, благодаря.

– Имаме лаймове! – викна Ру и посочи купата на масата, в която имаше поне две дузини от плодовете, тъй като лаймовете явно са твърде популярна декорация за огледи и има основания да се смята, че ако брокерството бъде забранено, в рамките на един сезон Земята ще бъде покрита с толкова дебел слой лаймове, че само младежите с много малки ножове и необяснимо силна любов към мексиканска бира биха оцелели.

Естел донесе чаша вода и обирджията повдигна леко маската си, за да може да отпие.

– Сега по-добре ли си? – попита Естел.

Обирджията кимна бавно и ѝ подаде обратно чашата.

– Аз... съжалявам за всичко това.

– О, няма нищо, приятелче – каза Естел. – И искам да ти кажа, че според мен е разумно от твоя страна, че не си тук, за да откраднеш апартамента. Това не би било много находчиво, защото полицията веднага ще разбере къде живееш! Между другото, банката долу ли искаше да обереш? Тя вече не е ли безкасова?

– Да, благодаря. Забелязах – отговори обирджията мрачно.

– Умно! – оцени Зара.

Обирджията се обърна към нея, съвсем изпусна нервите си и се разкрещя, както крещи човек, когато децата му отново се карат на задната седалка:

– НЕ ЗНАЕХ, окей? Всеки може да СГРЕШИ!

Рогер, чийто инстинкт, когато някой крещеше, бе да се разкрещи по-високо, изкрещя:

– НАСТОЯВАМ ЗА ИНФОРМАЦИЯ!

А обирджията изкрещя:

– САМО МЕ ОСТАВЕТЕ ДА ПОМИСЛЯ МАЛКО!

При което Рогер изкрещя:

– НЕ ТЕ БИВА МНОГО В ТАЯ РАБОТА С ОБИРИТЕ, ДА ЗНАЕШ!

А обирджията от своя страна размаха пистолета и изкрещя:

– ПО-ДОБРЕ ЗА ТЕБ!

Тогава Ру направи две бързи крачки напред и ги сгълча:

– ВСИЧКИ ДА СПРАТ ДА КРЕЩЯТ! НЕ Е ДОБРЕ ЗА ДЕТЕТО!

Което всъщност си е съвсем вярно, децата стават нехармонични от много викане, Ру го прочете в същата книга, в която пишеше, че бременността е общо пътуване. После се обърна изразително към Юлия, все едно очакваше медал. Юлия завъртя очи.

– Сериозно ли, Ру? Заплашват ни с пистолет, но ти се тревожиш, че някой е повишил глас?

Междувременно Естел потупа приятелски обирджията по ръката, в която държеше пистолета, и обясни:

– Тези двете ще имат дете, нали разбираш, само че те са от... сещаш се.

Тя намигна на обирджията, сякаш обирджията трябваше да разбере какво има предвид. Това, изглежда, не се случи, така че Естел приглади полата си и вместо това пробва:

– Във всеки случай смятам, че не е нужно да се караме. Можем вместо това да се запознаем? Аз съм Естел. Ти така и не се представи.

Обирджията наклони глава и направи бърз жест към маската си.

– Аз... ами... как си го представяш?

Естел веднага кимна извинително и се обърна към другите.

– Аха, аха, може би трябва да проявим разбиране към желанието за анонимност на нашето приятелче. Но може би поне ти можеш да ни кажеш как се казваш? – каза тя и кимна към Рогер.

– Рогер – измърмори Рогер.

– А аз съм Анна-Лена – каза Анна-Лена, свикнала да не я питат.

– Аз се казвам Ру, а това е съпругата ми ЮлиАЙ! – каза Ру и се хвана за пищяла.

Обирджията ги огледа и кимна.

– Окей. Здрасти.

– Вече се познаваме! Колко приятно! – заключи Естел и така се зарадва, че плесна с ръце.

А тя наистина можеше да пляска изненадващо силно за толкова дребен човек. Само че не беше най-добрата идея да го прави в стая, където някой държи пистолет, тъй като всички наоколо си помислиха, че внезапният шум е изстрел, и се хвърлиха на пода.

Обирджията погледна изненадано налягалите тела. Почеса се по главата, обърна се към Естел и каза:

– Благодаря, това беше мило.

Анна-Лена лежеше свита на килима до дивана. Беше ѝ трудно да диша и мина почти половин минута, преди да осъзнае, че това се дължи на Рогер, който, мислейки си, че чува изстрел, се беше хвърлил върху нея.

32.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Естел

Джим: Много съжалявам за всичко това. Ще опитаме да те откараме у дома възможно най-бързо.

Естел: О, няма нищо, беше доста ободрително, ако трябва да съм честна. Когато си почти на деветдесет, ежедневието ти не е особено вълнуващо!

Джим: Да, разбира се. Най-напред колегата ми иска да те помоля да погледнеш тази рисунка. Намерихме я във входа и смятаме, че изобразява маймуна, жаба и лос. Позната ли ти е?

Естел: Не, не, за жалост. Това наистина ли е лос?

Джим: Не зная, не. Не е толкова важно, честно казано. Но можеш ли да ми разкажеш накратко защо беше на огледа?

Естел: Отидох с мъжа си. Кнут. Така де, той не беше там, паркираше колата. Интересувахме се от апартамента заради дъщеря си.

Джим: Забеляза ли нещо необичайно в другите посетители, преди да дойде обирджията?

Естел: О, не, преди това успях да разговарям само с приятните жени, които... нали... са от Стокхолм.

Джим: Кого имаш предвид?

Естел: Е, сещаш се. Тези „от Стокхолм“.

Джим: Намигаш ми, все едно се очаква да знам какво означава това.

Естел: Ру и Юлан. Ще имат дете. Само че и двете са, нали знаеш, „Стокхолм“.

Джим: Имаш предвид, че са хомосексуални?

Естел: В това няма нищо лошо.

Джим: Не казах това?

Естел: В днешно време си е съвсем в реда на нещата.

Джим: Естествено. Не съм твърдял друго.

Естел: Според мен е прекрасно, че любовта е свободна.

Джим: Искам да е съвсем ясно, че споделям това виждане.

Естел: По мое време това беше скандално, да знаеш. Да се ожените и да имате дете като две, ами, сещаш се.

Джим: Стокхолмчанки?

Естел: Да. Но аз лично винаги съм харесвала Стокхолм, да. Хората трябва да могат да си живеят живота както искат. Не че аз самата съм била в Стокхолм, разбира се, че не. Не съм, никога, така де, щастливо омъжена съм. За Кнут. И обичайното си ми е достатъчно, да.

Джим: Вече нямам представа за какво говорим.

33.

Когато се чуха първите полицейски сирени на улицата, обирджията се втурна към балкона и надникна над парапета. Ето как първите размазани снимки с мобилен телефон на „маскирания извършител“ се озоваха в интернет.

После пристигнаха още полицаи.

– Мамка му, мамкамумамкаму – повтори обирджията на себе си и изтича обратно в апартамента, където всички освен Юлия продължаваха да лежат на пода.

– Не мога да лежа повече, трябва да отида до тоалетна! Освен ако не искаш да си свърша работата на пода? – каза тя отбранително, въпреки че не бе имало възражения от страна на обирджията.

– Не че би имало голяма разлика – каза Зара и надигна погнусено лицето си от паркета.

Ру, която като че ли имаше богат опит с това да ѝ викат, без дори да е казала нещо, потупа окуражително обирджията по крака.

– Не го приемай лично, когато Юлан ти вика. Просто е чувствителна, защото бебето си прави дискотека в червата ѝ.

– Личната сфера, Ру!!! – изрева Юлия.

Юлия и Ру си имат лична сфера, макар че само Юлия знае къде точно са границите ѝ.

– Сега разговарям с обирджия. Ти ми каза да не говоря единствено с другите купувачи – защити се Ру.

– Но аз всъщност не съм обир... – пробва обирджията, но Юлия бе по-гласовита.

– Няма значение, Ру, стига си се сприятелявала! Знам как ще свърши всичко, ще ти разкажат цялата си житейска история, а после на теб ще ти стане гузно, когато трябва да ги надцакаме на търга!

– Случи се ВЕДНЪЖ – викна ѝ Ру.

– Т-Р-И пъти – викна Юлия и дръпна вратата на тоалетната.

Ру се изправи с извинителен жест към обирджията:

– Юлан казва, че съм човек, който отказва да яде рибни пръчици, след като е гледал шоуто с делфини в зоологическата градина.

Обирджията кимна с разбиране.

– Дъщерите ми са същите. Ру се усмихна.

– Имаш дъщери? На колко са?

Числата излязоха на пресекулки от гърлото на обирджията.

– На шест и осем.

Зара се прокашля и попита:

– Ще наследят ли семейния бизнес, или?

Обирджията примигна наранено и погледна пистолета в ръката си.

– Никога не съм... за пръв път ми е. Не съм... престъпник.

– Надявам се, защото хич не ти се удава – информира го Зара.

– Защо трябва да си толкова критична? – сопна ѝ се Ру.

– Не съм критична, просто предоставям обратна връзка

– предостави обратна връзка Зара.

– Сигурно и ти не би се справила блестящо с обирането на хора – каза Ру.

– Аз не обирам хора, обирам банки – възрази обирджията.

– И колко те бива в това, по скала от едно до десет? – поинтересува се Зара.

Обирджията я погледна неловко.

– Може би две.

– Имаш ли изобщо план как да се измъкнеш оттук? – попита Зара.

– Стига с тази настоятелност! Критикуването не помага на никого! – разкритикува я Ру.

Зара се вгледа изпитателно в нея.

– Това ли е личността ти? Доволна ли си от себе си?

– Точно ТИ ли го казваш, дето... – започна Ру, но обирджията се опита да ги успокои.

– Може ли просто... моля? Нямам план. Опитвам се да мисля. Не трябваше да се получава така.

– Кое? – попита Ру.

– Животът – изхлипа обирджията.

Зара извади телефона от джоба си и заяви:

– Сега ще се обадим в полицията, за да въдворим малко ред.

– Не! Не го прави! – примоли се обирджията. Зара завъртя очи.

– От какво се боиш? Да не мислиш, че не знаят, че си тук? Трябва поне да им се обадиш и да поискаш откуп.

– Не може да се обадим, тук няма покритие – поясни Ру.

– Да не сме в гетото? – попита Зара и разтърси телефона си, все едно това би помогнало.

Ру пъхна ръце в джобовете на роклята си и каза по-скоро на себе си:

– Всъщност това може би е добре, четох, че децата, които растат далеч от екрани, стават по-интелигентни. Технологиите забавят развитието на мозъка.

Зара кимна саркастично.

– Нима? Разкажи ми повече за всички Нобелови лауреати, израснали в села на амиши.

– Чела съм, че според някои изследвания мобилното излъчване причинява рак – настоя Ру.

– Аха, ами ако има спешен случай? Представи си, че се преместите тук, а на детето ви му влезе ядка в кривото гърло и се задуши, защото не сте могли да се обадите на Бърза помощ – каза Зара.

– За какво говориш? Откъде изобщо ще намери ядки?

– Може някой да ги пуска нощем през отвора за пощата.

– Ти да не си откачила?

– Не съм АЗ тази, която иска детето ми да се задуши... Прекъсна ги Юлия, която изведнъж се появи до тях.

– За какво се джафкате?

– Тя започна! Просто се държах дружелюбно, НЕ Е като онзи път, когато не исках да ям рибни пръчици – викна Ру отбранително и посочи Зара.

Юлия изпъшка и погледна Зара извинително.

– Ру ти е разказала за зоологическата градина? Делфините дори не са риби.

– Това какво общо има? И ти нямаше ли да ходиш до тоалетна? – отвърна на удара Ру.

– Беше заето – каза Юлия и сви рамене.

Обирджията се почеса по маската, преброи хората в стаята и заекна:

– Ча... чакайте малко... как така заето?

– Заето! – повтори Юлия, сякаш така помагаше.

Обирджията отиде и дръпна вратата на тоалетната. Беше заключено.

Ето как това се превърна в история за заек.

34.

Естел: Искам категорично да подчертая, че съм сигурна, че Стокхолм е изключително приятно място. Ако човек харесва стокхолмчани. И ще ти кажа, че според мен Кнут също няма никакви предразсъдъци, защото веднъж на младини разчиствах кабинета му и намерих цяло списание за Стокхолм.

Джим: Колко хубаво.

Естел: На мен не ми се стори така. Всъщност с Кнут сериозно се скарахме по този въпрос.

Джим: Разбирам. Но нали говорехме за Ру и Юлия, преди да се появи обирджията?

Естел: Те имат птици. И се караха през цялото време. Само че по сладък начин. Разбира се, другата двойка, Рогер и Анна-Лена, също се караха, но не толкова сладко.

Джим: За какво са се карали Рогер и Анна-Лена?

Естел: За заека.

Джим: Какъв заек?

Естел: Ох, дълга история, ако трябва да съм честна. Виждаш ли, караха се и за цената на квадратен метър. Рогер се притесняваше, че хората вдигали цените изкуствено. Каза, че проклетите брокери и проклетите банкери и проклетите стокхолмчани манипулират жилищния пазар.

Джим: Чакай, твърдял е, че хомосексуалните манипулират жилищния пазар?

Естел: Хомосексуалните? Че защо им е да го правят? По-голяма глупост не бях чувала! Кой твърди такова нещо?

Джим: Каза, че стокхолмчаните го правели.

Естел: Да, но имах предвид стокхолмчаните. Не „стокхолмчаните“.

Джим: Има ли разлика?

Естел: Ами да, едните са стокхолмчани, а другите са „стокхолмчани“.

Джим: Ще прощаваш, но се обърках. Нека си запиша всичко в хронологичен ред.

Естел: Разбира се, отдели колкото време е необходимо, не бързам за никъде.

Джим: Извинявай, може би е най-добре да се върнем на първоначалния въпрос?

Естел: Какъв беше той?

Джим: Забеляза ли нещо необичайно в другите посетители?

Естел: Зара изглеждаше тъжна. А Анна-Лена не харесваше зелени пердета. А пък Ру се опасяваше, че гардеробът не е достатъчно голям. Но той си беше цял walk-in closet, както им викат в днешно време. Не знаех това, преди да чуя Юлан да го нарича така.

Джим: Чакай, това не може да е вярно. На чертежа няма walk-in closet.

Естел: Там може да изглежда по-малък.

Джим: Чертежът трябва да е в мащаб.

Естел: О, трябва ли?

Джим: На чертежа гардеробът е не повече от половин квадратен метър. Мога ли да попитам колко голям беше въпросният walk-in closet?

Естел: Не ме бива много в измерванията. Но Ру каза, че иска да го превърне в стая за хобита. Тя складира домашно сирене. И отглежда цветя. Или във всеки случай някакви растения. Юлан изобщо не е очарована от това. Веднъж Ру пробвала да направи собствено шампанско, но оляла чекмеджето с бельото на Юлан, което довело до, по думите на Ру, „адска разправия“.

Джим: Извинявай, но може ли да опитаме да се съсредоточим върху големината на гардероба?

Естел: Юлан държи да го нарича walk-in closet.

Джим: Достатъчно голям ли е за скривалище?

Естел: За кого?

Джим: За когото и да е.

Естел: Предполагам. Това важно ли е?

Джим: Не. Не, вероятно не. Но колегата ми държи да разпитам всички свидетели за потенциални скривалища. Искаш ли кафе?

Естел: Няма да крия, би било страшно приятно да пийнем малко кафе.

35.

Обирджията зяпна вратата на тоалетната. После се обърна към заложниците и попита:

– Мислите ли, че вътре има човек?

Зара му отвърна по начин, който би могъл да се сметне за саркастичен:

– А ти как мислиш?

Обирджията примигна няколкократно, все едно пращаше морзов код с клепачите си.

– Значи смяташ, че вътре има някого?

– Родителите ти да не са имали едно и също фамилно име още преди да се срещнат? – попита Зара.

Ру се засегна от името на обирджията и я сряза:

– Защо трябва да си такава вещица? Юлия ритна Ру по пищяла и изръмжа:

– Не се бъркай във всичко, Ру!

– Нали ти все разправяш, че трябва да научим децата си да се опълчват на побойниците! Няма да стоя и да гледам как говори така на... – възрази Ру.

– На кого? На обирджията? Това според теб тормоз ли е? Не дай боже някой да нарани чувствата на човека, който ни заплашва с огнестрелно оръжие – изпъшка Юлия.

– Не съм... – започна обирджията, но Юлия вдигна предупредително пръст.

– Знаеш ли какво? Ти забърка всичко това, така че найдобре да си затваряш устата.

Зара, която оглеждаше прахоляка по дрехите си и не би могла да изглежда по-отвратена, ако ще да бе паднала в купчина изпражнения, отбеляза:

– Хубаво поне, че майката на бебето не е комунист. Юлия се обърна към нея:

– Ти също можеш да си затваряш устата.

И Зара всъщност го направи, като тя самата бе най-изненадана от това.

През това време Рогер се надигна предпазливо от пода и помогна на Анна-Лена да се изправи. Тя го погледна в очите, а той самият не знаеше накъде да гледа. Не бяха свикнали да се докосват, ако лампите не са изключени. Анна-Лена се изчерви, Рогер се извърна и започна да почуква разсеяно по стените, за да се прави на зает. Винаги чукаше по стените по време на огледи, Анна-Лена не беше съвсем сигурна защо го прави, но той казваше, че трябва да знае дали „могат да се пробиват“. Това беше важно за Рогер, пробиването, а също толкова важно беше дали една стена е носеща, или не. Ако бутнеш носеща стена, целият покрив ще се срути. Очевидно човек можеше да прецени това с почукване, или поне ако човекът беше Рогер, така че той го правеше във всички апартаменти: чукаше ли, чукаше ли, чукаше. Анна-Лена понякога си мислеше, че всички хора си имат моменти, когато си личи какви са всъщност. Дребни мигове, които обхващат цялата им душа. За Рогер това бяха почукванията. Понякога, съвсем набързо, така че никой на света освен Анна-Лена да не успее да забележи, той застиваше след поредното почукване и се заглеждаше с копнеж в стената. Както би гледало дете. Сякаш се надяваше, че един ден някой ще отговори на почукването. От моментите на Рогер Анна-Лена най-много обичаше тъкмо тези.

Чук чукчук. Чук. Чук. Чук.

Рогер внезапно се спря, дочувайки дискусията между Ру, Юлия и Зара относно заключената врата на тоалетната. Полазиха го тръпки, щом осъзна, че вътре може да се крие най-страшното възможно нещо: купувач. Затова реши веднага да поеме контрол над ситуацията, приближи се до заключената врата и тъкмо когато вдигна ръка, за да почука, Анна-Лена извика:

– НЕ!

Рогер се обърна учудено и погледна съпругата си. Тя трепереше цялата, изчервена чак до пръстите на ръцете.

– Моля те... не отваряй вратата – прошепна Анна-Лена. Рогер никога не я бе виждал толкова изплашена, но представа си нямаше какво я бе докарало до това състояние. Зара стоеше отстрани и ги наблюдаваше – ту единия, ту другия. После, съвсем предвидимо, отиде до тоалетната и почука на вратата. След малко някой отговори на почукването.

И тогава по бузите на Анна-Лена се стекоха сълзи.

36.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Рогер

Джак: Добре ли си?

Рогер: Що за въпрос?

Джак: Струва ми се, че ти тече кръв от носа.

Рогер: Дадада, случва се понякога, оня шарлатанин лекарят казва, че било от „стрес“. Да не ти пука, задай си въпросите.

Джак: Окей, така. Отишъл си на огледа със съпругата си Анна-Лена?

Рогер: Откъде знаеш?

Джак: Пише го в материалите ми.

Рогер: Защо имаш материали за съпругата ми?

Джак: Разпитваме всички свидетели.

Рогер: Не искам да съставяш материали за съпругата ми.

Джак: Спокойно.

Рогер: Страшно съм спокоен.

Джак: Опитът ми сочи, че точно така отговарят неспокойните хора.

Рогер: Няма да отговарям на въпроси относно жена ми!

Джак: Не, не, окей. А можеш ли да отговориш на въпросите ми за извършителя?

Рогер: Няма как да знам, преди да си ги задал, нали?

Джак: Като начало: къде според теб се крие той?

Рогер: Кой?

Джак: Как мислиш?

Рогер: Обирджията?

Джак: Не, Уоли.

Рогер: Кой е това?

Джак: Не знаеш ли кой... уф, това е заглавието на една стара детска книга: „Къде е Уоли?“. Коментарът ми беше саркастичен, забрави за това.

Рогер: Нямам причина да чета детски книги.

Джак: Моля за извинение. Можеш ли да ми кажеш къде според теб се крие извършителят?

Рогер: Аз откъде да знам?

Джак: Извинявай, че питам, но имаме основания да смятаме, че извършителят още се намира в апартамента. Мисля, че може би можеш да ни помогнеш, тъй като според съпругата ти преди всеки оглед правиш щателно проучване и проверяваш всички чертежи.

Рогер: На брокерите не може да се разчита. Някои от тях не биха могли да измерят линийка с друга линийка.

Джак: Точно това имам предвид. Забеляза ли нещо поособено във връзка с този апартамент?

Рогер: Да. Брокерката беше некадърна.

Джак: Защо?

Рогер: На чертежа липсваше един метър, между стените.

Джак: Сериозно? Между кои стени? Можеш ли да ми покажеш?

Рогер: Ето тук. Чува се, ако почукаш. Има празнина.

Джак: Защо им е да оставят празнина?

Рогер: Вероятно защото едно време, когато жителите на града бяха по-богати, а имотите по-евтини, този и съседният апартамент са образували едно голямо жилище. Сега целият пазар е манипулиран, за да прецака обикновените хора. Брокерите са виновни. И банките. И стокхолмчаните. Надуват цените до безкрай. Защо въртиш очи, по дяволите?

Джак: Извинявай. Не искам да се бъркам. Но последните няколко години със съпругата ти не спекулирате ли с имотния пазар, като купувате и продавате апартаменти? Това също вдига цените.

Рогер: Значи вече е нередно човек да печели пари, така ли?

Джак: Не съм го казал.

Рогер: Не е престъпление, че съм добър търговец, това да ти е ясно!

Джак: Не, не е, така е.

Рогер: Или поне си мислех, че съм добър търговец.

Джак: Тук изгубих нишката.

Рогер: Бях инженер. Преди да се пенсионирам. Това пише ли го в материалите ти?

Джак: А? Не.

Рогер: Значи не е било важно, така ли излиза? Цял живот работих на едно място, но това не е достатъчно важно за материалите ти? Знаеш ли какво правеха през последните години?

Джак: Не.

Рогер: Преструваха се. Също като нея.

Джак: Като съпругата ти?

Рогер: Не, Уоли.

Джак: А?

Рогер: Да не мислиш, че само твоето поколение може да бъде саркастично, сополанко?

37.

Юлия кимна към вратата на тоалетната, протегна длан към обирджията и настоя:

– Дай ми пистолета.

– Абс... абсурд! Какво смяташ да правиш? – каза обирджията колебливо и скри пистолета под якето си, все едно оръжието беше котенце, а някой току-що бе попитал дали тук някъде не се е мяркало едно котенце.

– Бременна съм и трябва да отида до тоалетната. Дай ми пистолета, ще стрелям по ключалката – повтори Юлия.

– Не – проплака обирджията. Юлия разпери ръце.

– Тогава ти го направи. Просто стреляй.

– Не искам.

Юлия присви зловещо очи.

– Защо не? Държиш ни за заложници, полицията е отвън, а в тоалетната има неизвестно лице. Може да бъде кой ли не. Трябва да всееш малко респект! Как иначе ще станеш успешен обирджия? Не можеш постоянно да оставяш хората да ти казват какво да правиш!

– В момента ти ми казваш какво да правя... – пробва обирджията, но Юлия изръмжа:

– Стреляй по ключалката, ти казвам!

За миг изглеждаше, че обирджията всъщност се кани да се подчини, но не успя. Вместо това се чу щракване, дръжката на вратата се отмести бавно надолу и отвътре се чу глас:

– Не стреляйте. Моля ви, не стреляйте.

От тоалетната излезе мъж в заешки костюм. Или, ако трябва да сме пунктуални, не носеше цял костюм, а само главата. С изключение на това беше само по чорапи и боксерки. Беше на петдесет и нещо и казано по-дипломатично, съотношението между количеството дрехи и количеството кожа не беше ласкателно за физиката му.

– Не ме наранявайте, моля ви, просто си върша работата! – викна мъжът изпод заешката глава, вдигнал ръце във въздуха.

Акцентът му беше стокхолмски и както се оказа, той действително беше стокхолмчанин. Така де, беше роден в Стокхолм, не беше „стокхолмчанин“ в смисъл на „идиот“, както Джим и Джак използваха думата. (Което съвсем не означаваше, че мъжът не можеше да бъде и идиот, естествено, все пак Швеция е свободна държава.) Не беше и „стокхолмчанин“ в смисъла, който Естел влагаше, за да опише онези семейни взаимоотношения, в които наистина няма нищо лошо (и ако беше такъв, в това, разбира се, не би имало нищо лошо!). Беше най-обикновен стокхолмчанин, надянал голяма заешка глава, който изкрещя изплашено:

– Кажи им да не стрелят, Анна-Лена!

Всички замълчаха, но най-много от всички замълча Рогер. Той се взираше в Анна-Лена, която пък се взираше в заека и плачеше. Избягваше изненадания поглед на Рогер и барабанеше с пръсти по бедрата си. Не си спомняше кога за последно бе изненадала мъжа си. Когато двама души са били заедно достатъчно дълго, не искат да се изненадват. Искат в живота им да има едно нещо, един-единствен човек, на когото могат да разчитат безрезервно. Сега, в тази секунда, всичко това беше разрушено. Анна-Лена го знаеше и прошепна отчаяно:

– Не го наранявай. Това е Ленарт.

– ПОЗНАВАШ ли го? – изсумтя Рогер. Анна-Лена кимна обезсърчено.

– Да, но не е каквото си мислиш, Рогер!

– Той... той... – заекна Рогер, мъчейки се да произнесе невъзможните думи: – Друг купувач ли е?

Анна-Лена не можа да събере сили да отговори, при което Рогер се завъртя и се хвърли към тоалетната с такъв бяс, че Юлия и Ру (Зара просто отстъпи услужливо встрани от пътя му) трябваше да впрегнат всичките си сили, за да му попречат да стисне заека за гушата.

– Защо плаче жена ми? Кой си ти? Купувач ли си? Казвай веднага! – избоботи Рогер.

Отново не получи незабавен отговор, което нарани и Анна-Лена. Рогер винаги е бил важна и уважавана фигура на работа, дори шефовете се вслушваха в него. Пенсионирането не беше нещо, което той направи доброволно, а нещо, което го сполетя. Първите месеци минаваше с колата покрай офиса, понякога по няколко пъти на ден, просто защото тайно се надяваше, че ще си проличи, че не се справят без него. Но не беше така. Никак не бе трудно да го заменят. Той се прибра у дома, а компанията просто продължи да съществува. Това прозрение натежа на Рогер, направи го по-бавен.

– ОТГОВАРЯЙ! – изкрещя той на заека, но заекът беше зает с опити да свали заешката си глава, която очевидно се беше заклещила.

Боксерките му се бяха плъзнали на една страна, а стресирани капки пот се стичаха от косъм на косъм по гърба му подобно на отблъскващ вариант на пинбол.

Обирджията стоеше безмълвно встрани от всичко, но Зара очевидно реши, че е време за малко обратна връзка.

– Няма ли да направиш нещо? – каза тя и сръчка обирджията.

– Какво например? – попита обирджията.

– Поеми нещата в свои ръце! Що за похитител си иначе? – зачуди се Зара.

– Не съм похитител, а банков обирджия – изскимтя обирджията.

– Това е доста пресилено изказване, не мислиш ли?

– Стига си се заяждала, моля те.

– Оф! Застреляй заека, та да въдвориш малко ред. Да спечелиш уважение. Достатъчно е да го простреляш в крака.

– НЕ, НЕ СТРЕЛЯЙ! – изпищя заекът.

– Стига сте ми заповядвали – помоли обирджията.

– Може да е полицай – подшушна Зара.

– Въпреки това не искам...

– Тогава ми дай пистолета.

– Не!

Зара се обърна равнодушно към заека:

– Кой си ти? Ченге ли си? Отговори, преди да стреляме.

– АЗ стрелям! Или по-точно НЕ стрелям! – възрази обирджията и си спечели снизходително потупване по ръката.

– Ммм. Разбира се, разбира се. Обирджията тропна с крак по пода.

– Никой не ме слуша! Вие сте най-лошите заложници изобщо!

– Моля ви, не стреляйте, главата ми се заклещи – викна Ленарт, след което допълни: – Анна-Лена може да обясни, ние сме... аз съм... с нея.

На Рогер не му достигаше въздух. Той отново се обърна към Анна-Лена толкова бавно, колкото не се бе обръщал към нея от онзи път в началото на 90-те, когато откри, че е взела грешна видеокасета и е записала откъс от сапунен сериал върху много важен документален филм за антилопи. Рогер не намери думи за предателството ѝ нито тогава, нито сега. Те не бяха хора, които се изразяваха с лекота. Може би Анна-Лена вярваше, че нещата ще се подобрят, когато им се родят деца, но стана обратното. Родителството може да доведе до дълги периоди, през които чувствата на децата поглъщат кислорода на цялото семейство. Може да бъде толкова интензивно, че някои хора с години не успяват да разкажат на някого за собствените си чувства, а ако твърде дълго време не споделяш нищо, накрая можеш да забравиш как се прави.

Любовта на Рогер към Анна-Лена си проличаваше по други начини, в дребните неща. Като това, че той всеки ден проверяваше винтовете и пантите на малката огледална вратичка на шкафчето ѝ в банята, така че то винаги да се отваря и затваря без никакво съпротивление. По онова време на денонощието, когато ползваше шкафчето, Анна-Лена не беше готова за съпротивление и Рогер го знаеше. Анна-Лена започна да се интересува от обзавеждане на стари години, но прочете в една книга, че всеки интериорен дизайнер, когато започва работа по нов проект, се нуждае от „котва“. Нещо непоклатимо и окончателно, което скрепява всичко и около което се въртят всички по-нататъшни елементи от обзавеждането. За Анна-Лена котвата беше шкафчето за баня, Рогер проумяваше това, защото проумяваше стойността на неподвижните обекти, като носещите стени например. Тях човек не може да ги нагоди, може единствено да се нагоди спрямо тях. Затова, когато се изнасяха от поредния апартамент, Рогер винаги сваляше шкафчето най-накрая и го окачаше найнапред, когато се нанасяха в следващия. Такава беше любовта му. Но ето че сега Анна-Лена стоеше пред него, пълна с изненади.

– Това е Ленарт – призна тя. – Той и аз... или ние... ние имаме... ти не трябваше да разбираш нищо, скъпи!

Мълчание. Предателство.

– Значи двамата... ти и... вие... зад гърба ми? – каза Рогер, борейки се с думите.

– Не е каквото си мислиш – настоя Анна-Лена.

– Изобщо не е каквото си мислиш – увери го заекът.

– Ни най-малко – допълни Анна-Лена.

– Или... може и да е донякъде каквото си мислиш в зависимост от това какво си мислиш – призна заекът.

– Тихо, Ленарт! – каза Анна-Лена.

– Ами просто кажи истината – помоли я заекът. Анна-Лена си пое дъх през носа и затвори очи.

– Ленарт е просто... свързахме се по интернет. Идеята не беше... просто се случи, Рогер.

Ръцете на Рогер се поклащаха отпуснато и безцелно до тялото му. Накрая той се обърна към обирджията и попита:

– Колко искаш, за да го застреляш?

– Не може ли всички да спрат да ми казват да застрелям някого? – проплака обирджията.

– Можем да направим така, че да изглежда като злополука – обеща Рогер.

Анна-Лена направи няколко отчаяни крачки към него и опита да докосне върховете на пръстите му.

– Рогер, любими, моля те, успокой се...

Рогер нямаше подобни намерения. Посочи заека с цялата си ръка и заяви:

– Ще умреш, чуваш ли ме? Ще умреш!

Тогава Анна-Лена прибягна паникьосано до единствения аргумент, който можеше да улови вниманието му.

– Рогер, чакай! Ако някой тук умре, апартаментът ще стане местопрестъпление и цената на квадратен метър може да се вдигне! Хората обичат местопрестъпления!

Рогер се спря. Юмруците му трепереха, но той си пое дълбоко дъх и съумя да се вразуми малко. Цената на квадратен метър си беше цена на квадратен метър. Първо клюмнаха раменете му, а после и целият Рогер, както външно, така и вътрешно. Той сведе поглед към пода и прошепна:

– Откога продължава това? Между теб и този... шибан заек?

– Една година – каза Анна-Лена.

– Една ГОДИНА!?

– Ама Рогер, моля те, направих го заради теб.

Бузите на Рогер потръпнаха от отчаяние и объркване, устните му се размърдаха, но всички чувства си останаха вътре. Мъжът със заешката глава, изглежда, съзря шанса си да обясни как всъщност стоят нещата, и го направи с тон, постижим само за мъже на средна възраст със стокхолмски акцент, плътен като олово:

– Слушай, Роган, мога ли да те наричам Роган? Не трябва да се чувстваш зле заради това! Разбери, че е нормално жените да се обръщат към мен, защото съм готов да правя неща, на които вероятно не биха могли да склонят мъжете си.

Цялата глава на Рогер беше свъсена.

– Какви неща? Що за отношения имате всъщност?

– Бизнес отношения, аз съм професионалист! – поясни заекът.

– Професионалист? Да не си му ПЛАТИЛА, за да спиш с него, Анна-Лена? – изкрещя Рогер.

Анна-Лена ококори очи два пъти по-широко от обикновено и просъска:

– Ти да не си си загубил ума?

Заекът се приближи към Рогер, за да изглади недоразумението.

– Не, не, не такъв професионалист. Не спя с хора. Или поне не професионално. Аз съм саботьор на огледи, професионален саботьор на огледи, ето визитката ми.

Заекът извади визитка от единия си чорап. На нея пишеше „Ленарт без граници“. Или по-точно, „Ленарт без граници“ АД, за да се подчертае сериозността на бизнес начинанието.

Анна-Лена прехапа устни и повтори:

– Да. Ленарт ми помага. Помага на нас!

– Какво, по дяволите? – възкликна Рогер. Заекът кимна гордо.

– Да, точно така, Рогер. Понякога съм алкохолизиран съсед, друг път просто наемам апартамент в близост до обявения за продан и пускам еротични филми, като усилвам звука докрай. Но това е най-скъпата ми услуга – каза той и направи жест към себе си, към дългите чорапи, голото си тяло и заешката глава, която не можеше да свали. После представи героя си:

– Това е акащият заек, както виждаш. Премиум пакет. Ако човек си го поръча, отивам на огледа преди всички и се скривам в тоалетната. Когато другите купувачи отворят вратата, виждат възрастен гол мъж с глава на заек, който сере. Това е нещо, което не могат да преживеят. Грозните подови настилки или захабените тапети могат да се подменят и забравят, когато се нанесеш, нали? Но акащият заек? – заекът почука демонстративно по слепоочията на заешката глава. – Тази гледка се запечатва в съзнанието! Никой не иска да живее в апартамента с акащия заек!

Всички присъстващи, оглеждайки заека, разбраха много добре за какво говори.

Анна-Лена протегна ръка към Рогер. Той се дръпна, сякаш докосването го бе изгорило.

– Моля те, Рогер – подсмръкна тя. – Помниш ли един оглед миналата година, в червената къща от началото на миналия век, онази с наскоро сменения водопровод? Тогава се появи един съсед и започна да мята спагети със сос болонезе по всички купувачи.

Рогер изсумтя толкова оскърбено, че устните му почервеняха и лъснаха от слюнка.

– Разбира се, че помня! Купихме апартамента за триста двайсет и пет хиляди под пазарната цена!

Заекът кимна доволно.

– Не искам да се хваля, но алкохолизираният, хвърлящ спагети съсед е един от най-популярните ми герои.

Рогер зяпна Анна-Лена.

– Да не искаш да кажеш... но... ами всички преговори с брокерите? Цялата ми тактика?

Анна-Лена не можеше да го погледне в очите.

– Така се натъжавам, когато изгубиш наддаване. Искам да... печелиш.

Не каза цялата истина: че вече е човек, който иска дом, че иска всичко да приключи и следващия път да отидат на кино и да гледат някаква измислица вместо поредния документален филм по телевизията. Че не иска да бъде акула. Страхуваше се, че това предателство ще дойде в повече на Рогер.

– Колко пъти? – прошепна той пречупено.

– Три – излъга Анна-Лена.

– Шест всъщност. Знам адресите наизуст, първият беше... – поправя я заекът.

– Тихо, Ленарт! – изхлипа Анна-Лена.

Ленарт кимна послушно и отново почна да дърпа заешката глава. Посвети доста време и усилия на това, преди да възкликне щастливо:

– Мисля, че се разхлаби!

През това време Рогер се взираше в пода, свил палци в обувките си, защото беше от хората, чиито чувства са в краката. Започна да описва широк полукръг към балконската врата, при което, без да иска, ритна перваза на пода и тихичко, тихичко, тихичко наруга както проклетия перваз, така и проклетия заек.

– Ах, ти, шибан, шибан... да ти... – мърмореше той, сякаш търсеше най-лошата ругатня, която знае. Накрая я откри: – Шибан стокхолмчанин.

Сърцето го болеше не по-малко от палците, затова той стисна юмруци, вдигна поглед и се втурна обратно през апартамента, толкова бързо, че никой не можа да му попречи, когато просна заека на пода. С цялата си любов, с цялата си сила, един-единствен удар.

Заекът полетя през прага на банята и се строполи на плочките. За щастие, мекотата на заешката глава пое по-голямата част от удара на Рогер, а мекотата на самия Ленарт (той все пак имаше плътността на кнедла) пое останалото. Когато отвори очи и се вторачи в тавана, над него се бе надвесила Юлия.

– Жив ли си? – попита тя.

– Главата пак се заклещи – отговори той.

– Ранен ли си?

– Мисля, че не.

– Добре. Тогава се отмести. Трябва да пикая.

Заекът проплака нещо извинително и изпълзя от банята, като на излизане съумя да подаде на Юлия визитна картичка, после кимна толкова отривисто към корема ѝ, че заешката глава се смъкна над очите му, и каза:

– Правя и детски празненства. В случай че човек мрази децата си.

Юлия затвори вратата след него. Но запази визитката. Всички нормални родители биха го направили.

Анна-Лена гледаше Рогер, но той отказваше да отвърне на погледа ѝ. От носа му се стичаше кръв. Лекарят бе казал на Анна-Лена, че това е физическа реакция на стреса, след като Рогер бе диагностициран със синдром на професионалното изчерпване.

– Кървиш, ще взема хартия – прошепна тя, но Рогер се избърса с ръкава на ризата си.

– Просто съм малко изморен, по дяволите!

Той се запъти към антрето най-вече защото имаше нужда да отиде в друга стая, което го накара да прокълне откритите пространства на апартамента. Анна-Лена искаше да тръгне след него, но разбра, че той има нужда от разстояние, затова се обърна и влезе в гардероба, който беше най-отдалеченото помещение. Там тя седна на един стол и получи нервен срив. Не усети, че отнякъде духа студено, сякаш има отворен прозорец. Все пак как би могло да става течение в гардероб?

Обирджията стоеше във всекидневната, обграден от стокхолмчани буквално и преносно. В крайна сметка „Стокхолм“ е много повече израз, отколкото място, както за хора като Рогер, така и за повечето от нас – просто символична дума за всички дразнители, които стоят на пътя на щастието ни. Онези, които си мислят, че са по-добри от нас. Банкови директори, които ни отказват, когато искаме да изтеглим заем; психолози, които ни задават въпроси, когато просто искаме приспивателни; дъртаци, които отмъкват апартаментите ни; и зайци, които отмъкват съпругите ни. Всички онези, които не ни виждат, не ни разбират, не се интересуват от нас. Всички имаме стокхолмчани в живота си, дори самите стокхолмчани, просто за тях те са „нюйоркчани“ или „политиците в Брюксел“, или други копелета на друго място, където хората се имат за още по-добри, отколкото се имат стокхолмчаните.

Всички, които се намираха в апартамента в онзи ден, си имаха собствени комплекси, собствени демони и собствени тревоги: Рогер беше наранен, Анна-Лена искаше дом, Ленарт не можеше да си свали заешката глава, Юлия беше изморена, Ру беше неспокойна, Зара я болеше, а Естел... ами, никой не беше сигурен що за птица е Естел. Може би дори тя самата. Всъщност „Стокхолм“ понякога дори е комплимент: мечта за по-голямо място, където можем да бъдем някои. Нещо, за което копнеем, но не смеем да направим. Всички в апартамента се бореха със собствените си истории.

– Простете ми – каза обирджията внезапно, нарушавайки тишината между тях.

Изглеждаше, сякаш никой не чу думите, но всъщност всички ги чуха. Благодарение на тънките стени и проклетия открит план думите стигнаха дори до гардероба, антрето и тоалетната. Може би нямаха много общо помежду си, но всички знаеха какво е да допуснеш грешка.

– Простете – повтори обирджията по-слабо.

И макар никой да не отговори, така се започна. Това е истината за бягството от апартамента. Обирджията имаше нужда да изрече тези думи, а хората, които ги чуха, имаха нужда да простят на някого.

„Стокхолм“ може да бъде и синдром.

38.

Джак: Окей. Окей. Може ли да се съсредоточим върху въпросите ми?

Рогер: Проклетият заек. Такива като него манипулират пазара. Банките и брокерите и проклетите зайци. Манипулират всичко. Всичко е преструвка.

Джак: Говориш за Ленарт, нали така? Той е вписан в списъка със свидетели, но на излизане от апартамента не носеше заешка глава. Какво искаш да кажеш с това, че всичко е „преструвка“?

Рогер: Всичко. Целият свят е преструвка. Дори на работа се преструваха.

Джак: Имам предвид по отношение на огледа.

Рогер: Аха, аха, ясно, разболях се на работа, но разбира се, за теб това няма значение, а? Хората в това скапано консуматорско общество са заменими, така ли?

Джак: Не, не, нямах това предвид.

Рогер: Някакъв плиткоумен лекар ми каза, че съм бил „изчерпан“. Не бях изчерпан, мамка му, просто бях малко изморен. Но изведнъж решиха да ме глезят, шефът искаше да „разговаря“ с мен за „работната ми среда“. Аз исках да работя, разбираш ли? Аз съм мъж! Но през последната година ми възлагаха някакви измислени задачи и несъществуващи проекти. Нямаха нужда от мен, просто ме съжаляваха.

Мислеха си, че не разбирам, но аз много добре разбирах, нали съм мъж, по дяволите. Разбираш ли?

Джак: Абсолютно.

Рогер: Когато вече не е необходим, мъжът иска да го погледнат в очите и да му кажат истината. Но те се преструваха. А сега Анна-Лена прави същото. Очевидно никога не съм бил добър търговец, всичко се е дължало на проклетия заек.

Джак: Разбирам.

Рогер: Гарантирам ти, че не разбираш, сополанко.

Джак: Имам предвид, че разбирам, че се чувстваш наранен.

Рогер: Знаеш ли какво стана с компанията, след като се пенсионирах?

Джак: Не.

Рогер: Нищо. Нищо не стана. Всичко си продължи постарому.

Джак: Съжалявам.

Рогер: Съмнявам се.

Джак: Сега дали би могъл да ми разкажеш за разстоянието между стените? Покажи ми го пак на чертежа. За колко голямо пространство говорим? Достатъчно ли е, за да побере голям човек?

Рогер: Ето тук. Поне метър. Когато са разделили стария апартамент на два по-малки, явно са изградили втора стена, вместо да удебеляват вече съществуващата.

Джак: Защо?

Рогер: Защото са плиткоумни.

Джак: И са оставили празно пространство ето тук?

Рогер: Да.

Джак: Значи казваш, че е възможно извършителят да е влязъл между стените?

Рогер: Не бих се шегувал с нещо такова.

Джак: Изчакай тук.

Рогер: Къде хукна?

Джак: Трябва да говоря с колегата!

39.

Рогер дълго стоя в антрето, с една ръка стиснал носа си, за да спре кървенето, а с другата дръжката на вратата, готов да излезе от апартамента. Обирджията се приближи и видя това, но нямаше сърце да го спре.

– Ако искаш, си тръгвай, Рогер. Разбирам.

Рогер се колебаеше. Натисна пробно дръжката, но не отвори вратата. Вместо това изрита един перваз толкова силно, че го отлепи.

– Не ми казвай какво да правя!

– Окей – каза обирджията, без да съумее да отбележи, че всъщност тъкмо в това се състоеше цялата работа с обирджийството.

След това нямаше много какво да си кажат, но обирджията бръкна в джоба си, извади пакет памучни тампони и ги подаде на Рогер, обяснявайки тихо:

– На едната ми дъщеря също ѝ тече кръв от носа, така че винаги нося...

Рогер прие скептично подаръка и напъха по един тампон в ноздрите си. Все още стискаше трескаво дръжката, но не можеше да убеди краката си да напуснат апартамента. Те не знаеха къде биха могли да отидат без Анна-Лена.

В антрето имаше пейка и обирджията седна в единия край. Малко след това Рогер последва примера и седна в другия. Постепенно кръвотечението спря. Той се избърса с ръкав, както носа, така и очите. Дълго време не продумаха, докато накрая обирджията не каза:

– Съжалявам, че ви въвлякох в това. Не исках да нараня никого. Просто ми трябват шест хиляди и петстотин крони, за да си платя наема. Затова тръгнах да обирам банката. Щях да върна парите веднага щом мога. С лихва!

Рогер не отговори. Вдигна ръка и почука на стената зад гърба си. Внимателно, почти нежно, сякаш се страхуваше да не я счупи. Чук, чук, чук. Нямаше нужното емоционалното предразположение, за да си каже направо, че Анна-Лена беше носещата му стена. Затова попита:

– Фиксирана или плаваща?

– А? – каза обирджията.

– Каза, че ще върнеш парите с лихва. Фиксирана или плаваща?

– Честно казано, не знам.

– Разликата може да бъде сериозна – обясни Рогер. Сякаш си нямаше достатъчно грижи.

През това време Юлия излезе от банята и инстинктивно отправи обвинителен поглед към Ру, която стоеше във всекидневната.

– Къде е Анна-Лена?

Ру я погледна със същото объркване, както когато разбра, че има правилен и грешен начин да се поставят чинии в съдомиялната.

– Мисля, че отиде в гардероба.

– Сама?

– Да?

– И не я последва, за да видиш как е? Предменструалният старчок, за когото е омъжена, току-що я навика, въпреки че тя прави ВСИЧКО за него, а ти дори не си я последвала?

Може би ѝ предстои развод, а ти си я оставила сама? Как може да си толкова БЕЗЧУВСТВЕНА?

Ру сви език между зъбите си.

– Само за да няма... недоразумения. За Анна-Лена ли говорим, или за... теб? Направила ли съм нещо друго, заради което ми се сърдиш, но вместо това се преструваш, че се сърдиш заради това, а от мен се очаква да разбера...

– Понякога наистина нищо не разбираш! – измърмори Юлия и тръгна към гардероба.

– Просто казвам, че понякога не се сърдиш за това, за което казваш, че се сърдиш! И искам да знам дали съм безчувствена, защото съм безчувствена, или... – викна Ру след нея, но Юлия отговори с език на тялото, който обикновено използваше, за да комуникира с ядосани мъже с немски коли.

Ру отиде до масата, взе един лайм от купата и започна да го яде нервно заедно с кората. Но Зара стоеше до прозореца, а Ру малко се боеше от нея, както правят всички разумни хора, затова отиде в антрето.

Там обирджията и Рогер седяха в двата края на пейката. Откакто беше женена, Ру все слушаше, че трябвало да „проумее личните граници на хората!“, но още не ги беше проумяла съвсем, така че се вмуши между двамата. „Вмуши“ може би не е истинска дума, но таткото на Ру казва така. Той също страда от неразбиране на граници до такава степен, че според Юлия, ако той и Ру отворят някой атлас, ще видят единствено море. Таткото на Ру я е научил на всичко, което знае, за добро и зло.

Обирджията я погледна смутено от единия край, а Рогер я погледна раздразнено от другия. И двамата бяха измушени толкова встрани, че седяха с по половин дупе извън пейката.

– Лайм? – предложи Ру весело.

Те поклатиха глави. Ру погледна извинително към Рогер и добави:

– Sorry, че съпругата ми те нарече предменструален старчок.

– Как ме е нарекла?

– Може би не си я чул? В такъв случай забрави.

– Какво значи това? Какво, по дяволите, ще рече предменструален старчок?

– Не го приемай лично, повечето хора не схващат обидите на Юлан, тя ги казва по такъв начин, че човек да разбере единствено че се има предвид нещо лошо. Това си е талант. И съм сигурна, че с Анна-Лена няма да се разведете.

Рогер така се ококори, че очите му станаха по-големи от ушите.

– Кой е казал нещо за развод?

Ру изкашля малко кора от лайм. Някъде дълбоко в онази част от мозъка ѝ, която отговаря за логиката и рационалното мислене, хиляди миниатюрни неврони подскачаха надолунагоре и крещяха СПРИ ДА ГОВОРИШ. Въпреки това Ру се чу да казва:

– Никой! Никой не е казвал нищо за развод! Таковата, сигурна съм, че всичко ще се нареди. Но ако не се нареди, всъщност е много романтично, когато възрастните двойки се разделят. Това винаги ме радва, защото е толкова хубаво, когато пенсионери продължават да вярват, че ще намерят нов човек, в когото да се влюбят.

Рогер скръсти ръце и едва отвори уста, когато каза:

– Благодаря за това, страшно ме ободри. Като книга за самопомощ си, ама на обратно.

Нервните импулси в мозъка на Ру най-накрая настигнаха езика ѝ и тя кимна, преглътна тежко и се извини:

– Sorry. Говоря твърде много. Юлан все ми го повтаря. Казва, че съм толкова позитивна, че мога да депресирам хората. Винаги съм виждала чашата като наполовина пълна, което било достатъчно, за да се удави човек, и...

– Не знам откъде ѝ е хрумнало – изсумтя Рогер. Ру отвърна унило:

– Или поне преди казваше, че съм твърде позитивна. Откакто забременя, станахме супер сериозни, защото всички родители са супер сериозни и ние опитваме да се впишем. Понякога си мисля, че не съм готова за цялата тази отговорност. Та аз имам чувството, че телефонът ми поставя твърде големи изисквания, когато иска да обнови софтуера, и просто му крещя ЗАДУШАВАШ МЕ. Но човек не може да крещи на децата. А те имат нужда от обновления през цялото време, иначе могат да се убият, докато пресичат улицата или ядат ядки! Само днес си изпуснах телефона три пъти, не знам дали съм готова за човек.

Обирджията попита със съчувствие:

– Тя колко е бременна? Юлия? Ру веднага грейна.

– Много! Всеки момент се очаква да роди!

Веждите на Рогер потръпнаха конвулсивно. После, с почти толкова съчувствие, колкото обирджията, той каза:

– Аха. Ако не искаш да купуваш апартамента, тогава мога да те посъветвам да не рискуваш бебето да се роди тук. Иначе мястото ще придобие сантиментална стойност за нея. И цената на квадратен метър ще скочи драстично.

Ру може би трябваше да се ядоса, но всъщност изглеждаше почти натъжена.

– Ще си помисля.

Обирджията въздъхна откъм своя край на пейката и промълви отчаяно:

– Поне едно добро дело за днес. Заложническата драма би трябвало да свали цената, нали?

Рогер изсумтя.

– Напротив. Проклетата брокерка сигурно просто ще напише „имотът е даван по телевизията“ в следващата обява, а това е още по-зле.

– Извинявай – смотолеви обирджията.

Ру се облегна на стената и налапа лайма си с кората. Рогер я погледна впечатлено.

– Никога не съм виждал някой да яде лайм така. Вкусно ли е?

– Не особено – призна Ру.

– Моряците едно време са ядели лаймове. Помагат срещу скорбут – информира Рогер.

– Да не си бил моряк? – попита Ру.

– Не. Но гледам много телевизия – отговори Рогер.

Ру кимна замислено. Може би очакваше някой да я пита нещо, но никой не го направи, затова тя си каза сама:

– Ако трябва да съм честна, не искам да купуваме този апартамент. Не и преди баща ми да го е видял и да е казал, че е окей. Той винаги преглежда всичко, което ще купувам, и казва дали е окей, преди да съм взела решение. Той знае всичко, баща ми.

– А кога ще дойде тук? – попита Рогер с подозрение, извади молив и тефтерче, на които пишеше „Икеа“, и започна да нахвърля различни хипотези за цената на квадратен метър. В една таблица в тефтера беше изредил евентуалните рискови фактори, които биха могли да вдигнат цената: раждане, убийство (ако го дадат по телевизията), стокхолмчани. В срещуположната колонка бяха нещата, които биха могли да я свалят: влага, мухъл, нужда от ремонт.

– Няма да дойде – каза Ру и продължи, като от устата ѝ излизаше повече въздух, отколкото думи. – Той е болен. Деменция. В момента лежи в старчески дом. Това звучи ужасно – че лежи, а не живее. И знам, че не би харесал дома, защото всичко там е повредено, кранчетата текат, вентилацията е шумна, райберите на прозорците са хлабави, а никой не може да поправи нищо. Татко можеше да поправи всичко. Винаги имаше решение. Не смеех да купя дори кора яйца, без да му се обадя и да го питам окей ли е.

– Много съжалявам да го чуя – каза обирджията.

– Благодаря – прошепна Ру. – Но е окей. Татко казва, че яйцата издържат много повече, отколкото си мислят хората.

Рогер написа „деменция“ в таблицата си, но се натъжи, щом осъзна, че това не го зарадва. Нямаше значение с кого се конкурира за апартамента, ако Анна-Лена не е до него. Така че той прибра тефтера и молива и измърмори:

– Вярно е. Това е заради политиците, които манипулират пазара и ни втълпяват да ядем яйцата по-бързо.

Беше го гледал в един документален филм по телевизията точно след документалния филм за акулите. Рогер не се интересуваше особено от яйца, но понякога будуваше дълго, след като Анна-Лена бе заспала, защото не искаше да я събуди и тя да отмести глава от рамото му.

Ру потърка върховете на пръстите си, нейните чувства са там, и каза:

– На татко не биха му харесали и радиаторите в старческия дом. Понеже са от онези модерните, които регулират температурата вътре спрямо температурата навън, и човек не може да решава сам.

– Пф! – изсумтя Рогер, защото беше човек, който определено смяташе, че човек трябва да може сам да определя температурата в къщата си.

Ру се усмихна леко.

– Но татко обича Юлан, как само я обича. Толкова се гордееше, че се ожених за нея. Казваше, че тя е кадърна и подредена – разказа Ру, преди внезапно да ѝ се изплъзне: – Ще бъда ужасен родител.

– Няма – утеши я обирджията. Но Ру настояваше:

– Не, сериозно. Не знам нищо за децата. Веднъж гледах малкия на братовчедка ми, но той не искаше да яде и само хленчеше, че го „боли“. Казах му, че го боли, защото му растат крила, понеже децата, които не си ядат храната, се превръщат в пеперуди.

– Сладко – усмихна се обирджията.

– Само че после се оказа, че всъщност е имал остър апендицит – добави Ру.

– Олеле – не се усмихна обирджията.

– И аз това казвам, не умея нищо! Баща ми ще умре, а аз ще стана родител и искам да бъда точно като него, а не успях да го питам как се прави. Човек трябва да умее толкова много неща, когато има деца, трябва да знае всичко от самото начало. Юлан иска постоянно да взимам РЕШЕНИЯ, а аз дори не мога... дори не мога да купя яйца сама. Няма да се справя. Юлан казва, че нарочно намирам кусури на всички апартаменти, защото се страхувам от... не знам. Просто се страхувам от нещо.

Рогер стоеше облегнат тежко на стената и човъркаше под нокътя на палеца си с молива от „Икеа“. Много добре разбираше от какво се страхува Ру: да купи апартамент, да не открие нищо нередно в него и след това да бъде принудена да признае, че грешката всъщност е в нея. През последните години на Рогер никак не му беше трудно да признае това пред себе си, просто не можеше да го признае на глас, защото беше неописуемо ядосан. Понякога човек се ядосва заради нещата, които старостта му отнема, като способността да изпълнява дадена функция например или поне способността да заблуди човека, когото обича, че изпълнява въпросната функция. Анна-Лена го беше разобличила, Рогер вече знаеше това. Беше разбрала, че няма какво да ѝ предложи. Бракът им се беше превърнал в престорено възхищение и проклети зайци в банята. Един апартамент повече или помалко не беше от значение. Затова Рогер продължи да човърка нокътя си с молива от „Икеа“, докато връхчето не се счупи. След това прочисти гърло и даде на Ру най-хубавия подарък, който можеше да си представи.

– Със съпругата ти трябва да купите този апартамент. Нищо му няма. Нуждае се само от лек ремонт, няма влага или мухъл, кухнята и банята са в отлично състояние и финансите на жилищната асоциация са наред. Има няколко разхлабени перваза, но това може да се поправи – каза той.

– Не знам как се поправят первази – прошепна Ру.

Рогер дълго, дълго мълча, след което, без да я погледне, каза трите най-трудни думи, които възрастен мъж може да каже на млада жена.

– Ще се справиш.

40.

Джим си налива кафе в кухнята на участъка, но така и не успява да го изпие, защото Джак се появява и виква:

– Трябва да се върнем в апартамента! Знам къде се крие извършителят! В стената!

Джим не разбира какво, за бога, трябва да означава това, но се подчинява. Излизат от участъка, сядат в колата и се връщат на местопрестъплението, изпълнени с надежда, че всичко ще си дойде на мястото веднага щом влязат вътре. Че са пропуснали нещо очевидно, което ще им даде всички отговори, преди стокхолмчаните да дойдат и да опитат да оберат лаврите.

Прави са, разбира се. Наистина са пропуснали нещо очевидно.

Млад полицай стои на пост в антрето, за да не пуска журналисти и случайни хора да душат из апартамента. Джак и Джим го познават, естествено, градът е малък. И ако за някои млади полицаи се казва на шега, че не са „найострият нож в чекмеджето“, то този полицай изобщо не е в чекмеджето. Дори не им обръща внимание, когато минават покрай него, и те се споглеждат недоволно.

– Ако зависеше от мен, не бих дал на този да пази местопрестъпление – измърморва Джак.

– Аз не бих му дал да ми пази бирата, докато пикая – измърморва Джим, без да пояснява коя от двете задачи е поотговорна.

Но все пак е денят преди Нова година и не разполагат с лукса да си избират колегите. Разделят се и започват да търсят. Джак тропа по всички стени първо с кокалчета, после с фенера си. Джим се опитва да си даде вид, че също има добър план и идеи, и повдига дивана, за да види да не би случайно някой да се крие отдолу. С това планът и идеите на Джим се изчерпват. На масата има кутии от пица и той повдига капака на една от тях, за да види дали е останало нещо. Ноздрите на Джак се разширяват двойно, щом го вижда.

– Моля ти се, татко, нали не смяташ да ядеш от пицата? Стояла е там цял ден!

Таткото пуска обидено капака.

– Пицата е издръжлива.

– Да, ако си коза, която живее на сметище – измърморва Джак.

После се завръща към старателното тропане, високо горе и ниско долу, по всички стени, първоначално с надежда, после все по-обезсърчено. Дланите му се плъзгат несигурно по тапетите, както в първите мигове, след като човек е изпуснал ключовете си в езеро. Самоуверената му фасада постепенно се пропуква и отчаянието, което цял ден е сдържал, най-накрая се изплъзва навън.

– Не. Мамка му. Сгрешил съм. Няма как да е тук.

Джак стои пред онази част от стената, зад която би трябвало да се намира празното пространство, за което говореше Рогер. Но вътре няма как да се влезе. Ако обирджията е там, то някой трябва да е направил дупка и после да го е зазидал, но стената е твърде добре шпаклована и боядисана. Невъзможно е да са се справили толкова бързо. Джак изрежда серия комбинации от полови органи и различни селскостопански животни. Обляга се на стената и гърбът му изпуква. Джим вижда как усещането за провал завладява лицето на сина му и свива разстоянието между ушите и раменете му. Затова, с цялото си бащинско състрадание, се опитва да го окуражи:

– Ами гардеробът?

– Твърде е малък – отговаря Джак рязко.

– Само на чертежа. Според Естел всъщност е цял walkin closet…

– А?

– Тя така каза. Не съм ли го отбелязал в записките от разпита?

– Защо не си ми казал? – възкликва Джак, вече запътил се натам.

– Не знаех, че е важно – защитава се Джим.

Джак мушка глава в гардероба, за да потърси ключа за лампата, и удря челото си в една закачалка точно на мястото, където има цицина. Така го заболява, че удря закачалката с юмрук. В резултат го заболява и юмрукът. Но Джим е прав, гардеробът е по-голям, отколкото на чертежа.

41.

На вратата на гардероба се почука. Чук, чук, чук.

– Влез! – викна Анна-Лена с надежда, но тя се разпадна, щом видя, че не е Рогер.

– Може ли да вляза? – попита Юлия кротко.

– Защо? – попита Анна-Лена, извърнала лице, тъй като считаше, че плачът е дейност, по-интимна дори от ходенето до тоалетна.

Юлия сви рамене.

– Писна ми от всички останали. На теб също, изглежда. Така че може би имаме нещо общо.

Анна-Лена трябваше да признае пред себе си, че отдавна не бе имала нищо общо с когото и да е освен Рогер, а пък и звучеше приятно. Затова кимна бавно от стола си насред редицата древни мъжки костюми, които висяха от закачалките.

– Извинявай, че плача. Знам, че аз съм виновна – прошепна тя.

Юлия се огледа за място за сядане и реши да придърпа една стълба, която стоеше в дъното на гардероба. Настани се на най-долното стъпало и каза:

– Когато забременях, първото, което ми каза майка ми, беше: „Сега ще трябва да се научиш да плачеш в гардероба, Юлан, защото децата се плашат, ако плачеш пред тях“.

Анна-Лена избърса сълзите си и подаде глава измежду костюмите:

– Това е първото, което ти е казала?

– Бях трудно дете и майка ми разви по-особено чувство за хумор – усмихна се Юлия.

Анна-Лена също се усмихна леко и кимна приятелски към корема на Юлия.

– Добре ли си? Имам предвид ти и... бебето?

– Да, да, благодаря. Пикая по трийсет и пет пъти на ден, мразя чорапи и започвам да си мисля, че терористите, които съобщават за бомби в градския транспорт, всъщност са просто бременни жени, които наистина усещат как МИРИШАТ хората в автобуса. А хората миришат на застояла пръдня. Онзи ден мъжът до мен ядеше салам, представяш ли си? Салам! Но да, благодаря, с бебето се чувстваме много добре.

– Имах предвид, че е ужасно да те вземат за заложник, когато си бременна – каза Анна-Лена меко.

– О. Всички сме в кюпа. Просто аз съм по-тежка.

– Страх ли те е?

Юлия поклати спокойно глава.

– Всъщност не. Дори не мисля, че пистолетът е истински, ако трябва да съм честна.

– Аз също – кимна Анна-Лена, въпреки че си нямаше представа.

– Полицаите сигурно ще се появят всеки момент, просто трябва да сме спокойни – обеща Юлия.

– Надявам се – кимна Анна-Лена.

– Човекът с пистолета всъщност май се страхува повече от нас.

– Да, имаш право.

– А ти как си?

– Аз... не съм сигурна. Много нараних Рогер.

– Нещо ми подсказва, че през годините си изтърпяла достатъчно тъпотии от негова страна, за да сте квит.

– Не познаваш Рогер. Той е по-чувствителен, отколкото си мислят хората. Просто е принципен.

– Чувствителни и принципни, чувала съм за такива – кимна Юлия и си помисли, че това е добро описание на всички мъже в историята, започнали война.

– Веднъж един младеж с черна брада помоли да паркира на мястото на Рогер в един паркинг и Рогер се забави двайсет минути, докато премести колата. Заради принципа!

– Очарователно – каза Юлия.

– Не го познаваш – настоя Анна-Лена с подгизнало лице.

– С цялото ми уважение, Анна-Лена: ако Рогер беше толкова чувствителен, колкото казваш, в момента той щеше да плаче в гардероба.

– Той е чувствителен... вътрешно. Просто не разбирам как... когато видя Ленарт, той веднага реши, че имаме... афера. Как може да си мисли нещо такова за мен?

Юлия опита да седне по-удобно на стълбата, доколкото беше възможно, и видя отражението си в металната повърхност. Не беше ласкателно.

– Ако Рогер си е помислил, че не си му вярна, значи той има проблеми, не ти.

Анна-Лена затвори очи и притисна здраво ръце до бедрата си, за да накара пръстите си да спрат да треперят.

– Не познаваш Рогер.

– Познавам достатъчно хора като него.

Брадичката на Анна-Лена се отмести наляво-надясно.

– Рогер изчака двайсет минути, преди да премести колата, заради принципа. Защото сутринта гледахме новините по телевизията и един мъж, политик, каза, че трябва да спрем да помагаме на имигрантите. Че те идват тук и си мислят, че ще получат всичко даром, а обществото не работи така. Ругаеше доста и каза, че онези всичките били едни и същи. А Рогер гласува за партията, в която членуваше мъжът. Той има много категорични възгледи относно икономиката и данъка върху бензина и такива работи. И не обича, когато стокхолмчаните идват и решават как хората извън Стокхолм трябва да живеят живота си. И може да се разчувства. Така че понякога се изразява малко грубиянски, да, но си има принципи. Никой не може да каже, че Рогер няма принципи. И тъкмо в деня, когато чухме изказването на онзи политик, отидохме в един търговски център. Беше малко преди Коледа и когато си тръгвахме, паркингът беше претъпкан. Имаше огромни опашки. И онзи млад мъж с черната брада видя, че вървим към колата си, свали прозореца и ни попита дали си тръгваме и ако да, дали може да паркира на мястото на Рогер.

Юлия вече беше готова да се изправи и да превърне гардероба от walk-in closet в walk-out closet.

– Знаеш ли какво, Анна-Лена? Не мисля, че искам да чуя края на тази история...

Анна-Лена кимна с разбиране, това далеч не беше първият път, когато някой казваше така за историите ѝ. Но вече дотолкова беше свикнала да мисли на глас, че все пак я довърши.

– На опашката имаше толкова много коли, че на онзи мъж му трябваха двайсет минути, за да стигне до мястото, където бяхме паркирали. Рогер отказа да се премести, преди да е дошъл. На задната седалка в колата му имаше две малки деца. Аз не ги видях, но Рогер ги видя. Когато потеглихме, казах на Рогер, че се гордея с него, а той отвърна, че това, по дяволите, не значело, че е променил мнението си за икономиката или данъците, или стокхолмчаните. Но каза също, че в очите на брадатия мъж той и онзи политик вероятно са изглеждали еднакво – на една възраст, с един цвят на косата, един и същи диалект и така нататък. А Рогер не искаше мъжът да си мисли, че само заради това двамата си приличат по всичко.

Тя избърса нос с ръкава на едно от саката по закачалките. Искаше ѝ се това да бе сакото на Рогер.

Трябва да се спомене, че по време на целия анекдот Юлия се опитваше да стане на крака – маневра, която отнемаше известно време, и съответно ѝ бе необходимо също толкова време, докато успее отново да седне. Едва след това отвори уста. В началото се чу само задъхана кашлица, но след това Юлия избухна в смях.

– Това е едновременно най-хубавото и най-смахнатото нещо, което съм чувала от доста време насам, Анна-Лена.

Другата жена помръдна стеснително нос надолу-нагоре.

– С Рогер много се караме за политика, разсъждаваме много различно, но хората могат... мисля, че хората могат да се разбират, без да са съгласни едни с други, разбираш ли? И знам, че Рогер може да изглежда като грубиян, но невинаги е грубиян по начина, по който изглежда.

Юлия призна:

– С Ру също гласуваме за различни партии.

Смяташе да добави, че когато става дума за политика, Ру е умопомрачено хипи, а тези неща обикновено стават ясни чак няколко месеца след началото на връзката, но се въздържа. Защото хората могат да се обичат въпреки това, което са.

Анна-Лена избърса цялото си лице с ръкава на сакото.

– Изобщо не трябваше да действам зад гърба на Рогер! Той беше много добър в работата си, трябваше да стане началник, но така и не получи шанс. И сега така се разстройва, когато не... печели. Искам да се чувства като победител. Затова се обадих на онзи „Ленарт без граници“, като си представях, че ще го направя само веднъж, но... става все по-лесно с всеки следващ път. Втълпяваш си, че... е, ти си млада, разбира се, трудно ще разбереш, но... лъжите стават все по-лесни. Казвах си, че го правя заради Рогер, но всъщност го правех заради себе си. Обзавела съм толкова много апартаменти с идеята да изглеждат точно както трябва да изглежда един дом, така че щом прекрачи прага, човек да си каже „ооо, искам да живея тук“. И ми се иска някой ден аз да бъда този човек. Който отново живее някъде. С Рогер отдавна не живеем никъде. Просто... минаваме за кратко.

– Откога сте заедно?

– Откакто бях на деветнайсет.

Юлия дълго обмисляше въпроса си, преди да го зададе.

– Как е възможно?

Анна-Лена отговори, без изобщо да се замисли:

– Обичате се, докато вече не можете да живеете един без друг. И накрая дори да спрете да се обичате за кратко, пак не можете... да живеете един без друг.

Юлия замълча за няколко минути. Майка ѝ живееше сама, но родителите на Ру бяха женени от четиресет години. Колкото и да обичаше Ру, това понякога ужасяваше Юлия. Четиресет години. Как може да обичаш някого толкова дълго? Тя направи кратък жест към стените на гардероба и се усмихна на Анна-Лена:

– Съпругата ми понякога ме влудява. Иска да произвежда вино и да складира сирене у дома.

Лицето на Анна-Лека, раирано от сълзи, се подаде измежду два официални панталона със същия десен и тя отговори така, сякаш разкриваше болезнена тайна:

– И мен Рогер ме влудява понякога. Използва сешоара, за да... ами, нали се сещаш... духа с него под кърпата си. Сешоарите не бива да се използват... така. Всеки път ми иде да му се развикам.

Юлия потръпна.

– Уф! Ру прави абсолютно същото. Отвратително е, направо ми се повръща.

Анна-Лена прехапа устна.

– Признавам, че не се бях замисляла за това. Че вие също може да имате такива проблеми. Винаги съм си представяла, че ще е по-лесно, ако живееш с... друга жена.

Юлия се засмя високо.

– Не се влюбваме в определен пол, Анна-Лена. Влюбваме се в определен идиот.

Анна-Лена също се засмя, много по-силно, отколкото бе свикнала. После двете се спогледаха. Анна-Лена беше два пъти по-възрастна от Юлия, но в този момент имаха всичко общо помежду си. И двете бяха женени за идиоти, които не разбираха разликата между коса и косми. Анна-Лена се усмихна към корема на Юлия.

– Кога ти е терминът?

– Ами СЕГА! Чуваш ли, малък alien? – отвърна Юлия полу на Анна-Лена, полу на малкия си alien.

Анна-Лена като че ли изобщо не знаеше какво е alien, но затвори очи и каза:

– Имаме син и дъщеря. На твоята възраст са, но не искат да имат деца. Рогер го приема тежко. Може би не си личи, ако човек просто го гледа отстрани, ако не го познава, но той би бил прекрасен дядо, ако имаше възможността.

– Но все още има много време, нали? – попита Юлия най-вече защото ако децата бяха на нейните години, то не искаше да се чувства като стара майка.

Анна-Лена поклати тъжно глава.

– Не. Направили са своя избор. В днешно време човек има тази свобода. Дъщеря ми казва, че се тревожи за климата и че Земята е пренаселена. Не знам защо обикновените тревоги не са ѝ достатъчни. Трябват ли ни и нови?

– Затова ли не иска да има деца?

– Да. Така казва. Но може и да не съм разбрала. Сигурно не съм разбрала. Може пък и да е по-добре за околната среда, ако има малко по-малко хора, не знам. Аз просто искам Рогер отново да се почувства важен.

Юлия, изглежда, не разбра логиката.

– И внуците ще го накарат да се чувства важен? Анна-Лена се усмихна леко.

– Някога държала ли си тригодишно дете на връщане от детската градина?

– Не.

– Човек никога не е по-важен, отколкото в такъв момент. Седяха в гардероба, без да има какво повече да кажат, и потръпваха леко на течението, като никоя от тях не се бе зачудила откъде всъщност идва то.

42.

Естел отиде безшумно в антрето. През последните години старото ѝ тяло бе станало толкова леко, че тя би могла да стане отличен ловец, стига да не говореше толкова много. Погледна благо обирджията, Рогер и Ру по ред на номерата и след като никой не я забеляза, тя се прокашля извинително и попита:

– Може ли да попитам дали има гладни? В хладилника има храна, мога да забъркам нещо. Тоест предполагам, че има храна. В кухнята. Хората обикновено държат храна в кухнята.

Естел не знаеше по-добър начин да каже на хората, че я е грижа за тях, от това да ги пита дали са гладни. Обирджията се усмихна нещастно, но и с благодарност.

– Нещо за хапване би било чудесно, благодаря, но не искам да те затруднявам.

Ру от своя страна кимна въодушевено поради единствената причина, че беше толкова гладна, че можеше да изяде лайм с кората.

– Може да си поръчаме пица?

При самата мисъл така се ентусиазира, че сръчка Рогер с лакът, с което като че го изтръгна от дълбоки размишления. Той вдигна поглед.

– А?

– Пица! – повтори Ру.

– Пица? Сега? – изсумтя Рогер и погледна часовника. Обирджията, едва сега осъзнавайки нещо, въздъхна отчаяно:

– Не. Нямам пари да платя за пицата. Не мога дори да взема заложници, без да ги уморя от глад...

Рогер скръсти ръце и погледна обирджията за пръв път не осъдително, а по-скоро с любопитство.

– Мога ли да попитам какъв ти е планът? Как смяташ да се измъкнеш оттук?

Обирджията примигна сломено и призна без заобикалки:

– Не знам. Не го доизмислих. Просто опитах... трябваха ми пари за наема, защото преминах през развод и адвокатът каза, че иначе ще ми вземат децата. Момичетата ми. Ох, дълга история, не искам да ви товаря с... извинявайте, найдобре да се предам! Ясно ми е!

– Ако се предадеш сега и излезеш на улицата, полицаите могат да те застрелят – отвърна Ру съвсем неокуражително.

– Какви ги говориш! – възкликна Естел.

– Вероятно е права, считат те за въоръжен и опасен, а такива ги разстрелват на мига – информира Рогер.

Маската се навлажни около дупките за очите.

– Това дори не е истински пистолет.

– Даже не изглежда като истински – съгласи се Рогер, позовавайки се на нечувано всеобхватната си тотална липса на опит по въпроса.

Обирджията прошепна:

– Аз съм идиот. Просто провален идиот. Нямам план. Ако искат, нека ме застрелят. Така и така не мога да свърша нищо като хората.

Обирджията се изправи рязко и с новооткрита решителност тръгна към външната врата.

Ру бе тази, която прегради пътя. Отчасти защото обирджията спомена децата си, разбира се, но и отчасти защото на този етап от живота си до голяма степен разбираше какво е да имаш чувството, че постоянно правиш всичко грешно. (И отчасти, разбира се, защото наистина, наистина, ама наистина обичаше пица.) Затова възкликна:

– Я чакай малко! След всичко това просто ще се предадеш? Можем поне да си поръчаме пица! По филмите полицията винаги носи пица на заложниците. Безплатно!

Естел сключи ръце пред корема си и я подкрепи:

– Нямам нищо против пица. Мислиш ли, че може да ни донесат и някаква хубава салата към нея?

Рогер изръмжа, без да вдига поглед.

– Безплатно? Сериозно ли говориш?

– Сериозно като камъни в бъбреците – обеща Ру. – Във филмите заложниците винаги получават пица! Трябва само да измислим как да се свържем с полицията, за да я поръчаме!

Рогер дълго, дълго, дълго се взираше в пода. После погледна към затворената врата на гардероба в другия край на апартамента, опитвайки да усети присъствието на жена си през нея. Кожата под очите му потръпваше през неравномерни интервали. Накрая, изглежда, реши да действа, тъй като личният му опит сочеше, че нищо добро не е произлязло от твърде много премисляне. Ето защо плесна решително с длани по коленете си и се изправи. Пое инициативата и това стопли цялото му тяло.

– Окей! Ще уредя пица!

Рогер се отправи с маршова крачка към балкона. Естел веднага се прокрадна в кухнята, за да извади чинии. Ру от своя страна отиде до гардероба, за да пита каква пица иска Юлия. Обирджията остана в антрето с пистолета в ръка и измърмори:

– Най-лошите заложници изобщо. Вие сте най-лошите заложници.

43.

Джак и Джим преравят гардероба от горе до долу, но не откриват ни най-малка следа от обирджията. Раклата в дъното е празна с изключение на колекция от повече или по-малко изпити бутилки вино. Не им е ясно що за пияница крие бутилки вино в гардероба, но продължават да търсят. Изкарват навън всички дрехи – костюми и рокли, които изглеждат, сякаш са шити още по времето преди цветната телевизия. Не откриват нищо. Джим е толкова потен, че не забелязва студеното течение вътре. Джак обаче се спира и подушва въздуха стресирано като лабрадор на музикален фестивал.

– Тук мирише на цигари – констатира той, масажирайки цицината на челото си.

– Може някой от заложниците да е запалил цигара скришом, разбираемо е предвид обстоятелствата – спекулира Джим.

– Да, но тогава би трябвало да мирише ПОВЕЧЕ. Никъде другаде в апартамента не се усещаше такава миризма. Все едно някой е пушил тук вътре и после е... проветрил.

– Как е възможно да проветриш в гардероб?

Джак не отговаря, вместо това обхожда методично гардероба в търсене на течението, което първоначално смяташе, че си е въобразил. Внезапно грабва една метална стълба, която лежи преобърната на пода, разчиства купчина дрехи, качва се на стълбата и започва да блъска с длан по тавана, докато накрая нещо поддава.

– Тук има някаква стара вентилационна система!

Още преди Джим да е успял да отговори, Джак пъха глава в отвора. Джим се възползва от случая, разклаща бутилките в раклата и отпива от една, която не е съвсем празна. Защото и виното е издръжливо също като пицата.

Джак виква от върха на стълбата:

– Тук горе има тесен проход, мисля, че течението идва от таванското помещение.

– Проход? Човек може ли да се промуши оттам и да излезе някъде другаде? – пита Джим.

– Дявол знае, много е тясно, но дребен човек може би би могъл... чакай...

– Виждаш ли нещо?

– Опитвам се да осветя другия край, за да видя къде отива, но има нещо по средата. Изглежда... пухкаво.

– Пухкаво? – чуди се Джим притеснено и си мисли за всички животни, които Джак наистина не би искал да открие мъртви във вентилационната шахта.

В повечето случаи той не обича дори живи животни. Джак изругава, издърпва нещото и го хвърля към Джим.

Това е заешка глава.

44.

Рогер надникна над балконския парапет надолу към полицаите, пое си дъх и извика:

– Искаме ядене!

– Имате гадене? Някой ранен ли е? – викна един от полицаите в отговор.

Казваше се Джим, не чуваше супер добре и не беше присъствал на особено много заложнически драми. Всъщност на никакви, но да не издребняваме.

– Не! Гладни сме! – викна Рогер.

– Хладни?

До него стоеше друг полицай, по-млад. Той се опита да накара по-възрастния да млъкне, за да може да чуе какво казва Рогер, но колегата му, разбира се, не го послуша.

– НЕ! ПИЦА! – изкрещя Рогер, но тъй като имаше големи памучни тампони в двете ноздри, за жалост, „пица“ прозвуча повече като „писа“.

– МЕЛИСА? НЯКОЙ НА ИМЕ МЕЛИСА Е РАНЕН? – изрева възрастният полицай.

– НЕ СЛУШАТЕ!

– ПОДСЛУШВАТ ВИ?

– МЛЪКНИ, ТАТКО, ЗА ДА ЧУЯ КАКВО КАЗ... – кресна младият полицай на стария, но Рогер вече беше влязъл вътре от чисто раздразнение.

Не беше псувал толкова много, откакто някаква проклета лобистка организация смени името на любимите му сладки, тъй като старото име се считаше за обидно за когото там беше. Влезе обратно в апартамента с тежка крачка и размаха тефтера и молива от „Икеа“.

– Ще направим списък и ще им го хвърлим – съобщи той. – Каква пица искате? Първо ти!

Сочеше към обирджията.

– Аз? Каквато и да е, за мен не е от значение – изпиука обирджията жално.

– Да нямаш синап в синапсите? Поне веднъж вземи някакво решение! Иначе никой няма да те уважава! – възкликна Зара откъм дивана (където седна едва след като взе кърпа за ръце от банята и я постла между себе си и тапицерията, защото кой знае какви индивиди от средната класа бяха седели там преди нея, може би дори хора с татуировки и какво ли не).

– Не мога да реша – промълви обирджията, което може би бяха най-верните думи, излезли от устата му цял ден.

Защото, когато си дете, копнееш да станеш възрастен и да решавам сам, но когато станеш възрастен, осъзнаваш, че това е най-лошата част. Трябва постоянно да оценяваш разни неща, да преценяваш за коя партия да гласуваш, кои тапети харесваш, какви са сексуалните ти предпочитания и кое кисело мляко най-добре отразява личността ти. Трябва да избираш и да бъдеш избиран всяка секунда, през цялото време. А най-лошото на развода, мислеше си обирджията, е това, че уж сме приключили, но изведнъж се налага да избираме всичко наново. Вече имаме тапети и сервиз, балконските мебели са почти нови, а децата ще се научат да плуват. Имаме съвместен живот, това не е ли достатъчно? Семейството на обирджията бе наближило момента, когато най-накрая всичко щеше да е... готово. Но това, за което никога не сме готови, е да ни изхвърлят обратно в джунглата, където трябва повторно да откриваме себе си. Обирджията се опита да подреди всички тези мисли, но естествено, нямаше достатъчно време, тъй като Зара отново се намеси:

– Трябва да поставиш изисквания! Рогер се съгласи:

– Тя е права. Иначе полицаите отвън ще се изнервят, а тогава започват да стрелят. Гледах документален филм за това. Ако вземеш заложници, трябва да кажеш какво искаш, за да могат да започнат да преговарят.

Обирджията отговори нещастно и гневно:

– Искам да се прибера у дома при децата си.

Рогер взе казаното под внимание, замисли се и накрая каза:

– За теб пиша капричоза, всички обичат капричоза. Следващият! Ти каква пица искаш?

Погледна към Зара, която като че изпадна в шок.

– Аз? Аз не ям пица, миличък.

Когато се хранеше в ресторант, Зара винаги си поръчваше морска храна, като задължително отбелязваше, че иска всички мекотели да бъдат сервирани с черупките, защото това ѝ гарантираше, че никой в кухнята не би могъл да се докосне до съдържанието. Ако ресторантът не предлагаше морска храна, Зара си поръчваше варени яйца. Мразеше горски плодове, но ценеше бананите и кокосовите орехи. В нейната представа за ада дяволът организираше бюфет на закуска, обед и вечеря, а тя задължително се редеше на опашката зад някой настинал.

– Всички ще ядат пица! Безплатна е! – поясни Рогер и за беда подсмръкна.

Зара сбърчи нос, а после и останалата част от лицето си.

– Хората ядат пица с ръце. Същите ръце, с които правят ремонти.

Рогер, разбира се, не се отказа. Вместо това огледа чантата, обувките и ръчния часовник на Зара и надраска нещо в тефтера.

– Пиша, че искаш най-скъпата, така добре ли е? Може би имат нещо с трюфели, позлата и месо от някаква заплашена от изчезване костенурка. Например скапана, скъпарска маринара. Следващият!

Естел изглеждаше стресирана от това, че трябва да решава толкова бързо, затова изквака:

– Искам същата като Зара.

Рогер се вторачи в нея и записа „капричоза“ в тефтера си. После дойде ред на Ру, която направи такова изражение, каквото само майка и производител на дефибрилатори биха могли да обикнат.

– Искам пица дюнер с чеснов сос! Много сос. И много месо. Леко препечена. Чакай да проверя какво иска Юлан!

Тя потропа на вратата на гардероба.

– КАКВО ИМА? – изкрещя Юлия.

– Поръчваме пица! – викна Ру.

– ИСКАМ „ХАВАЙ“, САМО ЧЕ С БАНАН И ФЪСТЪЦИ ВМЕСТО АНАНАС И ШУНКА, И ИМ КАЖИ ДА НЕ Я ПЕКАТ ТВЪРДЕ ДЪЛГО!

Ру си пое дъх толкова дълбоко, че гръбнакът ѝ изпука. Наведе се по-близо до вратата и попита:

– Скъпа, не можеш ли поне веднъж да си поръчаш пица от менюто? Най-обикновена пица? Трябва ли винаги да звъня и да давам повече инструкции, отколкото ако помагам на слепец да приземи самолет?

– И С ДОПЪЛНИТЕЛНО СИРЕНЕ, АКО СИРЕНЕТО Е ХУБАВО! ПИТАЙ ГИ ДАЛИ ИМАТ ХУБАВО СИРЕНЕ!

– ЗАЩО НЕ МОЖЕШ ПРОСТО ДА СИ ИЗБЕРЕШ НЕЩО ОТ МЕНЮТО КАТО НОРМАЛЕН ЧОВЕК?

Не беше съвсем ясно дали Юлия не разбра какво каза Ру, или просто не я интересуваше. Във всеки случай от гардероба се чу:

– И МАСЛИНИ! НО НЕ ЗЕЛЕНИ!

– Това не е „Хавай“ – измърмори тихо Ру сама на себе си.

– РАЗБИРА СЕ, ЧЕ Е!

Рогер направи каквото можа, за да запише всичко. После вратата се отвори, Юлия надникна навън и неочаквано любезно съобщи:

– Анна-Лена казва, че иска каквото ще ядеш и ти, Рогер. Рогер кимна бавно, загледан в тефтера. После отиде в кухнята, така че никой да не види как сменя листа, защото предният се беше намокрил и вече не можеше да се пише на него. Когато се върна във всекидневната, заекът вдигна дискретно ръка.

– Аз искам... – чу се изпод главата.

– Капричоза! – прекъсна го Рогер, примигна, за да прогони сълзите, и хвърли на заека поглед, който недвусмислено съобщаваше, че сега не е моментът за вегетариански изисквания или други такива простотии, така че заекът просто кимна и смотолеви:

– Мога да махна шунката, няма проблеми.

После Рогер се огледа за нещо тежко, за което можеше да прикрепи бележката. Накрая погледът му попадна на предмет с точната плътност. Ето как стана така, че щом полицаите чуха някой отново да вика от балкона, и погледнаха нагоре, един лайм фрасна Джак право по главата.

На челото му се образува грамадна цицина, все пак лаймът полетя от доста високо. Това също си беше вид „активно слушане“, така да се каже.

45.

Джак успява да се промуши само наполовина в пространството над гардероба. После се налага Джим да застане на стълбата и да го дръпне с всичка сила за краката, за да го измъкне, все едно синът му е плъх, който е влязъл в бутилка с безалкохолно, изпил е съдържанието и е станал толкова дебел, че не може да излезе. Когато Джак най-накрая се отклещва, двамата падат презглава на пода. Джим се приземява с трясък, Джак с тупване. Лежат един връз друг, омотани в дамска конфекция от миналия век, до тях се търкаля заешка глава, а кълба прах се спасяват поединично. Джак подема нова вербална демонстрация на познанията си по анатомия на селскостопанската фауна, след което се надига и обобщава:

– Горе има стара, тясна вентилационна шахта, но другият край е запечатан. Явно оттам може да мине цигарен дим, но не и човек. Никакъв шанс.

Джим го поглежда нещастно най-вече защото самият Джак гледа нещастно. Бащата остава в гардероба, след като синът изхвърча навън. Дава му време да обиколи всекидневната и да попсува. Когато все пак излиза, заварва Джак да стои замислен пред камината.

– Смяташ ли, че може да е избягал през комина? – пита Джим.

– Той да не е Дядо Коледа? – отговаря Джак с излишна злоба и веднага се разкайва.

В камината има пепел, още топла. Някой е палил огън съвсем скоро. Джак внимателно я разбутва с фенера си и намира остатъци от обирджийска маска. Вдига я към светлината. Поглежда към кръвта по пода и мебелите наоколо, мъчи се да сглоби пъзела от улики.

През това време Джим снове из апартамента наглед безцелно, озовава се в кухнята и отваря хладилника (което може би разкрива, че все пак е имал някаква цел). Вътре има зелева салата[4] в порцеланова купа, старателно увита в найлоново фолио. Кой прави така насред заложническа драма? А още по-важният въпрос, чувства Джим, е кой прави така със зелева салата? Що за ненормалник с ампутирани вкусови рецептори би си помислил „това ще е вкусно и утре“? Джим затваря хладилника и се връща във всекидневната. Джак още стои пред камината с маската в ръка и унило отпуснати рамене.

– Не разбирам как се е измъкнал от апартамента, баща ми, обмислих всички възможни и невъзможни варианти, но все още не го проумявам...

Джак изведнъж придобива толкова тъжен вид, че баща му веднага се опитва да го ободри, задавайки въпроси.

– Ами кръвта? Как е възможно обирджията да загуби толкова много кръв и въпреки това да... – започва Джим, но неочаквано го прекъсва глас от антрето.

– О, кръвта не е на обирджията – възкликва дежурният полицай небрежно и започва да чопли нещо между зъбите си.

– За какво говориш? – пита Джак.

– Туштълтрълшкръф – казва полицаят, напъхал цялата ръка в устата си, сякаш кръвта изобщо не е толкова важна, колкото хранителния сувенир, евентуално залепнал за небцето му.

Пръстите му се подават обратно, стиснали парченце кашу. Устата се хили весело.

– Моля? – казва Джим с рязко намаляло търпение. Веселият полицай посочва засъхналата по пода кръв.

– Казах: това е театрална кръв. Вижте как е засъхнала, истинската кръв не изглежда така – казва той и вдига парченцето кашу пред себе си, сякаш не може да реши дали да го хвърли, или сложи в рамка като спомена за върховото лично постижение.

– Откъде знаеш? – пожелава да знае Джим.

– В свободното си време си падам малко фокусник. Или, ако трябва да съм честен: в свободното си време си падам малко полицай!

Очакванията му Джим и Джак да се засмеят на шегата, се оказват твърде оптимистични, затова той прочиства гърло малко неловко и добавя:

– Правя представления в старчески домове и така нататък. Понякога се преструвам, че съм се наранил, и използвам театрална кръв. Много съм добър всъщност. Ако ви се намира тесте карти, мога да...

Джак, който никога през живота си не е изглеждал, сякаш „му се намира“ тесте карти, посочва кръвта.

– И си сигурен, че това не е истинска кръв? Полицаят кимва абсолютно убедено.

Джак и Джим се споглеждат замислено. После светват фенерите си, въпреки че лампите вече са включени, и отново започват да обхождат апартамента сантиметър по сантиметър. Обикалят ли, обикалят. Взират се във всичко, но не виждат нищо. Всички чаши са старателно поставени върху подложки. На пода е отбелязано къде е намерен пистолетът на обирджията. Малко встрани има масичка с лампа.

– Татко? Когато влязохме, къде беше телефонът, който пратихме на извършителя? – пита Джак внезапно.

– На масичката – казва Джим.

– Това обяснява нещата – въздъхва Джак.

– Какво обяснява?

– През цялото време сме се заблуждавали.

46.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: „Юлан“ и „Ру“

Джак: Тъй като сте свидетели на сериозно престъпление, наистина се налага да разговарям с двете ви поотделно, не едновременно.

Юлан: Защо?

Джак: Просто така.

Юлан: Извинявай, да не би тялото ти да е обладано от демон, който говори като майка ми? Какво ще рече „просто така“?

Джак: Разследваме престъпление, а вие сте свидетели. Има си правила.

Юлан: Да не би някоя от НАС да е заподозряна в престъпление?

Джак: Не.

Юлан: Ами ето. Значи ще го направим заедно. Знаеш ли защо?

Джак: Не.

Юлан: Просто така!

Джак: Божичко, ако някога е имало по-досадна сбирщина свидетели, наистина не знам как е станало.

Юлан: Моля?

Джак: Нищо.

Юлан: Не е нищо, видях те как си мърмориш.

Джак: Нищо важно. Ти печелиш, можете да останете заедно по време на разпита.

Ру: Юлан просто се страхува, че ще кажа някоя глупост, ако не е тук.

Юлан: Тихо, скъпа!

Ру: Виждаш ли?

Джак: За бога, вие двете можете ли изобщо да спрете да дрънкате? Казах окей! Ще ви разпитам едновременно! Но да знаете, че не се прави така!

Ру: Трябва ли да си толкова ядосан?

Джак: Не съм ядосан!

Ру: Окей.

Юлан: Ммм. Определено.

Джак: Трябват ми истинските ви имена.

Ру: Това са истинските ни имена.

Джак: Звучат като прякори.

Юлан: Какво значение има, съсредоточи се върху разпита, моля те. Ходи ми се до тоалетна.

Джак: Окей, окей, разбира се, „как се казваш“ си е доста сложен въпрос.

Юлан: Стига си мърморил и просто питай каквото имаш да питаш.

Джак: Разбира се. Аз съм само полицай, така че е съвсем разумно ти да решиш как ще процедираме.

Юлан: А?

Джак: Нищо. Трябва ми потвърждение, че и двете сте се намирали в апартамента по време на цялата драма със заложници. Така ли беше?

Ру: Заложници, та заложници. Звучи толкова сурово.

Юлан: Моля ти се, Ру, стегни се, какви бяхме, ако не заложници? По погрешка заплашени с пистолет?

Ру: Бяхме по-скоро злощастното последствие от няколко лоши решения.

Джак: Понеже някой се е спънал и случайно е напъхал главата си в маска?

Юлан: Ако обичате, може ли просто да се съсредоточите върху въпроса ми?

Юлан: Кой въпрос?

Джак: През цялото време ли се намирахте в апартамента?

Ру: Юлан прекара доста време в стаята за хобита.

Юлан: Това не е стая за хобита!

Ру: Добре де, в гардероба. Стига си се хващала за думата.

Юлан: Знаеш много добре как се казва.

Джак: Значи си била в гардероба? Колко време мина? Имам предвид преди да излезеш от гардероба.

Юлан: Какво каза?

Джак: Имам предвид, така де, нямам това предвид.

Юлан: Аха. И какво точно имаш предвид тогава?

Джак: Нищо. Това с излизането не беше метафора за нещо друго, имах предвид, че чисто физически си се намирала във, ами, в гардероб.

Юлан: Бяхме в апартамента през цялото време.

Ру: Защо звучиш толкова кисело?

Юлан: Може би е от ХОРМОНИТЕ, а, Ру? ТОВА ли смяташе да кажеш?

Ру: Не. Не смятах. Или поне не го казах, така че не се брои.

Джак: Разбирам, че сте имали тежък ден, но просто се опитвам да разбера къде са се намирали всички в дадени етапи от заложническата драма. Например когато беше доставена пицата.

Ру: Защо това е важно?

Джак: Защото това е последният установен момент, когато извършителят със сигурност се е намирал в апартамента.

Ру: Когато ядохме пица, аз седях на шезлонга.

Джак: Какъв е този шезлонг?

Юлан: Една от модулните части на дивана. Прилича на канапе.

Ру: Не, не, колко пъти трябва да ти повторя, че не е като канапе? Знаеш ли откъде знам, че шезлонгът не е канапе? Защото тогава ЩЕШЕ ДА Е КАНАПЕ!

Юлан: Не мога повече, пак ли ще водим същия спор, както когато не знаех какво е комод? Ти знаеш ли какво е комод?

Джак: Аз? Не е ли гущер?

Юлан: Ето, виж. Нали ти казах?

Ру: НЕ Е ГУЩЕР!

Юлан: Явно така се наричат шкафовете под мивката в банята.

Джак: Нямах представа.

Юлан: Никой нормален човек няма.

Ру: Вие в пещера ли живеете? Сериозно? Комодите са един вид продължение на лавоарите. Поне това знаете какво е, надявам се?

Джак: Ла... какво?

Юлан: Как може да знаеш какво е лавоар и въпреки това да нарeчeш един walk-in closet гардероб?

Ру: Walk-in closet е наименование, измислено от някой блогър, който пише за сокове и не е имал твърдо лайно от три години, докато лавоарът е истинска мебел!

Юлан: Виждаш ли какво се налага да търпя? Миналата година беше обсебена от лавоари в продължение на три месеца, защото искаше да става дърводелец. Малко преди това щеше да става йога инструктор, а малко след това мениджър на хедж фондове.

Ру: Защо вечно трябва да преувеличаваш. Не исках да ставам мениджър на хедж фондове.

Юлан: А какво тогава?

Ру: Дейтрейдър.

Юлан: Каква е разликата?

Ру: Така и не разбрах съвсем. Някъде по това време започнах да се интересувам от сирене.

Джак: Бих искал да се върнем на въпроса ми.

Ру: Изглеждаш стресиран. Не е полезно да си дъвчеш езика така.

Джак: Няма да съм толкова стресиран, ако отговорите на въпроса.

Юлан: Седяхме на дивана и ядяхме пица. Това е отговорът на въпроса ти.

Джак: Благодаря! Можеш ли да изброиш всички, които са били в апартамента по това време?

Юлан: Ние двете. Естел. Зара. Ленарт. Анна-Лена и Рогер. Обирджията.

Джак: А брокерката?

Юлан: Също.

Джак: Тя къде се намираше?

Юлан: Питаш за точно местоположение?

Джак: Да.

Юлан: Да не съм ти джипиес?

Джак: Просто искам да потвърдиш, че всички останали са били около масата и са яли пица.

Юлан: Предполагам.

Джак: Предполагаш?

Юлан: Какъв ти е проблемът? Бременна съм и ме заплашиха с огнестрелно оръжие, имах си достатъчно грижи, не съм госпожица в детската градина, която брои раниците в автобуса.

Ру: Сладки ли са това?

Джак: Това е гумичка.

Юлан: Спри да ядеш всичко!

Ру: Просто питах!

Юлан: Знаеш ли, че винаги отваря хладилника, когато ходим на оглед? Според теб това приемливо поведение ли е?

Джак: Наистина не ме интересува.

Ру: Виж какво, те ИСКАТ хората да отварят хладилника. Това е част от хоумстайлинга, който предлагат брокерските фирми, всички го знаят. Веднъж намерих такос. И до ден днешен са в топ три на най-вкусните такос, които съм опитвала.

Юлан: Чакай, чакай, ти си ги изяла?

Ру: Те така искат.

Юлан: Яла си храна, която си намерила в хладилника на непознати хора? Шегуваш ли се?

Ру: Какво лошо има? Бяха с пилешко. Или поне мисля, че беше пилешко. Всяко месо има вкус на пилешко, когато е престояло в хладилника достатъчно дълго. Освен жабешкото. Разказвала ли съм ти за онзи път, когато ядох жабешко?

Юлан: Какво? Не! Спри да говориш, ще повърна, сериозно.

Ру: Защо да спирам? Нали ти все казваш, че трябва да знаем всичко една за друга?

Юлан: Да, но си промених мнението. В момента смятам, че знаем точно колкото трябва.

Ру: Според теб странно ли е да се ядат огледни такос?

Джак: Бих оценил, ако не ме забърквате в това.

Юлан: Според него е откачено.

Ру: Не го е казал! Знаеш ли кое е откачено? Юлан крие сладките неща вкъщи. Това държание на възрастен човек ли е?

Юлан: Крия СКЪП шоколад, да, защото съм женена за черна дупка.

Ру: Лъже. Веднъж открих, че е купила шоколад без захар. Без захар! И после скри и него, все едно си умирам за шоколад без захар като някакъв социопат.

Юлан: И после го изяде.

Ру: За да ти дам урок, да. Не защото ми достави удоволствие.

Юлан: Добре! Готова съм да отговоря на въпросите ти.

Джак: Уау. Какъв съм късметлия.

Юлан: Ще питаш ли, или не?

Джак: Окей. Когато извършителят ви пусна и излязохте от апартамента, спомняш ли си кои хора слязоха по стълбите?

Юлан: Всички заложници, разбира се.

Джак: Можеш ли да ги изброиш? Така, както си ги спомняш, докато слизахте.

Юлан: Да. Аз и Ру, Естел, Ленарт, Зара, Анна-Лена и Рогер.

Джак: А брокерката?

Юлан: Окей, и брокерката.

Джак: Тя трябва да е била с вас?

Юлан: Ще приключваме ли скоро?

Ру: Гладна съм.

47.

Всички професии си имат специфични детайли, които никой външен човек не може да разбере напълно – инструменти, пособия и сложни термини. Полицаите може би използват повече такива от другите хора, езикът им се мени постоянно и старите полицаи го губят със същата скорост, с която го научават младите. Ето защо Джак не знаеше как се казваше проклетата телефонна джаджа. Разбираше само, че е специална и с нея може да се позвъни дори когато почти няма мобилно покритие, както и че Джак е много развълнуван от това, че в управлението имат такава. Джак беше способен да се вълнува от телефонни джаджи малко повече, отколкото Джим смяташе за здравомислещо, но в края на заложническата драма пратиха на обирджията именно въпросната джаджа и тя все пак се оказа доста полезна. Всъщност Джим измисли как да постъпят, с което се гордееше не малко. Веднага след като затворниците бяха освободени, парламентьорът позвъни, за да убеди обирджията да се предаде доброволно. Тогава чуха изстрела.

Джак, разбира се, обясни много подробно на Джим как работи телефонът, но Джим, разбира се, продължава да го нарича просто „оная специалната джаджа, дето има скапано покритие дори когато няма скапано покритие“. Преди да пратят телефона на обирджията, Джак каза на Джим да провери внимателно дали силата на звука е настроена правилно. Не беше, разбира се.

Сега Джак се оглежда в апартамента.

– Татко, видя ли дали звукът е пуснат, преди да пратим телефона?

– Да, да, да, естествено – отговаря Джим.

– Значи... не си?

– Възможно е да съм забравил.

Джак масажира цялото си лице с длани, дълбоко фрустриран.

– Значи може би е бил в режим на вибрация?

– Може и така да е било, да.

Джак побутва малката масичка, на която стоеше телефонът, когато нахлуха в апартамента. Тя едва се крепи на трите си разнебитени крака, отправяйки предизвикателство към гравитацията. Оглежда мястото, където намериха пистолета. Проследява някаква невидима линия с поглед и отива до зеленото перде. Вижда куршума, забит в стената.

– Извършителят не се е прострелял – констатира Джак тихо, след което осъзнава: – Изобщо не е бил в апартамента, когато е произведен изстрелът.

– Не разбирам – казва Джак зад него, но не ядосано, както правят някои бащи, ами гордо, както могат само малцина.

Джим обича да слуша как синът му обяснява неща, които са отвъд собственото му разбиране. Само че сега в гласа на Джак липсва каквото и да е удовлетворение:

– Телефонът е лежал на разклатената масичка, татко. Пистолетът явно е бил до него. Когато звъннахме, след като заложниците бяха освободени, телефонът е започнал да вибрира, масата се е разклатила, а пистолетът е паднал на пода и е произвел изстрел. Мислехме, че извършителят се е застрелял, но дори не е бил тук. Вече го е нямало. Кръвта... театралната кръв или каквото е там... трябва да е била излята предварително.

Джим гледа продължително сина си. Почесва наболата си брада.

– Знаеш ли какво? От една страна, това изглежда като най-интелигентното престъпление на света...

Джак кима, почесва се по голямата цицина на челото и довършва мисълта на баща си:

– ... а от друга, изглежда, е извършено от абсолютен идиот. Разбира се, поне един от тях е прав.

Джак потъва в дивана, а Джим се приземява до него, все едно някой го е блъснал. Джак бърка в чантата си, вади всички записки от всички свидетелски разпити и ги разстила пред себе си, без да сподели за какво си мисли. Изчита всичко още веднъж. Щом оставя и последната страница, започва да дъвче езика си методично и все по-навътре, защото неговият стрес се намира там.

– Аз съм идиот – каза той.

– Защо? – пита Джим.

– По дяволите. Да му е... аз съм ИДИОТ! Колко души имаше в апартамента, татко?

– Имаш предвид колко купувачи?

– Не, общо, колко души имаше общо в апартамента? Джим започва да бърбори с надеждата, че ще прозвучи, сякаш разбира поне нещо.

– Да видим... седмина купувачи. Или... не, всъщност само Ру и Юлан, Рогер и Анна-Лена, както и Естел са искали да купят апартамента...

– Това прави пет – кимва Джак нетърпеливо.

– Да, пет. Така си е. После имаме Зара, за която не е съвсем ясно какво е правила там. След това Ленарт, когото Анна-Лена е наела. Значи... един, двама, трима, четирима, пе...

– Общо седем души! – кимва Джак.

– Плюс извършителят – добавя Джим.

– Точно така. И плюс... брокерката.

– Плюс брокерката, да, значи стават девет! – казва Джим, рязко ободрен от собствените си математически способности.

– Сигурен ли си, татко? – въздъхва Джак.

Гледа дълго баща си и чака той да схване, но нищо не се случва. Абсолютно нищо. Две очи се взират в него така, както го зяпаха преди много, много години, когато гледаха филм заедно и накрая Джак трябваше да обясни всичко на баща си:

– Хайде бе, татко, плешивият е бил МЪРТЪВ. Ето защо само малкото момче му обръщаше внимание!

А Джим възкликна:

– Значи е бил призрак? Ама няма как, нали се виждаше? Тогава тя се засмя, съпругата на Джим и майката на Джак, божичко, как се смя. Божичко, как им липсва. Все още тя е тази, която ги кара да проявяват търпение един към друг, въпреки че вече я няма.

Джим остаря бързо след смъртта ѝ, смали се, не можеше да поеме всичкия въздух, който бе изгубил. Докато седеше в болницата в онази нощ, животът му се струваше като дупка в леда, а той сякаш бе изпуснал ръба и потъваше в мрака вътре в себе си. Тогава прошепна гневно на Джак: „Опитах се да говоря с Бог, наистина се опитах, но що за бог би разболял така един свещеник? Тя вървеше само добро и помагаше на другите, що за бог би пратил болест на НЕЯ!?“.

Джак не можа да отговори и все още не може. Просто седеше мълчаливо в чакалнята, прегърнал баща си, докато накрая не можеше да различи чии сълзи се стичат по врата му. На следващата сутрин бяха ядосани на слънцето, задето изгря. Не можеха да простят на света, че продължава да съществува без нея.

Но когато настъпи мигът, Джак се изправи, пораснал и изпъчен, мина през редица врати и спря пред нейната стая. Беше горд млад мъж с твърди убеждения. Не беше религиозен, а майка му, разбира се, никога не му бе казала и дума за това. Тя беше от онези свещеници, които обират критики от всички – от религиозните, защото не беше достатъчно религиозна, и от останалите, защото все пак беше религиозна. Беше плавала с моряци, беше ходила в пустинята с войници, в затвора с престъпници и в болницата с грешници и атеисти. Можеше да пийне по чашка и да си разменя мръсни вицове с всекиго. Ако някой я питаше какво би казал Бог за това, тя винаги отговаряше едно и също: „Може и да не сме на едно мнение за всичко, но според мен той знае, че правя каквото мога. И вярвам, че знае, че може и да работя за него, но служа на хората“. Ако някой я помолеше да обобщи виждането си за света, тя цитираше Мартин Лутер[5]: „Дори да знаех, че светът ще свърши утре, пак бих засадил ябълково дърво днес“. Можеше да предаде на сина си любовта към ябълковите дървета, но не и вярата в Бог, тъй като религията може и да може да бъде набита в главите на хората, но вярата не се преподава. Онзи нощ обаче, застанал съвсем сам в края на зле осветения коридор на болницата, където майка му бе държала ръцете на толкова много смъртници, Джак застана на колене и отправи молитва към Бог да не му я отнема.

Когато Бог все пак я взе, Джак отиде до леглото ѝ и стисна ръката ѝ твърде силно, сякаш се надяваше, че тя ще се събуди и ще го навика. После прошепна безутешно: „Не се тревожи, мамо, ще се грижа за татко“.

След това се обади на сестра си. Тя го засипа с обещания, както винаги. Трябваха ѝ само пари за полета. Естествено. Джак ѝ прати парите, но тя не дойде на погребението. Джим, разбира се, никога не я беше наричал „зависима“ или нещо такова, татковците не правят така. Винаги казва, че дъщеря му е „болна“, защото това звучи по-смекчено. Но Джак използва истинската дума: наркоманка. Тя е седем години по-голяма от него, но когато си малък, нямаш голяма сестра, имаш идол. Когато тя се изнесе от вкъщи, той не можа да я последва. Когато търсеше себе си, не можа да ѝ помогне. Когато пропадна, не можа да я спаси.

След това останаха само Джак и Джим. Пращат ѝ пари всеки път, когато се обади, всеки път, когато се престори, че иска да се прибере и просто ѝ трябват пари за самолетен билет, за последно. И може би някоя и друга крона за дребни дългове. Нищо кой знае какво, ще оправя всичко, само да... Те знаят, че не трябва да я слушат. Хората винаги знаят. Наркоманите злоупотребяват с наркотиците, но близките им злоупотребяват с надеждата. Стиснали са я и не пускат. Всеки път, когато види непознат номер, баща ѝ се надява, че се обажда тя, докато брат ѝ изпитва ужас, защото е убеден, че се обаждат да съобщят, че е мъртва. Едни и същи неизказани въпроси отекват в главите и на двама им: що за полицаи не могат да се погрижат за собственото си момиче? Що за семейство не може да ѝ помогне да си помогне сама? Що за бог разболява свещеник и що за дъщеря не отива на погребението?

Докато и двете деца още живееха у дома и всички още бяха относително щастливи, една вечер Джак попита майка си как издържа да стои до умиращи хора в последните им часове, без да може да ги спаси. Майка му го целуна по темето и каза: „Как можеш да изядеш цял слон, миличък?“. Той отвърна, както всички деца, чували шегата десет хиляди пъти: „Малко по малко, мамо“. И тя се засмя за десетхиляден път, както правят родителите. После го хвана за ръката и каза: „Не можем да променим света, а често не можем да променим дори и хората. Освен малко по малко. Така че помагаме, когато е възможно, миличък. Спасяваме тези, които можем. Даваме всичко от себе си. После се мъчим да си втълпим, че това трябва да е... достатъчно. За да можем да живеем с неуспехите си, без да се удавим“.

Джак не можа да помогне на сестра си. Не можа да спаси мъжа на моста. Тези, които скачат... скачат. Останалите трябва да станем от леглото на следващия ден. Свещениците излизат, за да си свършат работата, също както и полицаите. Сега Джак гледа театралната кръв на пода, дупката от куршум в стената, малката масичка, където бе стоял телефонът, както и голямата маса, на която бяха оставени кутиите от пица.

Поглежда Джим, а той разперва ръце и се усмихва леко.

– Предавам се. Ти си геният, момче. Какво измисли? Джак кимва към кутиите. Отмята кичур коса от цицината на челото си. Отново изброява имената.

– Рогер, Анна-Лена, Ру, Юлан, Естел, Зара, Ленарт, обирджията, брокерката. Девет души.

– Аха, ами да.

– Но когато ме уцелиха с лайма по главата, на бележката пишеше осем пици.

Джим разсъждава над това толкова усилено, че ноздрите му се разширяват.

– Може би обирджията не е искал пица?

– Може и така да е.

– Но ти не мислиш така?

– Не.

– Защо?

Джак се изправя и прибира всички протоколи. Дъвче си езика.

– Брокерката още ли е в управлението?

– Там е, да.

– Обади се и кажи да не я пускат да ходи никъде!

На челото на Джим има толкова дълбоки бръчки, че човек би могъл да скрие кламер в тях.

– Но... защо, момче? Какво им... Джак прекъсва баща си.

– Не мисля, че в апартамента е имало девет души. Мисля, че са били осем. През цялото време приемахме за даденост, че един определен човек е бил там! По дяволите, татко, не разбираш ли? Обирджията не се е скрил, нито е избягал. Обирджията е обирджийка и тя просто е излязла на улицата пред очите ни.

48.

Обирджийката седеше в антрето. Чуваше гласовете на хората, които бе взела за заложници, но те спокойно можеха да се намират и в друга епоха. Между нея и другите хора вече имаше цяла вечност, както и между нея сега и нея преди няколко часа. Не беше сама в апартамента, но никой на света не споделяше последствията с нея, а това е най-голямата и страшна самота: когато никой не те последва там, където отиваш. След малко, когато всички щяха да излязат навън, останалите щяха да се превърнат в жертви в мига, в който стъпеха на тротоара. Тя обаче щеше да бъде извършител. Ако полицията не я застреляше на място, то щеше влезе в затвора за... дори не знаеше колко... години? Щеше да остарее в килия. Никога нямаше да види как дъщерите ѝ се учат да плуват.

Момичетата. Ех, момичетата. Маймунката и жабката, които щяха да пораснат и да бъдат принудени да станат добри лъжци. Надяваше се поне баща им да е достатъчно съобразителен и да ги научи добре. За да могат да лъжат, че майка им е мъртва, вместо да казват истината. Бавно, бавно си свали маската. Тя вече не изпълняваше никаква функция, ясно ѝ беше. Всичко друго би било детинска илюзия. Не можеше да избяга от полицията. Косата ѝ падна около врата, влажна и сплъстена. Претегли пистолета в ръка. Стискаше го все по-силно, малко по малко, така че отстрани не се забелязваше почти нищо. Личеше си единствено по дълбоките бръчки и побелелите кокалчета. Показалецът ѝ изведнъж се плъзна към спусъка. Помисли си спокойно: „Ако беше истински, дали щях да се застрелям?“.

Не успя да довърши мисълта си. Нечии пръсти неочаквано обгърнаха нейните. Не изтръгнаха пистолета от ръката ѝ, просто го снижиха. Зара стоеше пред нея и я гледаше нито със съчувствие, нито с тревога, но и без да свали ръка от оръжието.

През по-голямата част от заложническата драма Зара опитваше да не мисли за нищо конкретно. Всъщност правеше всичко възможно да не мисли изобщо. Това умение е ключово за оцеляването, ако човек изпитва такава болка, каквато тя изпитваше от десет години насам. Но нещо се промуши през бронята ѝ, когато видя обирджийката в антрето. Спомни си часовете в кабинета, картината с жената и моста и думите на психоложката, която я погледна и каза:

– Знаеш ли, Зара? Странното на тревогата е, че се мъчим да потушим хаоса с хаос. Човек, който сам се е поставил в катастрофална ситуация, рядко отстъпва. Много по-често продължава право напред, с още по-висока скорост. В живота, който сме създали, често виждаме как други се разбиват в стената, но въпреки това някак си се надяваме, че ние ще успеем да минем през нея. Колкото повече се приближаваме, толкова по-убедени сме, че чудотворно ще бъдем спасени от най-невероятни решения, докато хората, които ни гледат отстрани, просто чакат... сблъсъка.

Тогава Зара огледа кабинета. По стените нямаше красиви сертификати, по някаква причина хората с най-доброто образование съхраняват дипломите си в чекмеджета.

– Запозната ли си с някакви теории защо хората се държат така? – попита Зара без презрение.

– Стотици – усмихна се психоложката.

– И на коя вярваш?

– На тази, която казва, че ако го прави достатъчно дълго, човек може да спре да усеща разликата между летенето и падането.

Зара се бореше с всички мисли, но точно тази се прокрадна в ума ѝ. И щом застана в антрето, сложи ръка върху пистолета и каза най-милото, което жена в нейната позиция можеше да каже на някого в ситуацията на обирджийката. Три думи.

– Не прави глупости.

Обирджийката я погледна с лъщящ поглед и празни гърди. Но не направи глупост. Даже се усмихна леко. Това беше неочакван момент и за двете. Зара се обърна и тръгна бързо, почти изплашено към балкона. Извади чифт слушалки от чантата си, сложи ги и затвори очи.

Малко по-късно опита пица за пръв път в живота си. Това също беше неочаквано. Беше капричоза. Зара я намери за отвратителна.

49.

Джак изскача от полицейската кола, докато тя още е в движение. Нахлува в участъка и хуква толкова бързо към стаята за разпити, където все още се намира брокерката, че удря цицината си във вратата, опитвайки се да влезе още преди да я е отворил напълно. Джим се задава задъхано след него, старае се да накара сина си да се успокои, но напразно.

– Здрасти! Окей ли е... – започва брокерката, но Джак веднага изревава:

– ЗНАМ КОЯ СИ!

– Не разбир... – ахва брокерката.

– Успокой се, Джак, моля те – пуфти Джим откъм вратата.

– ТИ СИ БИЛА! – крясва Джак, който изобщо не планира да се успокои.

– Аз? – пита брокерката и щом среща погледа на Джак, изпитва щастие и благодарност, че наоколо няма телефонни указатели.

Очите на Джак проблясват триумфално, когато той се надвесва над масата, стиснал юмруци във въздуха, и просъсква:

– Трябваше да се досетя от самото начало. В апартамента изобщо не е имало брокер. Обирджията си ТИ!

50.

Идиотско е, разбира се, че Джак не проумя още отначало кой е обирджията. Сега впоследствие всичко му се струваше очевидно. Може би майка му беше виновна. Тя го сплотяваше с баща му, но понякога и го разсейваше. Днес, по някаква причина, се беше загнездила в мислите му и не ги напускаше нито за миг. Тази жена беше също толкова неуправляема в смъртта, колкото бе и приживе. Може и да е имало някой по-невъздържан свещеник от нея, но надали е имало двама. Докато беше жива, влизаше в разправии с всички, може би най-вече със сина си, а техният конфликт не приключи с погребението. Защото най-много се караме не с хората, които са съвсем различни от нас, ами с тези, от които почти не се различаваме.

Понякога тя пътуваше по света, когато станеше катастрофа и хуманитарните организации набираха доброволци. Всички я критикуваха както в църквата, така и извън нея: или беше прекалено религиозна, или твърде малко. Или изобщо не трябваше да помага, или трябваше да го прави другаде. За хората, които никога не правят каквото и да е, няма нищо по-лесно от това да критикуват тези, които всъщност се опитват да помогнат по някакъв начин. Веднъж беше на другия край на земното кълбо и се озова насред разбунтувана тълпа. Втурна се да помогне на една кървяща жена да се измъкне оттам, и в хаоса самата тя бе наръгана с нож в ръката. Отведоха я в болница, откъдето успя да се обади у дома. Джим, който по цял ден гледаше новините и чакаше, я изслуша търпеливо, както винаги щастлив и облекчен, че се е отървала. Джак обаче разбра какво е станало, грабна телефона и така се разкрещя, че стана микрофония:

– Какво си правила там? Защо трябва да си рискуваш живота? ЗАЩО НЕ МИСЛИШ ЗА СЕМЕЙСТВОТО СИ?

Майката разбираше, че синът ѝ крещи, защото е изплашен и загрижен, затова прибягна до отговор, който бе използвала многократно:

– В пристанището е безопасно, миличък, но корабите не са построени, за да стоят закотвени.

Тогава Джак каза нещо, за което веднага съжали:

– Мислиш ли, че Бог ще те предпази от ножовете само защото си свещеник?

Тя седеше в болница на другия край на света, но въпреки това усещаше бездънния му страх. Затова шепотът ѝ бе пропит със сълзи, когато каза:

– Бог не ни предпазва от ножове, миличък. Ето защо ни е дарил със събратя – за да можем да се предпазваме едни други.

Не можеше да се спори с такава проклета, твърдоглава жена. Джак понякога мразеше факта, че ѝ се възхищава толкова много. Джим от своя страна я обичаше толкова силно, че едва дишаше. Но след тази случка тя вече не пътуваше толкова много и никога толкова далеч. После се разболя, те я изгубиха, а светът изгуби още един от закрилниците си.

Така че когато започна заложническата драма и Джак и

Джим стояха долу на улицата един ден преди Нова година, а началниците току-що им бяха наредили да чакат стокхолмчаните, и двамата се замислиха за нея и какво би направила тя, ако беше тук. Когато онзи лайм се приземи върху челото на Джак и стана ясно, че бележката, увита около него, е поръчка за пица, двамата проумяха, че няма да им се удаде по-добра възможност да се свържат с обирджията. Ето защо Джак се обади на парламентьора.

Той, макар да беше стокхолмачнин, се съгласи, че имаха право.

– Да, да, това може да бъде възможност за комуникация, доставката на пица, да, може. Но какво ще правите с бомбата във входа? – попита той.

– Това не е бомба! – отвърна Джак категорично.

– Смееш ли да се закълнеш?

– С каквито кълнежи си поискаш, и да знаеш, че майка ми ме е научила на страшно много. Този извършител не е опасен. Просто изплашен.

– Откъде знаеш?

– Ако беше опасен, ако знаеше какво прави, нямаше да поръча пица за всички заложници, замервайки ни с ЛАЙМ. Нека да отида да говоря с него, мога да...

Джак се спря. Искаше да каже „мога да спася всички“. Но вместо това преглътна и продължи:

– Да се справя със ситуацията.

– Говорихте ли с всички съседи? – попита парламентьорът.

– Цялата сграда е празна – потвърди Джак. Парламентьорът все още беше приклещен в задръстването на магистралата на твърде много мили оттам. Дори полицейските коли не можеха да си проправят път, така че накрая той прие плана на Джак. Но настоя Джак да вкара телефон в апартамента, за да може той лично да се обади на обирджията и да започне преговори за освобождаването на заложниците. И да си припише заслугата, когато всичко приключи, помисли си Джак навъсено.

– Имам добър телефон – каза Джак, тъй като наистина имаше.

Онзи, който Джим наричаше специалната джаджа, дето има скапано покритие дори когато няма скапано покритие.

– Ще се обадя, след като изядат пицата, по-лесно се преговаря, когато хората са се наяли – каза парламентьорът, защото в днешно време на това ги учат в часовете по парламентьорство.

– Какво да правим, ако не отвори вратата, когато се качим? – попита Джак.

– Оставете кутиите пица и телефона на стълбите.

– А как да сме сигурни, че обирджията ще внесе телефона в апартамента? – попита Джак.

– Защо да не го направи?

– Според теб до момента взима ли особено рационални и логични решения? Може да е стресиран и да реши, че телефонът е някакъв капан.

Тогава на Джим внезапно му хрумна нещо. Това изненада и него самия.

– Можем да го сложим в кутиите с пица! – предложи той.

Джак зяпна шокирано баща си. Постоя така доста дълго, след което кимна и каза на парламентьора:

– Ще сложим телефона в една от кутиите пица.

– О, да, това е добра идея – призна парламентьорът.

– Баща ми го измисли – каза Джак гордо.

Джим се обърна, за да не види синът му колко е смутен. Провери в Гугъл какви пицарии има наблизо, позвъни на една от тях и направи доста неконвенционална поръчка: осем пици и комплект от служебните дрехи, които използват разносвачите им. Джим обаче направи грешката да спомене, че е полицай. Собственикът на пицарията беше напълноспособен да следи местните новини в социалните мрежи и освен това не беше глупав и му направи отстъпка заради големия брой пици, но поиска двойно повече за наема на дрехите. Джим го попита ядосано дали случайно не е герой от английска коледна приказка от средата на деветнайсети век, но собственикът на пицарията най-спокойно му зададе контравъпроса дали е запознат с концепцията „предлагане според търсенето“. Когато пиците и дрехите пристигнаха, Джак ги дръпна към себе си, но Джим отказа да ги пусне.

– Какво правиш? Аз ще вляза! – каза Джак решително. Джим поклати глава.

– Не. Все още мисля, че във входа може да има бомба. Така че аз ще вляза.

– Защо ти да влизаш, ако има бомба? Аз трябва да... – започна Джак, но бащата настоя на своето.

– Момче, сигурен си, че онова не е бомба, нали?

– Да!

– Ами ето. Значи няма значение дали аз ще вляза.

– Да не си на единайсет?

– Ами ТИ?

Джак отчаяно се замисли за контрааргумент.

– Не мога да те оставя да...

Джим вече се преобличаше насред улицата, въпреки че беше под нулата. Двамата не се поглеждаха.

– Майка ти не би ми простила, ако изпратя теб – каза Джим, забил поглед в земята.

– А мислиш ли, че би ми простила, ако аз изпратя теб? Ти беше нейният мъж – каза Джак на хоризонта.

Джак кимна към небето.

– Но тя беше твоята майка.

Понякога с дъртия също не можеше да се спори.

51.

Полицейското управление. Стаята за разпит. Кръвта се е оттекла от лицето на брокерката. Тя заеква, изплашена до смърт.

– Об-об-обирджия? А-аз? Ка-ка-как би-би-бих...

Джак, безкрайно доволен от себе си, марширува из стаята и размахва ръце, все едно пред него има невидим оркестър,

– Как можах да не се сетя? Та ти не знаеш нищо. Всичко, което каза за апартамента, беше абсолютно неразбираемо. Никой истински брокер не е толкова лош в работата си!

Брокерката изглежда така, сякаш всеки момент ще се разплаче.

– Ей, правя каквото мога. Знаеш ли колко е трудно да си брокер при сегашното състояние на икономиката?

Джак вперва очи в нея.

– Но ти НЕ СИ брокер! Защото си обирджия! Брокерката поглежда отчаяно към Джим, търсейки някаква подкрепа. Но Джим просто отвръща нещастно на погледа ѝ. През това време Джак удря с юмруци по масата и се вторачва бясно в брокерката.

– Трябваше да се досетя. Когато другите свидетели разказаха за станалото, дори не те споменаха. Защото изобщо не си била там. Признай си! Оставихме се да ни разсееш, като поиска фойерверки, а след това излезе от апартамента с всички останали, право под носа ни. Кажи истината!

52.

Истината? Тя почти никога не е толкова сложна, колкото си мислим. Само така се надяваме, защото ще се почувстваме по-умни, ако успеем да я отгатнем предварително. Това е история за мост, идиоти, заложническа драма и оглед на апартамент. Но също така е любовна история. Всъщност цели четири.

Последния път, когато посети психолога си, Зара пристигна по-рано. Разбира се, тя никога не закъсняваше, просто беше необичайно да не се появи точно в уречения час.

– Случило ли се е нещо? – попита Надя.

– Какво имаш предвид? – отвърна Зара опако.

– Обикновено не подраняваш. Има ли нещо?

– Не е ли твоя работа да установиш това? Надя въздъхна.

– Просто попитах.

– Това къдраво зеле ли е?

Надя погледна пластмасовата кутия на бюрото си и кимна.

– Обядвам.

Други пациенти може би биха сметнали коментара за язвителен. Не и Зара, разбира се.

– Значи си веган – каза тя без въпросителна.

Психоложката се закашля, както прави човек, когато обидата от това, че е твърде предвидим, го удари в гърлото.

– Не непременно. Така де, аз съм веган, но човек не може ли да яде къдраво зеле и по принцип?

Зара сбърчи нос.

– Купено е от ресторант. Значи си имала избор. И въпреки това си избрала къдраво зеле.

– И само вегани биха направили такова нещо?

– Просто предполагам, че липсата на витамини се отразява на финансовата ви преценка.

Надя се усмихна.

– Гледаш ме отвисоко, защото съм веган или защото си плащам за това?

– Напълно е възможно да те гледам отвисоко по няколко различни причини едновременно.

Надя преглътната последната хапка зеле и самоуважение, затвори кутията и попита:

– Как се чувстваш от последната ни среща насам, Зара? Вместо да отговори, Зара извади малко шишенце дезинфектант за ръце от чантата си, почисти старателно ръцете си и загледана в лавицата с книги, констатира:

– Като за психолог имаш много книги, в които не става дума за психология.

– А за какво става дума според теб?

– Идентичност. Затова си веган.

– Човек може да бъде веган и по други причини.

– Като?

– Добре е за околната среда.

– Може би. Но смятам, че хора като теб са вегани, за да се чувстват по-дейни. Сигурно затова стойката ти е толкова лоша, приемаш твърде малко калций.

Надя дискретно се понамести в стола, опитвайки да не изглежда, сякаш изпъва гръб.

– Плащаш си на час, Зара. За човек, който критикува финансовата преценка на другите, пилееш много време в разговори за... мен. Искаш ли да обсъдим защо?

Зара като че ли обмисли това, без да отделя поглед от книгите.

– Може би следващия път.

– Това ме радва.

– Кое?

– Че ще има следващ път.

Зара се обърна и присви очи към Надя, за да прецени дали това бе шега, или не. След като не успя, тя се върна на стола си, отново намаза ръцете си с дезинфектант, загледа се през прозореца зад Надя и преброи прозорците на отсрещната сграда. После отбеляза:

– Не си ми препоръчала да взимам антидепресанти. Повечето психолози биха го направили.

– Посещавала ли си много други психолози?

– Не.

– Значи това е самоанализ?

Зара погледна картината на стената.

– Разбирам защо не искаш да ми дадеш приспивателни. Страхуваш се да не се самоубия. Но в такъв случай не следва ли да ми предпишеш антидепресанти?

Надя сгъна две неизползвани салфетки и ги прибра в чекмеджето. Кимна.

– Права си. Не съм ти предлагала медикаменти. Защото антидепресантите са създадени с идеята да отрязват върховете и спадовете в емоциите. Ако се използват правилно, пациентът спира да се чувства толкова тъжен, но често не може и да се зарадва особено – каза Надя и вдигна длан в хоризонтално положение. – Просто става... равнодушен. Човек би си помислил, че на хората, които взимат антидепресанти, им липсват върховите моменти, нали? Само че е обратното. Повечето от тези, които избират да прекратят лечението, казват, че искат отново да могат да плачат. Гледат тъжен филм с любимия си човек и искат да могат... да почувстват същото.

– Не обичам филми – информира я Зара. Надя се засмя на глас.

– Да, разбира се, че не обичаш. Но не мисля, че имаш нужда да изпитваш по-малко чувства, Зара. Мисля, че имаш нужда да изпитваш повече. Според мен не си депресирана. Според мен си самотна.

– Това звучи като непрофесионален анализ.

– Може би.

– Представи си, че изляза оттук и се самоубия.

– Не вярвам да го направиш.

– Защо?

– Току-що каза, че ще има „следващ път“. Зара впери поглед в брадичката на Надя.

– И ти ми се доверяваш?

– Да.

– Защо?

– Защото виждам, че не искаш да допускаш хората до себе си. Това те кара да се усещаш слаба. Но мисля, че не се страхуваш да те наранят. Страхуваш се ти да не нараниш другите. По-съпричастна и морална си, отколкото искаш да признаеш.

Зара се почувства дълбоко, дълбоко обидена, като не беше сигурна дали това е защото Надя я нарече слаба, или защото я нарече морална.

– Може би просто смятам, че не се си струва да губя време в разговори с хора, които така и така ще ми доскучаят.

– Откъде можеш да знаеш, ако никога не опитваш?

– Нали съм тук и не мина много време, преди да ми доскучаеш!

– Помъчи се да отговориш сериозно – помоли я Надя, напразно, разбира се.

Както обикновено, Зара отклони темата.

– И все пак ЗАЩО си веган? Надя въздъхна изтощено.

– Пак ли трябва да говорим за това? Окей: веган съм, защото ме е грижа за климатичните промени. Ако всички хора бяха вегани, щяхме...

Зара я прекъсна подигравателно:

– Да предотвратим топенето на полярния лед?

Надя използва търпението, което всички вегани упражняват, когато празнуват Коледа с по-възрастните си роднини.

– Не директно. Но това е част от по-глобалното решение. А това, че полярните ледове се топят, е...

– Наистина ли имаме нужда от пингвини? – попита искрено Зара.

– Щях да кажа, че полярните ледове са симптомът, не проблемът. Като проблемите ти със съня.

Зара броеше прозорци.

– Има застрашени от изчезване жаби, които според учените ядат толкова много насекоми, че ако ги нямаше, щяхме да сме залети от комари. Но пингвините? Кой ще бъде засегнат, ако пингвините изчезнат, освен производителите на пухени якета?

Надя изгуби връзката, каквато вероятно бе и целта на Зара.

– Човек не... какво... да не мислиш, че пухените якета се правят от пингвини? Използва се гъши пух!

– Значи гъските не са толкова важни, колкото пингвините? Това не ми звучи особено веганско.

– Не съм казала това!

– На мен така ми се стори.

– Превърнала си го в навик, знаеш ли?

– Кое?

– Да сменяш темата веднага щом разговорът се завърти около истинските ти чувства.

Зара като че ли сериозно се замисли над това. После каза:

– Ами мечките?

– Моля?

– Ако те нападне мечка? Тогава би ли могла да я убиеш?

– Защо ще ме напада мечка?

– Може някой да те отвлече, да те дрогира, да се събудиш в клетка заедно с мечка и да трябва да се бориш с нея до смърт.

– Сега просто се държиш отблъскващо. И искам да отбележа, че имам обширно психологическо образование и не използвам тази дума току-така.

– Престани да бъдеш толкова чувствителна. Отговори на въпроса: способна ли си да убиеш мечка, ако не се налага да я ядеш? Така де, представи си, че имаш нож, не вилица.

Надя простена:

– Пак го правиш.

– Кое?

Надя провери колко е часът. Зара го забеляза. Преброи всички прозорци два пъти. Надя го забеляза. Известно време гледаха една покрай друга, преди Надя да каже:

– Нека тогава те попитам това: мислиш ли, че се подиграваш с екологичното движение, защото то противоречи на финансовия пазар, за който ти работиш?

Зара захапа по-бързо, отколкото самата тя бе очаквала. Понякога не знаем колко важно е нещо за нас, преди някой да ни провокира.

– Чуй ме добре! Екологичното движение изглежда нелепо и без моята помощ! А аз не защитавам финансовия пазар, защитавам икономическата система.

– Каква е разликата?

– Едното е симптомът. Другото е проблемът.

Надя кимна, все едно разбираше какво означава това.

– Нали ние, хората, сме изградили икономическата система? Тя е конструкция.

Отговорът на Зара беше учудващо лишен от снизходителност и в него почти имаше нотка на съчувствие.

– Това е проблемът. Направихме я твърде силна. Забравихме колко сме алчни. Имаш ли апартамент?

– Да.

– Теглила ли си заем, за да го купиш?

– Да, всички теглят заеми.

– Не. Едно време заем беше нещо, което се очакваше да върнеш обратно. Но когато кажи-речи всяко семейство с малко дете и средни доходи тегли суми, които посмъртно не може да изплати, тогава банките вече не дават заеми, а осигуряват финансиране. И жилищата вече не са жилища, а инвестиции.

– Не разбирам какво точно означава това.

– Означава, че бедните стават по-бедни, богатите стават по-богати, а реалната граница между класите е между тези, които могат, и тези, които не могат да изтеглят заем. Защото, колкото и да печелят, в края на месеца хората лежат будни в леглата си и се тревожат за пари. Всички гледат придобивките на съседите и се чудят „как могат да си позволят това?“, защото никой не живее според възможностите си. И дори наистина богатите не се чувстват истински богати, защото в крайна сметка единственото, което могат да си купят, е поскъпа версия на нещо, което вече са си купили. На кредит.

Надя изглеждаше като котка, която за пръв път е видяла човек с кънки за лед.

– Аз... чакай да помисля... веднъж чух един мъж, който работеше в казино, да казва, че хората не се разоряват, когато загубят, а когато се опитат да си върнат парите. Нещо такова ли имаш предвид? Че това е причината за сривовете на борсата и жилищния пазар?

Зара сви рамене.

– Да речем. Ако така ще се почувстваш по-добре.

Тогава психоложката ненадейно, без сама да знае защо, зададе въпрос, който изкара въздуха на пациентката.

– В такъв случай за кое изпитваш по-големи угризения на съвестта – клиентите, на които не си отпуснала заем, или клиентите, на които си дала твърде голям заем?

Зара си придаде равнодушен вид, но стисна подлакътниците на стола толкова силно, че когато ги пусна, дланите ѝ бяха обезкървени. Прикри това, като отново ги намаза с дезинфектант, същевременно броейки прозорци, за да избегне погледа на Надя. След това изсумтя рязко.

– Знаеш ли, ако приятелите на животните наистина им бяха приятели, нямаше да ме молят да ям щастливи прасета.

Надя завъртя очи.

– Не разбирам това какво общо има с въпроса ми. Зара сви рамене.

– Всички тези приказки за екологично животновъдство и реклами на свободно гледани кокошки и щастливи прасета... не е ли по-неетично да изям щастливо прасе? По-добре да изям прасе, което е имало ужасен живот, отколкото прасе, което е уловило мига и има семейство и приятели, не е ли така? Фермерите казват, че щастливите прасета имат по-вкусно месо, та предполагам, че изчакват прасетата да се влюбят и може би да си родят деца, изчакват момента, когато са на върха на ЩАСТИЕТО, и тогава ги застрелват в главата и ги пакетират. Кое му е етичното на това?

Психоложката въздъхна.

– Приемам това като знак, че не искаш да говориш за клиентите си и заемите им.

Зара заби здраво нокти в дланите си.

– Замисляла ли си се, че веганите все говорят за спасяване на планетата, все едно планетата има нужда от нас? Планетата ще оцелее милиарди години и без хората. Унищожаваме единствено себе си.

Както обикновено, това не беше истински отговор. Надя провери колко е часът, и веднага съжали, защото Зара го забеляза и се изправи, както винаги. Никога не искаше да се налага да я молят да си ходи, така че се беше научила да следи хората и часовниците им. Втория път, когато събеседникът ти си погледне часовника, се изправяш. Надя се засрами и избълва:

– Имаме време... ако искаш... нямам пациент след теб.

– Миличка, имам си работа – отвърна Зара. Надя събра сили и попита директно:

– Можеш ли да ми разкажеш поне едно лично нещо за себе си?

– Моля?

Надя се изправи и наклони глава, за да улови погледа на Зара.

– По време на всичките ни разговори оставам с усещането, че не ми казваш нищо истински лично за себе си. Може да бъде каквото и да е. Кой е любимият ти цвят? Обичаш ли изкуство? Била ли си влюбена?

Зара вдигна вежди чак до косата си.

– Мислиш ли, че ще спя по-добре, ако съм влюбена? Надя избухна в смях.

– Не. Просто се чудя. Не знам почти нищо за теб.

От всички чудновати моменти помежду им този беше най-чудноватият.

Зара остана нащрек зад стола в продължение на няколко минути. После си пое дълбоко дъх и всъщност разказа на Надя нещо, което не беше казвала на никого:

– Обичам музика. Веднага щом се прибера у дома, си пускам музика... много високо. Това ми помага да си събера мислите.

– Само когато се прибереш?

– Не мога да слушам силна музика в офиса. А се получава само ако звукът е много, много висок.

Зара почука с пръсти по челото си, като го каза. Сякаш искаше да демонстрира какво точно не се получава.

– Каква музика? – попита Надя предпазливо.

– Дет метъл.

– Ой.

– Това професионално изказване ли е?

Надя се изкиска, засрамено и крайно непрофесионално. В университета все пак не я бяха учили как да се киска.

– Просто беше изключително неочаквано. Защо точно дет метъл?

– Толкова е шумен, че в главата ми настава тишина. Кокалчетата на Зара побеляха около дръжката на чантата ѝ. Надя видя това, извади бележник от едно чекмедже, написа нещо и ѝ подаде листа.

– Това рецепта за приспивателни ли е? – попита Зара. Надя тръсна глава.

– Това е името на модел добри слушалки. Надолу по улицата има магазин за електроника. Купи си ги и ще можеш да слушаш музика където и да си, щом се почувстваш затормозена. Може би ще ти помогне да се отпуснеш? Да се срещаш с хора? Може би дори... да се влюбиш?

Психоложката, разбира се, веднага съжали за последните си думи. Зара не отговори. Прибра бележката в чантата си, хвърли поглед към писмото на дъното и бързо я затвори. Когато си тръгваше, Надя се провикна тревожно след нея, изплашена, че е отишла твърде далеч.

– Нямаш нужда да се влюбваш, Зара, нямах това предвид! Просто исках да кажа, че може да ти се отрази добре да пробваш нещо ново. Мисля, че трябва... да си дадеш шанс... някой да ти доскучае!

Зара стоеше в асансьора. Когато вратите се затвориха, тя се замисли за заемите на хората. Тези, които одобряваме, и тези, които отказваме. После натисна аварийния бутон.

53.

Долу на улицата, по време на заложническата драма,

Джак се мъчеше да измисли друг начин да се свърже с обирджията, вместо да остави Джим да се качи с пиците. Мислеше ли, мислеше ли, мислеше. Защото, макар че младите мъже трябва да са абсолютно сигурни в абсолютно всичко почти абсолютно винаги, Джак все пак предпочиташе да не се налага да праща баща си да тества теорията, че бомбата не е бомба.

– Чакай, татко, имам... – започна той, вдигна телефона и каза на парламентьора: – Преди да се качим с пиците, искам да огледаме ситуацията по-добре. Нека отида в къщата от другата страна на улицата. Може би входът се вижда оттам.

Парламентьорът звучеше скептично.

– Това какво ще промени?

– Може би нищо – продължи Джак. – Но може би през прозореца на стълбите ще може да се види какво има в кашона, а преди да изпратя колегата си там, искам поне да знам, че сме опитали всичко.

Парламентьорът закри слушалката с ръка и заговори на някого другиго, вероятно проклет началник. После каза:

– Да, да. Добре.

Не спомена, че Джак е спечелил уважението му, като е нарекъл баща си „колегата“ в такава критична ситуация, но беше вярно.

Джак отиде в отсрещната сграда и тръгна по стълбите. След около етаж и половина парламентьорът го попита:

– Какво... правиш?

– Качвам се по стълбите – отговори Джак.

– Няма ли асансьор?

– Не харесвам асансьори.

Парламентьорът като че се удари по челото с телефона.

– Значи си готов да влезеш в сграда, където има бомба и въоръжен престъпник, но те е страх от асансьори?

Джак му се сопна:

– Не ме е СТРАХ от асансьори! Страх ме е от змии и рак, просто не ХАРЕСВАМ асансьори!

Парламентьорът като че се ухили.

– Не можеш ли да повикаш подкрепления?

– Всичкият наличен персонал е тук. Колегите са заети с евакуирането на околните сгради. Обадих се за подкрепление, но и двамата чакат съпругите си.

– Какво означава това?

– Пили са. Съпругите им трябва да ги докарат.

– Пили са? По това време? Един ден преди Нова година? – зачуди се парламентьорът.

– Не знам как е в Стокхолм, но тук вземаме Нова година на сериозно – отговори Джак.

Парламентьорът се засмя.

– Стокхолмчани не вземаме нищо важно на сериозно, знаеш го.

Джак също се засмя. После се поколеба, изкачи още няколко стъпала и накрая зададе въпроса, който искаше да зададе от самото начало.

– Друг път участвал ли си в ситуация със заложници? Парламентьорът също се поколеба.

– Да, участвал съм.

– Как приключи всичко?

– Похитителят освободи заложниците и се предаде, след като говорихме четири часа.

Джак кимна, стиснал зъби, и спря на предпоследния етаж. Вдигна малкия бинокъл, който носеше, и се загледа през прозореца. Видя кабелите на пода. Висяха от кашон, на който някой бе написал нещо с маркер. Не можеше да се закълне от такова разстояние, но надписът адски много приличаше на К-О-Л-Е-Д-А.

– Не е бомба – каза по телефона.

– А според теб какво е тогава?

– Прилича на коледна украса.

– Добре тогава.

Джак продължи нагоре по стълбите, до последния етаж. Може би оттам щеше да има видимост към апартамента, ако обирджията не беше пуснал щорите.

– Как го накара да излезе? – попита по телефона.

– Кого?

– Похитителя. Предния път.

– О. Ами обичайното, комбинация от всичко научено. Не използваш отрицателни думи, не казваш „не става“ или „не мога“, или „не искам“. Опитваш се да намериш общ език. Да разбереш мотивите.

– И така успя да го убедиш, наистина ли?

– Не, не, всъщност не. Разказах шега.

– Сериозно?

– Да. Сериозно. Говорехме от четири часа и той изведнъж се умълча. Това е първото, на което ни учат...

– Да ги занимавате с нещо? Да не ги оставяте да мълчат?

– Да, точно. Не знаех какво да правя, затова рискувах и го попитах дали иска да чуе една забавна история. Той мълча цяла минута, след което каза: „Е? Ще разказваш ли?“. И му разправих вица за двамата ирландци в лодката, чувал ли си го?

– Не – каза Джак.

Парламентьорът си пое дълбоко дъх.

– Ами двама братя ирландци отишли да ловят риба в морето. Дошла буря и изгубили и двете гребла. Лодката се носела безцелно, подмятана от вълните, и двамата били убедени, че е настъпил краят. Но изведнъж един от братята видял нещо да проблясва във водата. Оказало се бутилка, той се пресегнал и успял да я хване. Извадил тапата и ПУФ, от нея излязъл дух. Казал им, че ще им изпълни едно желание, каквото и да е. Двамата братя погледнали бурното море. Нямали гребла, никъде не се виждал бряг и единият брат тъкмо щял да изрече най-логичното желание, когато другият възкликнал радостно: „Искам цялото море да е от „Гинес“!“. Брат му зяпнал така, сякаш другият е пълен идиот, но речено – сторено. Всичката вода се превърнала в „Гинес“, а духът изчезнал. Първият брат се облещил към втория и казал: „Проклет глупак! Имахме само едно желание, а ти си пожела морето да е от „Гинес“! Осъзнаваш ли какви ги забърка?“. Другият брат поклатил засрамено глава. Първият брат разперил отчаяно ръце и казал...

Парламентьорът направи драматична пауза, но така и не успя да каже финалната реплика, тъй като Джак го прекъсна:

– „Сега трябва да пикаем в лодката!“

Парламентьорът изсумтя толкова оскърбено, че говорителят на телефона изпращя.

– Значи все пак си го чувал?

– Майка ми обичаше вицове. Вярно ли точно този виц е накарал похитителя да се предаде?

Настъпи пауза, малко по-дълга от обичайното.

– Може да се е страхувал, че иначе ще разкажа още някоя смешка.

Парламентьорът звучеше, сякаш иска да се засмее, но не успя. Джак забеляза това. Вече беше стигнал до последния етаж и сега се загледа към балкона на отсрещната сграда. Бързо обаче се сепна.

– Какво, по дяволите... това е странно.

– Кое?

– Виждам балкона на апартамента, където се намират заложниците. На него стои някаква лелка.

– Лелка?

– Да. Със слушалки.

– Слушалки?

– Да.

– Какви слушалки?

– Какви може да са едни слушалки? Какво значение има? Парламентьорът въздъхна.

– Окей. Глупав въпрос. На колко е години?

– Петдесетина. Може би повече.

– Повече от петдесет или повече от петдесетина?

– По дяво... не знам! Лелка като лелка!

– Да, да, добре, успокой се. Струва ли ти се изплашена?

– Струва ми се... отегчена. Във всеки случай определено не изглежда да е в опасност.

– Звучи като странна заложническа драма.

– Именно. И на стълбите определено няма бомба. А обирджията се е опитал да обере безкасова банка. Още в началото казах, че не става дума за професионалист.

Парламентьорът претегли думите му за миг или два.

– Да. Изглежда, имаш право.

Насили се да звучи уверено, но Джак чу колебанието му. Двамата мъже си поделиха продължително мълчание, преди Джак да помоли:

– Кажи ми истината. Какво се случи при предната заложническа драма?

Парламентьорът въздъхна.

– Мъжът пусна заложниците. Но се застреля, преди да успеем да влезем вътре.

Тези думи ще влязат под кожата на Джак.

Той вече слизаше по стълбите, когато парламентьорът се прокашля.

– Слушай, Джак, може ли аз да те питам нещо? Защо отказа работата в Стокхолм?

Джак обмисляше да излъже, но нямаше сили.

– Откъде знаеш за това?

– Говорих с една началничка, преди да тръгна. Попитах я кой е на мястото. Тя каза да разговарям с Джак, защото бил страшно талантлив. Каза, че няколко пъти ти е предлагала работа, но ти си отказвал.

– Имам си работа.

– Не като тази, която ти предлагат. Джак изсумтя отбранително.

– Всички стокхолмчани си мислите, че светът се върти около проклетия ви град.

Парламентьорът се засмя.

– Слушай, израснах в село, където човек трябваше да шофира четиресет минути само за да си купи мляко. Там смятахме вашия град за голям. За нас вие бяхте стокхолмчани.

Джак също се засмя.

– Предполагам, че всеки е нечий стокхолмчанин.

– Какъв ти е проблемът тогава? Страхуваш се, че няма да се справиш с работата тук ли?

Джак избърса длани в панталоните си.

– Ти какво, да не си ми личен психолог?

– Звучи ми, сякаш имаш нужда от такъв.

– Може ли просто да се съсредоточим върху настоящата работа?

Парламентьорът се подвоуми, преди да попита:

– Баща ти знае ли, че са ти предлагали друга позиция?

Джак се канеше да отговори нещо, но парламентьорът така и не разбра какво, тъй като в същия миг Джак погледна през прозореца и видя, че баща му не чака долу на улицата, както му беше казал.

– Какво, по дяволите!? – викна Джак. После затвори и хукна надолу.

54.

Когато Джак погледна през прозореца, Зара тъкмо бе излязла на балкона. Току-що беше казала „не прави глупости“ на обирджийката и имаше нужда от свеж въздух повече от всякога. Ако човек просто я гледаше в гръб как върви към балконската врата, би си помислил, че е нетърпелива. Трябваше да я погледне в лицето, за да разбере, че всъщност е чуплива. Беше изненадала самата себе си. Изгуби контрол, изпита емоции. На други хора това вероятно би причинило просто лек дискомфорт, като да открият, че са започнали да слушат същата музика като родителите си, или да си мислят, че отхапват от филия с шоколад, а тя да се окаже филия с пастет. Зара обаче изпадна в паника. Да не би да се разболяваше от съпричастност?

Намаза се старателно с дезинфектант и преброи прозорците на отсрещната сграда няколкократно, като се стараеше да диша дълбоко. Беше прекарала твърде дълго време в този апартамент, хората вътре бяха смекчили дистанцираността ѝ, не беше свикнала с това. Притисна гръб до стената, така че да не могат да я виждат от улицата. Сложи си слушалките, покривайки плътно уши, и наду звука, докато силната музика заглуши шума в главата ѝ, а басите заудряха по-силно от сърцето ѝ. И може би за един крехък миг постигна мир със себе си.

Виждаше как зимата се настанява удобно над града. Обичаше тишината на този сезон, но никога не бе одобрявала самодоволството му. Когато дойде снегът, есента вече е свършила цялата работа, погрижила се е за всички листа и старателно е измела лятото от спомените на хората. За зимата е достатъчно просто да нахълта с минусовите си температури и да обере лаврите като човек, който е постоял двайсет минути на грила, но никога през живота си не е слагал маса.

Зара не чу, че балконската врата се отваря, но усети пухкавото ухо, което докосна косата ѝ, щом Ленарт застана до нея. Той почука вежливо по едната слушалка.

– Да? – изстреля Зара.

– Пушиш ли? – попита Ленарт – макар все още да не беше успял да свали заешката глава, в муцуната имаше малка дупка за въздух, през която беше почти сигурен, че ще може да си дръпне.

– Определено не! – каза Зара и постави обратно слушалката върху ухото си.

Ленарт се изненада, въпреки че неизменното безразличие на заешката глава не разкри нищо. Зара изглеждаше като човек, който пуши ако не от удоволствие, то поне за да замърсява въздуха на околните. Заекът отново почука по слушалката и Зара я отмести крайно неохотно.

– Тогава какво правиш на балкона? – попита той.

Зара го удостои с продължителен поглед, който започна от чорапите му, продължи по голите крака и еластичните му боксерки и стигна до покритите му с посивяващи косми гърди.

– Наистина ли смяташ, че си в позиция да коментираш житейските избори на другите хора? – попита тя, но далеч не прозвуча толкова раздразнено, колкото искаше, което доста я ядоса.

Ленарт се почеса по големите, безжизнени заешки очи и отговори:

– Всъщност аз също не пуша. Само по празнични поводи. И когато ме вземат за заложник!

Той се засмя, тя не. Той замълча. Тя отново си сложи слушалката, но той, разбира се, веднага почука.

– Може ли да постоя малко тук? Страхувам се, че Рогер пак ще ме удари, ако остана вътре.

Зара не отговори, намести слушалката, а заекът пак почука.

– Да не си дошла тук на сафари? Тя го зяпна изненадано.

– Това какво трябва да означава?

– Просто наблюдение. На огледите винаги има някого като теб. Човек, който не се интересува от апартамента, но просто е любопитен. Като на сафари. Разходка из друг начин на живот. Покрай работата ми съм се научил да разпознавам тези хора.

Погледът на Зара беше отровен, но устата ѝ остана затворена. Неприятно е да те разобличат. Когато това стане, неволно се загръщаш малко по-плътно с дрехите си особено ако си свикнал ти да си този, който разобличава. Инстинктът ѝ беше да отговори нещо злобно, да увеличи дистанцията помежду им, но за своя собствена изненада попита:

– Не ти ли е студено?

Ленарт поклати глава, при което Зара трябваше да залегне, за да не я перне едното ухо. После той потупа пухкавата глава и се засмя:

– Мне. Казват, че седемдесет процента от телесната топлина изчезва през главата, така че в момента губя само трийсет процента!

Идиот, помисли си Зара, но не каза нищо. Заекът се размърда нервно и добави:

– Е, това е шега. Просто не съм толкова зиморничав, предполагам.

Това не е нещо, с което мъжете, носещи толкова тесни боксерки, обикновено могат да се хвалят, помисли си Зара. После отново си сложи слушалките, като се надяваше, че това ще е достатъчно, за да се отърве от него, но още преди поредното почукване тя вече усещаше, че ще последва изречение, което започва с думата аз.

– Аз всъщност съм актьор. Това с огледите е просто странично занимание.

– Колко интересно – каза Зара с интонация, която само деца или продавачи по телефона биха могли да възприемат като покана за продължаване на разговора.

– Времената са тежки за хората в сферата на културата – кимна заекът.

Зара смъкна примирено слушалките около врата си и изсумтя.

– Значи това е извинението ти да се възползваш от тежките времена за хората, които продават апартаментите си? Как става така, че „хората в сферата на културата“ все отричате капитализма, освен когато вие печелите от него?

Думите се изплъзнаха от устата ѝ, без тя да е сигурна защо. Мостът се мяркаше между заешките уши, които се развяваха замислено с декемврийския вятър.

– Извинявай, но не ми приличаш на човек, който изпитва особено съжаление към тези, които продават апартаменти – каза той.

Зара пак изсумтя, по-ядосано.

– Не ми пука нито за купуващите, нито за продаващите. Пука ми обаче, че явно не разбираш как „страничното ти занимание“ манипулира икономическата система.

Неподвижната заешка глава се усмихваше глупашки, докато вътре Ленарт бе потънал в дълбоки размисли. Накрая каза най-глупавото нещо, което може да излезе от нечия уста, била тя заешка или човешка.

– Какво общо имам аз с икономическата система?

Зара дезинфекцира ръцете си и преброи прозорците, преди да отговори.

– Идеята е пазарът да се саморегулира, но такива като теб нарушават равновесието между търсене и предлагане – каза тя по-скоро примирено, отколкото ядосано.

Заекът, разбира се, възрази по най-предвидимия начин:

– Това не е вярно. Ако не го правя аз, ще го прави някой друг. Не нарушавам закона. Имотите са най-голямата инвестиция на обикновените хора и ако ще купуват, нормално е да искат най-добрата цена. Аз просто предлагам услуга, която...

– Жилищата не трябва да са инвестиции – отговори Зара мрачно.

– А какво тогава?

– Жилища.

– Ти да не си комунист? – подсмихна се заекът.

На Зара ѝ се прииска да го фрасне по носа, силно, но вместо това посочи между ушите му и каза:

– Когато настъпи финансовата криза преди десет години, един мъж скочи от онзи мост заради сриването на жилищен пазар на другия край на света. Невинните бяха уволнени, а виновните получиха бонуси. Знаеш ли защо?

– Тук преувеличаваш мал...

– Защото на такива като теб не им пука за равновесието в системата.

Ленарт изсумтя малко снизходително изпод заешката глава, защото още не беше осъзнал с кого разговаря.

– По-спокойно, финансовата криза беше по вина на банките, не аз измислям...

– Правилата? Това ли щеше да кажеш? Не измисляш правилата, просто играеш играта? – прекъсна го Зара изморено, тъй като предпочиташе да пие нитроглицерин, докато скача на батут, отколкото да слуша поредния мъж, който ѝ изнася лекция за икономическата отговорност.

– Да! Или не! Но...

Зара беше прекарала достатъчно голяма част от живота си в заседателни зали, обградена от хора от целевата група на производителите на копчета за ръкавели, за да може да си представи останалата част от монолога на заека, затова реши да спести своето време и да пощади неговите гласни струни.

– Нека позная накъде биеш: не ти пука за продавача на този апартамент, не ти пука и за Рогер и Анна-Лена, пука ти само за теб самия. Но ще се защитиш, като кажеш, че човек не може да мами на имотния пазар, защото пазарът всъщност не съществува, той е просто концепция. Просто цифри на компютърни екрани. Така че ТИ не носиш отговорност, нали?

– Не... – каза Ленарт, но не можа дори да си поеме дъх, преди Зара да продължи да нарежда.

– После ще изтърсиш някаква псевдофилософска глупост за това как парите нямат стойност, защото те също са просто концепция. После, разбира се, следва урокът по история, в който ти, големият, ерудиран мъж, ще обясниш на мен, малката, необразована жена, за основите на икономическата теория и за възникването на борсата. Може би дори искаш да ми разкажеш за 1902 г. в Ханой, когато градът се опитал да се пребори с инвазия от плъхове, като предложил на жителите възнаграждение за всеки убит плъх, чиято опашка бъде предадена в полицията. И до какво довело това? Хората започнали да отглеждат плъхове! Знаеш ли колко мъже са ми разправяли тази история, за да докажат, че обикновените хора са егоистични и ненадеждни? Знаеш ли на колко много мъже като теб попада всяка една жена на света ежедневно? Мъже, които си мислят, че всяка мисъл, която се пръкне в малките им мозъци, е подарък, който трябва да ни дадете?

В защита на Ленарт трябва да се отбележи, че към този момент вече беше отстъпил три крачки назад към парапета. Но Зара беше набрала, така да се каже, и той успя да промълви само „аз...“, преди тя да изръмжи:

– Ти? Ти какво? Не ТИ си алчен, ами всички ОСТАНАЛИ? Това ли мислеше да кажеш?

Заекът поклати уши.

– Не. Не. Моля за извинение. Не знаех, че някой е скочил от моста. Познаваше ли г...

Бузите на Зара пулсираха, а вратът ѝ светеше в яркочервено под слушалките. Вече не говореше на Ленарт. Всъщност самата тя не беше съвсем наясно на кого точно говори, но имаше чувството, че десет години е чакала възможност да навика някого. Когото и да е. Най-вече самата себе си. Затова се разкрещя:

– Проблемът са такива като ТЕБ и МЕН, не разбираш ли? Винаги се оправдаваме с това, че просто предлагаме услуга. Че просто сме част от пазара. Че за всичко са си виновни хората. Защото са лакоми и защото не е трябвало да ни дават парите си. А после сме тръгнали да се чудим защо борсата се срива, а градът е пълен с плъхове...

Погледът ѝ беше подивял от гняв, а от носа ѝ задъхано се изстрелваха малки облачета пара. Заекът не отговори. Немигащите му очи просто се взираха в нея, докато тя се опитваше да успокои пулса си. После изпод главата се чу някакъв насечен звук. В първия момент Зара си помисли, че чичакът получава удар, но после осъзна, че просто така звучи, когато смехът на Ленарт извира от стомаха му. Той разпери ръце.

– Честно казано, вече не съм сигурен за какво говориш, но се предавам, ти печелиш!

Зара присви очи колкото от страх, толкова и от гняв. Беше ѝ по-лесно да говори със заека, отколкото с други хора, защото не се налагаше да го гледа в очите. Не беше готова за ефекта от това чувство. Наведе се, притисна длани до бедрата си и изпъна пръсти, наведе се и изпъна пръсти, отново и отново. Накрая каза, по-тихо:

– Печеля ли наистина? Печелят ли Анна-Лена и Рогер? Той се опитва да забогатее, а тя се опитва да го ощастливи, но единственото, което правят всъщност, е да отлагат неизбежния развод. Но теб това само би те зарадвало, защото тогава ще трябва да купят два апартамента.

Тогава нещо се случи. Ленарт за пръв път повиши глас.

– НЕ! ДОСТАТЪЧНО! Това... аз... НЕ ВЯРВАМ в такива неща!

– А в какво вярваш? – викна Зара в отговор.

Каквото и да бе довело до този миг, накрая гласът ѝ секна. Тя стисна клепачи и сви длани около слушалките. Десет години бе чакала някой да я попита същото нещо. Затова отговорът му почти я нокаутира.

– В любовта.

Ленарт подхвърли думата съвсем безгрижно, сякаш не беше нещо голямо. Зара не беше готова за това, а човек може да се ядоса и за по-малко. Гласът в заешката глава прозвуча по-глухо, наранено:

– Говориш така, все едно се радвам, когато хората се развеждат. Напротив. Човек няма как да отиде на хиляда огледа, без да разбере, че на света има повече любов, отколкото обратното.

Зара нямаше отговор. Освен това на тъпоглавеца със заешката глава, изглежда, още не му беше станало студено, което допълнително я подразни. Стига си дрънкал за любов и настръхни като нормален тъпоглавец, по дяволите, помисли си тя и се приготви да каже нещо изпепеляващо. Но вместо това се чу единствено да пита:

– На какво се основава това твърдение? Заешките уши се разклатиха.

– На всички апартаменти, които не са за продан.

Зара прокара пръсти по врата си. Отговорът не беше съвсем идиотски, което я ядоса, разбира се. Ленарт дори не проявяваше доброто възпитание да бъде завършен тъпоглавец. Тъпоглавците, които са и романтици, са почти непоносими, а това „почти“ може да докара една жена със слушалки до лудост.

Затова тя замълча, загледана в моста. После въздъхна примирено и извади две цигари от чантата си. Пъхна едната в муцуната на заека, а другата в устата си. Заекът поне прояви достатъчно разум да не я пита преди малко не каза ли, че не пуши? Тя оцени това. Когато му подаде запалката, той успя да запали леко заешката глава и трябваше да се удари няколко пъти с длани, за да изгаси пламъците. Зара оцени и това.

Пушеха, без да бързат.

– Мисли за мен каквото си искаш – каза Ленарт тежко, но не обвинително, загледан над покривите, – но Анна-Лена е от малкото клиенти, които... подкрепям. Тя не иска мъжът ѝ да забогатее, иска просто той да се чувства нужен. Всички автоматично приемат, че тя е послушна и покорна и винаги е отстъпвала, винаги се е жертвала заради неговата кариера, но знаеш ли какво е работила, преди да се пенсионира?

– Не – призна Зара.

– Била е главен аналитик в голям американски концерн. Първоначално не вярвах, защото мислите на тая жена за позавъртени от торба, пълна с миксери... но ти обещавам, че в този апартамент няма да намериш по-умен и образован човек от нея. Когато децата им били малки, кариерата на Рогер се развивала добре, но нейната се развивала още по-добре, така че Рогер отказал ръководна позиция във фирмата, за да може по-често да бъде у дома с децата, докато Анна-Лена пътува по командировки. Това било само за няколко години, но кариерата ѝ потръгнала още по-добре, докато неговата била в застой, а колкото по-голяма била разликата в заплатите им, толкова по-трудно било да се сменят. Когато децата пораснали, а Анна-Лена била постигнала всичките си мечти, тя, разбира се, казала на Рогер „сега е твой ред“. Но на него вече не му предлагали шефския пост. Бил твърде стар. Двамата не знаят как да разговарят за това, защото никога не са се упражнявали. Ето защо сега тя се опитва да го компенсира с купуването и продаването на апартаменти, ремонтирането... с общия им проект. Рогер вече няма малки деца, за които да се грижи, и се чувства безполезен. А Анна-Лена просто иска да има дом. Можеш да разправяш каквото си искаш за мен, но само не намеквай, че не им стискам палци.

Зара запали нова цигара главно за да намери занимание на очите си, взирайки се в пламъка.

– Анна-Лена ли ти разказа всичко това?

– Ще се изненадаш какви неща разказват хората.

– Не, няма – прошепна Зара.

Искаше да му разкаже, че има нужда от дистанция. Че не може да спре да си дезинфекцира ръцете. Че брои всичко и навсякъде, защото това я успокоява. Че харесва електронни таблици и прогнозни изчисления, защото вярва в реда. Но искаше да му разкаже също, че икономическата система, на която беше посветила живота си, е проблемът на днешния свят. Защото я направихме твърде силна. Забравихме колко сме алчни, но най-вече забравихме колко сме слаби. И сега това ни съсипва.

Искаше да каже всичко това, но на този етап от живота си вече беше свикнала хората да не разбират или да не искат да разберат. Затова замълча. Искаше ѝ се да си бе мълчала през цялото време.

Изпушиха по още една цигара. Зара имаше по-малко против компанията му, отколкото бе очаквала. Този ден ѝ предложи повече нови изживявания, отколкото можеше да абсорбира. Ето защо пръстите ѝ веднага посегнаха към слушалките, щом заешките уши отново се завъртяха към нея. Видя, че той се чуди какво още да я попита, за да продължи разговора. Това беше най-лошото на мъжете – накрая винаги се сещаха само за два въпроса: „Какво работиш?“ и „Омъжена ли си?“.

Но вместо това проклетият Ленарт я попита: „Какво слушаш?“.

Да му се не види, помисли си Зара. Би могъл поне да настръхнеш малко и да не се интересуваш от мен. Отвори уста, искаше да сподели безброй неща, но каза само:

– Обирджийката скоро ще се предаде. Полицията ще нахлуе всеки момент. Най-добре да отидеш да си обуеш панталоните.

Заекът кимна разочаровано. Остави я със слушалките и музиката, усилена докрай, да брои прозорци, отново и отново. Това може би не е от любовните истории, за които се пише поезия, може би не. Но там, на балкона, двамата се нокаутираха.

55.

Естел почука внимателно на вратата на гардероба. Юлия отвори.

– Искам само да кажа, че пиците скоро ще пристигат, но си помислих, че ти ядеш за двама и сигурно съвсем си прегладняла, бедната? Искаш ли нещо за хапване през това време? В хладилника има храна. Или поне хората обикновено държат храна в хладилника – предложи Естел.

– Не, благодаря, добре съм – усмихна се Юлия, но ѝ хареса, че Естел я попита.

Повече хора трябва да го правят – да питат дали човек е гладен, а не как се чувства.

– Аха, аха, ами добре тогава, няма да те притеснявам – каза Естел и понечи да затвори вратата на гардероба.

– Искаш ли да влезеш? – попита Юлия, както, честно казано, пита човек, когато поне донякъде се надява, че отговорът ще бъде не.

– С удоволствие! – изчурулика Естел, влезе вътре и затвори вратата след себе си.

Проправи си път покрай стълбата и седна на последното останало място – един сандък в дъното на гардероба. После сключи ръце в скута си, усмихна се мило и каза:

– Аха, аха, колко хубаво се получи все пак, нали? Не съм яла пица от години. Разбира се, мога да се съглася, че тая работа с обирите и заложниците не е толкова приятна, но аз поне намирам за свежо, че обирджията е жена. Не мислите ли така? Хубаво е, че жените си искат своето!

Юлия допря палец до една малка точка точно между очите си, натисна здраво и се овладя дотолкова, че да отговори:

– Ммм. Заплашва ни с пистолет, но... все пак. Girlpower!

– Не мисля, че пистолетът е истински! – вметна АннаЛена бързо.

Юлия стисна клепачи, за да не си личи как върти очи. Естел се усмихна с любопитство и попита:

– Аха, аха, аз ви прекъснах, разбира се, нали съм си изкуфяла бабичка. За какво си говорехте?

– За брака – изхлипа Анна-Лена.

– О! – възкликна Естел, все едно току-що бяха избрали любимата ѝ категория в някоя телевизионна викторина.

Юлия омекна малко заради ентусиазма ѝ и я попита:

– Мъжът ти Кнут ли се казваше? Откога сте женени? Естел взе да брои наум, докато не ѝ свършиха числата.

– С Кнут винаги сме били женени. Така става, когато остареете. Накрая спира да има време, преди да го е имало другият.

Юлия призна пред себе си, че това много ѝ хареса.

– Как се справяш с толкова дълъг брак? – попита тя.

– Бориш се – отговори Естел прямо.

На Юлия това не ѝ хареса чак толкова много.

– Не звучи много романтично. Естел се ухили хитро.

– Трябва да се изслушвате през цялото време. Само че не през цялото време. Ако се изслушвате през цялото време, има риск после да не може да си простите.

Юлия почеса нещастно вежди.

– С Ру ни биваше да се сдобряваме. Толкова ни биваше, че не беше проблем това колко ни биваше да се караме. Понякога се карах с нея нарочно, защото бяхме толкова добри в... другото. Но сега, уф, не знам. Просто понякога вече не съм толкова сигурна във връзката ни.

Естел завъртя брачната си халка и навлажни устни замислено.

– Скоро след като се влюбихме, с Кнут се уговорихме как да се караме. Той каза, че рано или късно първоначалното влюбване приключва и тогава хората започват да се карат, независимо дали искат, или не. Затова сключихме договор, като тая работа с Женевските конвенции, когато държавите изготвили правила за воюване. С Кнут си обещахме, че колкото и да сме ядосани, няма съзнателно да казваме нещо само за да нараним другия. И няма да спорим само за да спечелим. Защото иначе рано или късно някой ще спечели. А никой брак не може да оцелее след това.

– И всичко това помогна ли? – попита Юлия.

– Не знам – призна Естел.

– Как така?

– Влюбването ни така и не приключи.

Нямаше никакъв шанс да не я харесаш след това. Естел огледа гардероба, сякаш се опитваше да си спомни нещо, после се изправи и отвори сандъка.

– Какво правиш? – попита Юлия.

– Просто разглеждам – извини се Естел.

Анна-Лена не прие отговора ѝ особено добре, тъй като все пак смяташе, че си има неписани правила за това в какво можеш и не можеш да се ровиш по време на оглед.

– Така не се прави! Можеш да гледаш само в шкафове, които вече са отворени! Освен ако не са кухненски шкафове, тях можеш да ги отваряш, но само за няколко секунди, за да видиш колко са големи, не можеш да броиш приборите или да съдиш хората за начина им на живот. Има си... правила! Можеш да отвориш миялната, но не и пералнята!

– Била си на твъъърде много огледи... – каза ѝ Юлия.

– Знам – въздъхна Анна-Лена.

– Тук има вино! – викна Естел радостно и извади две бутилки от сандъка.

– Вино? – повтори Анна-Лена с внезапна бодрост, тъй като очевидно беше окей да ровиш в сандъци, ако в тях има вино.

– Искате ли? – предложи Естел.

– Аз съм бременна – отбеляза Юлия.

– И не можеш да пиеш вино?

– Не мога да пия никакъв алкохол.

– Ама... вино?

Естел я гледаше с ококорена добронамереност. Виното все пак е просто грозде. Децата обичат грозде.

– Важи и за виното – настоя Юлия търпеливо и си помисли как Ру отговори „постоянно, сега пия за трима!“, когато акушерката в родилната клиника им зададе рутинния въпрос дали пият много алкохол. Акушерката не разбра, че Ру се шегува, и атмосферата се напрегна. Сега като се сети за това, Юлия се засмя на глас. Когато си женена за идиот, обикновено се смееш доста.

– Направих ли нещо? – попита Естел тревожно, отпи направо от бутилката и после я подаде на Анна-Лена.

Тя без колебание отпи две големи глътки, което изглеждаше крайно нехарактерно за нея. Но днес всички имаха странен ден.

– Не, не, замислих се за нещо, което направи жена ми – усмихна се Юлия и се момъчи, постигайки доста ограничен успех, да спре да се смее.

– Съпругата на Юлия е идиот! Точно като Рогер! – разясни Анна-Лена услужливо и отпи повече вино, отколкото устата ѝ можеше да побере, в резултат на което последва парещ пристъп на кашлица през носа.

Юлия се наведе и потупа Анна-Лена по гърба. Естел взе услужливо бутилката от ръцете ѝ и олекоти съдържанието ѝ. После каза тихо:

– Кнут не е идиот. Всъщност не е. Но му отнема много дълго време да паркира колата. Искаше ми се да е тук, за да... ами, не бях готова да ме вземат за заложник сама.

Юлия се усмихна.

– Не си сама, ние сме тук. А обирджийката, изглежда, не иска да нарани никого. Сигурна съм, че всичко ще е наред. Но... може ли да те питам нещо?

– Разбира се, приятелко.

– Защо тръгна да ровиш в сандъка? Знаеше ли, че вътре има вино?

Естел се изчерви. След дълго мълчание призна:

– Крия вино в гардероба у дома. Кнут го смяташе за глупаво. Тоест го смята за глупаво. Но ако познаваш себе си, познаваш и другите и си помислих, че ако тук живее някой, който се притеснява, че хората ще влязат в дома му, ще намерят виното и ще си помислят „собственикът явно има проблеми с алкохола“, то би скрил бутилките в гардероба.

Анна-Лена изпи още две глътки, изхълца силно и възрази:

– В домовете на алкохолиците няма неотворени бутилки вино. Има празни бутилки вино.

Естел ѝ се усмихна с благодарност и отговори, преди да е помислила:

– Беше мило да го кажеш. Кнут сигурно щеше да се съгласи с теб.

Очите на старата жена лъщяха не само от виното. Щом забеляза това, Юлия сбърчи чело толкова дълбоко и замислено, че цялата ѝ прическа се промени. Протегна се напред, докосна нежно ръката на Естел и прошепна:

– Естел? Кнут не паркира колата, нали?

Тънките устни на Естел изчезнаха тъжно една в друга, така че думата едва се отрони навън, когато тя най-накрая призна:

– Не.

56.

Разпит на свидетел

Дата: 30 декември

Име на свидетеля: Ленарт

Джак: Чакай да видя правилно ли съм разбрал: не си бил на огледа като купувач, а защото Анна-Лена те е наела да го саботираш?

Ленарт: Точно така. „Ленарт без граници“, това съм аз. Искаш ли визитката ми? Правя и ергенски партита, ако младоженецът ти е откраднал момичето например.

Джак: Значи това ти е професията? Саботьор на огледи?

Ленарт: Не, професията ми е актьор. Просто в момента ролите са кът. Но участвах в „Търговецът от Венеция“ в местния театър.

Джак: Венецианският.

Ленарт: Не, не, в тукашния местен театър!

Джак: Имах предвид, че се казва „Венецианският търговец“. Не „Търговецът от Венеция“. Както и да е, можеш ли да ми кажеш нещо повече за извършителя?

Ленарт: Не мисля. Вече казах всичко, което знам.

Джак: Окей. За съжаление, трябва да те помоля да останеш тук още известно време, може да изникнат допълнителни въпроси.

Ленарт: Няма проблеми!

Джак: А, да, последно: знаеш ли за какво бяха фойерверките?

Ленарт: В смисъл?

Джак: Фойерверките, които поиска извършителят.

Ленарт: Какво за тях?

Джак: Когато някой вземе заложници, обикновено не иска фойерверки, за да ги пусне. Обикновено иска пари.

Ленарт: При цялото ми уважение: обикновено хората изобщо не взимат заложници, нали?

Джак: И това е вярно, но не смяташ ли, че беше странно извършителят да настоява за фойерверки? Това беше последното, което направи, преди да ви освободи.

Ленарт: Не знам. Нова година е. Всички обичат фойерверки.

Джак: Не и собствениците на кучета.

Ленарт: О.

Джак: Какво означава това?

Ленарт: Просто се изненадах. Мислех, че всички полицаи обичат кучета.

Джак: Не съм казал, че не обичам кучета!

Ленарт: Повечето хора биха казали, че кучетата не обичат фойерверки. Но ти каза „собствениците на кучета“.

Джак: Не съм много по животните.

Ленарт: Извинявай. Професионално изкривяване. Научил съм се да преценявам хората покрай работата ми.

Джак: Като актьор?

Ленарт: Не, другото. Останалите също ли са в полицейското управление, между другото?

Джак: Кои?

Ленарт: Ами всички, които бяха в апартамента.

Джак: Някого конкретно ли имаш предвид?

Ленарт: Зара. Например.

Джак: Например?

Ленарт: Не е нужно да ме гледаш така, сякаш съм казал нещо неприлично. Човек не може ли, таковата, просто да попита?

Джак: Да, Зара е тук. Защо?

Ленарт: Уф, ами питам. Понякога хората будят любопитство, а тя е единственият човек от много време, когото не можах да разгадая. Опитах се, но така и не я разбрах. Защо се смееш?

Джак: Не се смея.

Ленарт: Смееш се!

Джак: Да, извинявай, не беше нарочно. Засмях се заради нещо, което съм чувал от баща си.

Ленарт: Какво?

Джак: Той казва, че човек се жени за жената, която не може да разбере. И прекарва живота си в опити да го направи.

57.

„Смъртта, смъртта, смъртта“, мислеше си Естел в гардероба. Веднъж преди много години прочете, че любимата ѝ писателка имала навика да започва телефонните разговори по този начин: „Смъртта, смъртта, смъртта“. С това изчерпвала темата и можела да продължи нататък. В противен случай всички разговори след определена възраст никога не се въртели около живота, а около другото. Естел можеше да я разбере. Същата писателка веднъж написа, че „човек трябва да живее така, че да се сприятели със смъртта“, но това вече не ѝ беше толкова ясно. От времето, когато четеше приказки за лека нощ на децата, бе запомнила как Питър Пан възкликва: „Да умреш, ще бъде страшно голямо приключение“[6]. Може би е така за тези, които умират, но не и за тези, които остават след тях. Тях ги очакват хиляди изгреви в красивия затвор на живота. Бузите ѝ потръпнаха, напомняйки ѝ, че е остаряла. Кожата ѝ вече беше толкова изтъняла, че непрестанно я раздвижваха неуловими за другите хора ветрове. Естел нямаше нищо против старостта, само против самотата. Запознанството ѝ с Кнут не беше като любовните истории, за които беше чела. Чувстваха се по-скоро като деца, открили перфектния другар за игри. Когато Кнут я докосваше, до самия край, Естел я изпълваше усещането, че се катери по дървета и скача от кейове. Но най-вече ѝ липсваше да го разсмива така, че от устата му да се разхвърчат парченца от сутрешните бъркани яйца. С възрастта това ставаше все по-забавно особено когато той започна да носи зъбни протези.

– Кнут е мъртъв – каза тя на глас за пръв път и преглътна тежко.

Юлия се загледа в пода, мълчейки нерешително. АннаЛена обмисляше да каже нещо, но накрая вместо това се наведе към Естел и я почука по рамото с бутилката вино. Естел я взе, отпи две малки глътки, върна я на Анна-Лена и продължи, донякъде говорейки на самата себе си:

– Но много го биваше в успоредното паркиране. Можеше да паркира със затворени очи. Най-много ме боли, когато видя нещо забавно и си помисля „Кнут щеше така да се засмее, че да опръска целия тапет с яйца“... тогава си представям, че просто е отишъл да паркира. Не беше перфектен, Бог е свидетел, че никой мъж не е, но всеки път, когато пътувахме някъде и валеше дъжд, Кнут винаги ме оставяше точно пред входа. За да мога да чакам на топло, докато той... паркира колата.

Между трите жени се вклини тишина, която бавно изтръгна речниковия им запас, докато накрая никоя от тях нямаше представа какво изобщо би могло да се каже. Смъртта, смъртта, смъртта, мислеше си Естел.

Една от последните нощи, докато Кнут лежеше в болницата, тя го попита: „Страх ли те е?“. А той отговори: „Да“. После пръстите му се заровиха в косата ѝ и той добави: „Но нямам против и малко спокойствие. Можеш да го напишеш на надгробната ми плоча“. Естел така се засмя, че омаца цялата му възглавница със сополи. Когато Кнут си отиде, тя плака толкова силно, че не можеше да диша. Тялото ѝ вече не беше същото, сви се в себе си и така и не се разгъна.

– Той беше моето ехо. Сега всичко, което правя, е по-тихо – каза тя на другите жени в гардероба.

Анна-Лена почака доста, преди да си отвори устата, тъй като, макар да започваше да се напива, осъзнаваше, че добрият тон повелява да не прозвучи алчно. Това, естествено, бяха пропилени секунди, защото веднъж щом изрече мисълта, нито добронамереността ѝ, нито всички царски коне биха могли да скрият надеждата в гласа ѝ.

– Значи... щом не е вярно, че мъжът ти паркира колата, мога ли да попитам вярно ли е, че оглеждаш апартамента за дъщеря си, или това е...

– Не, не, дъщеря ми живее в редова къща с мъжа си и децата – отговори Естел засрамено.

Живееха в покрайнините на Стокхолм всъщност, но Естел не сподели това, защото не смяташе, че е нужно разговорът да става още по-заплетен.

– Значи просто... си дошла да разгледаш? – попита Анна-Лена.

– Хайде стига, Анна-Лена, тя не се конкурира с теб и Рогер за апартамента! Прояви малко тактичност! – сряза я Юлия.

Анна-Лена сведе поглед към бутилката и смотолеви:

– Просто питам.

Естел ги потупа с благодарност по ръцете, една по една, и прошепна:

– Не се карайте заради мен, моля ви. Твърде стара съм, не си струва.

Юлия кимна мрачно и сложи ръка на корема си. АннаЛена направи горе-долу същото, но с бутилката вино.

– На колко години са внуците ти? – попита тя.

– Тийнейджъри са – каза Естел.

– Съжалявам – каза Анна-Лена съпричастно.

Естел се усмихна. Който е живял с тийнейджъри, знае, че те съществуват само заради себе си, а родителите им са прекалено ангажирани с всички житейски фази. Както тези на тийнейджърите, така и своите собствени. За Естел нямаше място там, щеше да им пречи. Те искаха да вдига телефона, когато ѝ се обаждат за рождения ѝ ден, но през останалото време приемаха, че е застинала във времето. Тя беше приятно украшение за прозорец, което човек изваждаше само по Коледа и Мидсомар. Гласът ѝ търсеше правилните думи, не беше свикнала да ѝ се удава възможност да разкаже нещо лично.

– Не... не съм тук, за да купя апартамента. Просто нямам какво да правя. Понякога ходя на огледи просто от любопитство, за да слушам хората, да чуя за какво си мечтаят. А хората мечтаят най-много, когато си търсят жилище. Виждате ли, Кнут умря бавно. Дълги години лежа в старчески дом. Не беше умрял, но въпреки това... не беше жив. Не и наистина. Така че аз също се намирах в междинен период. Всеки ден ходех до старческия дом и седях с него. Четях книги. В началото на глас, после наум. Така става. Но все е някакво занимание. Човек има нужда от нещо такова.

Анна-Лена си каза, че да, така беше, човек има нужда от проект.

– Животът минава толкова бързо. Или поне кариерата – помисли тя на глас и изглежда, дълбоко се смути, когато забеляза, че Юлия я е чула.

– Ти какво работеше? – попита младата жена.

Анна-Лена напълни дробовете си едновременно колебливо и гордо.

– Бяха аналитик в един концерн. Всъщност бях главен аналитик, но се опитвах да не бъда.

– Главен? – повтори Юлия и веднага се засрами от начина, по който прозвуча.

Анна-Лена видя изненадата в погледа ѝ, но вече беше свикнала и не се засегна. По принцип би сменила темата, но сега може би виното взе връх и вместо това тя се замисли на глас:

– Точно така, но не исках. Не желаех да ставам началник. Но изпълнителният директор каза, че точно заради това иска да ми даде позицията. Каза, че човек не трябва да ръководи, като казва на всички какво да правят, а като ги оставя да правят това, което могат. Затова се опитах да бъда по-скоро учител, отколкото началник. Знам, че на хората не им се вярва, но всъщност съм добър учител. Когато се пенсионирах, двама от служителите казаха, че чак по време на благодарствената реч са разбрали, че съм им шеф. Някои биха приели това за унизително, но за мен беше... хубаво. Хубаво е да можеш да направиш така, че служителите ти да повярват, че могат да се справят сами с работата си. Това значи, че си се справил добре.

Юлия се усмихна.

– Пълна си с изненади, Анна-Лена.

Анна-Лена изглеждаше, сякаш това е най-прекрасният комплимент, който е получавала през целия си живот. После обаче мъката и срамът отново завладяха погледа ѝ, тя затвори очи бързо и ги отвори бавно.

– Всички си мислят, че съм... когато ни видят, хората решават, че стоя в сянката на Рогер. Но не е така. Рогер трябваше да получи възможността да стане началник. Но работата ми... всичко вървеше от добре по-добре, така че той отказа повишението, за да може да взима децата от детска градина и така нататък. Аз пътувах и градях кариера, като все си мислех, че догодина ще е негов ред. Но неговият ред така и не дойде.

Тя замълча. Както никога, Юлия не знаеше какво да каже. Естел пък като че ли не знаеше къде да дене ръцете си, затова накрая отвори сандъка и отново ги пъхна вътре. Когато ги извади, държеше кибрит и пакет цигари.

– Я виж – възкликна тя весело.

– Кой всъщност живее тук? – попита Юлия.

– Някой иска ли? – предложи Естел.

– Аз не пуша! – веднага съобщи Анна-Лена.

– Аз също. Тоест отказах ги. Освен понякога. Ти пушиш ли? – попита Естел, обръщайки се към Юлия, но веднага добави: – Или, така де, не бива да пушиш, когато си бременна. По мое време си пушехме. Е, малко ги намалявахме, разбира се. Но ти изобщо не пушиш?

– Изобщо – каза Юлия търпеливо.

– Ех, вие, младите. Толкова се тревожите как ще повлияете на децата си. Чух един педиатър по телевизията да казва, че преди родителите идвали и го питали: „Детето ни се напикава нощем, какво не му е наред?“. Сега, едно поколение по-късно, го питали: „Детето ни се напикава нощем, какво не ни е наред?“. Поемате вината за всичко.

Юлия облегна глава на стената.

– Сигурно правим същите грешки като вас. Просто различни версии.

Естел завъртя пакета цигари в дланите си.

– Преди пушех на балкона, защото на Кнут не му харесваше миризмата, когато се пуши вътре, а на мен пък ми харесваше гледката. Виждаше се чак до моста. Точно като от балкона на този апартамент. Много обичах да гледам натам. Но после... ами... може би си спомняте, че преди десет години един човек скочи от моста? Всички вестници писаха за това. И аз... проверих по кое време е станало и осъзнах, че точно тогава бях на балкона. Кнут ме извика, за да видя нещо по телевизията, аз влязох вътре, а цигарата остана да догаря в пепелника. През това време мъжът се е качил на парапета и е скочил. Оттогава спрях да пуша на балкона.

– Но Естел, ти не си виновна, че някой е скочил от мост – опита се да я утеши Юлия.

– Мостът също няма вина – вметна Анна-Лена.

– А?

– Мостът не е виновен, че някой е скочил от него. Спомням си случая много добре, защото Рогер го преживя много тежко.

– Познавал е мъжа, който скочи? – попита Естел.

– Не, не, не. Но знаеше много за моста. Разбирате ли, Рогер беше инженер, строеше мостове. Не точно този мост, но ако човек се интересува от мостове толкова, колкото Рогер, накрая започва да се интересува от всички мостове. По телевизията говореха така, сякаш мостът е виновен. Това много натъжи Рогер. Каза, че мостовете трябвало да сближават хората.

Юлия призна пред себе си, че това беше неописуемо чудато и в същото време малко романтично. Може би по тази причина или просто защото беше изтощена и гладна, изведнъж ѝ хрумна да разкаже:

– Преди няколко години с годеницата ми бяхме в Австралия. Тя искаше да скочи с бънджи от един мост.

– Годеницата ти? Тоест Ру? – кимна Естел.

– Не, предишната ми годеница.

Дълга история. Като всички истории, ако човек ги разкаже отначало. Тази история например би била значително по-кратка, ако се разказваше само за три жени в гардероб. Само че се разказва и за двама полицаи, а единият от тях се качва по стълбите.

58.

Това, което се случи долу на улицата, беше, че Джак, преди да влезе в отсрещната сграда, каза на баща си да го изчака. В никакъв случай да не ходи никъде. Особено пък в къщата, където се развиваше заложническата драма. Просто чакай тук, каза синът.

Естествено, бащата не го послуша.

Взе пиците, качи се до апартамента, а когато се върна, съобщи, че е разговарял с обирджията.

59.

Вътре в гардероба Юлия, разбира се, вече съжаляваше, че изобщо е споменала бившата си годеница, затова каза:

– Бях сгодена, когато срещнах Ру. Но това е дълга история. Забравете.

– Имаме време за дълги истории – увери я Естел, тъй като беше намерила още една бутилка вино в сандъка.

– И годеницата ти е искала да скочи от мост? – повтори Анна-Лена угрижено.

– Да. С бънджи. Връзват ти краката с еластично въже.

– Звучи откачено.

Пръстите на Юлия циркулираха около слепоочията ѝ.

– И на мен не ми хареса. Но тя постоянно искаше да прави разни неща. Да изживее всичко. По време на това пътуване осъзнах, че не мога да живея с нея, защото нямам сили непрестанно да изживявам. Липсваше ми скучното ежедневие, а пък тя искаше никога да не ѝ е скучно. Затова се върнах от Австралия една седмица преди нея, като казах, че ще работя. Тогава целунах Ру за пръв път.

Юлия се изкикоти, като го каза. Отчасти от срам, но може би и защото за пръв път от безкрайно много време се замисляше за началото на любовта. Когато свикнем с промяната в живота си, забравяме тези мигове. Когато ще ставаме родители заедно с партньора си, изведнъж ни се струва невъзможно да си представим, че някога сме обичали другиго.

– Как се срещнахте? Ти и Ру? – попита Естел с почервенели от виното устни.

– Първият път? Тя влезе в магазина ми. Аз съм цветар, а тя искаше да си купи лалета. Това беше няколко месеца преди да замина за Австралия. В началото не мислех толкова много за нея. Разбира се, тя беше... красива, всеки може да го види...

Естел кимна разпалено:

– Да, това беше първата ми мисъл! Наистина е пленително красива! И е толкова екзотична!

Юлия въздъхна.

– Екзотична? Защото има различен цвят на косата от теб и мен?

Естел я погледна нещастно.

– Вече не се ли казва така?

Юлия дори не знаеше откъде да подхване обяснението, че съпругата ѝ не е плод. Вместо това просто си пое дъх и продължи:

– Както и да е: беше хубава. Много хубава. Дори по-хубава, отколкото е сега. Не че... само не ѝ го казвайте, по дяволите... все още е хубава! Но аз, да, определено бих, сещате се... с нея. Но бях обвързана. Тя обаче продължи да идва и да купува лалета. Понякога няколко пъти в седмицата. И ме караше да се смея, високо. Човек рядко среща такива хора. Случи се да разкажа на майка ми и тя каза: „С красивите не се живее дълго, Юлан. Но забавните, ой, ой, ой, те са за цял живот“.

– Мъдра майка – каза Естел.

– Да.

– Пенсионерка ли е?

– Да.

– Какво работеше преди?

– Чистеше офиси.

– А баща ти с какво се занимаваше?

– Удряше жени.

Естел придоби сащисан вид, Анна-Лена – мрачен. Юлия погледна двете жени и се замисли за майка си. Най-хубавата ѝ черта беше, че винаги гледаше живота право в очите и си оставаше романтичка, независимо с какво се сблъскваше. За това се иска по-особен вид сърце, какъвто почти никой няма.

– Бедното дете – прошепна Естел.

– Проклета свиня – измърмори Анна-Лена.

Юлия сви рамене, отръсквайки се от чувствата, както правят децата, пораснали преждевременно.

– Напуснахме го. Той не тръгна след нас. Дори не го мразех, защото мама не ми даваше. След всичко, което ѝ беше сторил, тя дори не ме оставяше да го мразя. Исках да срещне друг човек, някой мил мъж, който да я разсмива, но тя все казваше, че аз съм ѝ достатъчна. Но... когато ѝ разказах за Ру, мама видя нещо в мен, което ме накара да видя нещо в нея. Това сигурно звучи... не знам как да го обясня. Нещо, което бе преживяла някога и на което вече не се надяваше, разбирате ли какво имам предвид? И си помислих... такова ли е чувството? Онова, за което всички говорят? Истинското?

Анна-Лена избърса капка вино от брадичката си.

– Какво стана после?

Юлия примигна, първо бързо, после бавно.

– Годеницата ми още беше в Австралия. Ру дойде в магазина. Сутринта бях говорила с мама по телефона и тя само се засмя, когато ѝ казах, че не знам какво изпитва Ру и дали изобщо изпитва нещо. Просто каза: „Слушай, никой не обича лалета чак толкова много, Юлан!“. Опитах се да ѝ възразя, но мама каза, че вече почти изневерявам, щом мисля толкова много за нея. Каза, че Ру е „цветарската ми афера“. Разплаках се. След това ето ме в магазина, Ру влезе, а аз така се разсмях на нещо, което каза, че я наплюх по лицето. Тя също се засмя. После събра кураж, понеже аз нямах никакъв, и ме попита дали искам да изляза на по питие с нея. Казах да, но бях толкова притеснена, че когато се видяхме, се напих ужасно. Излязох да пуша, скарах се с охранителя и той не ме пусна да вляза обратно. Така че посочих през прозореца към Ру, която стоеше на бара, и казах, че това там е моето момиче. Охранителят отиде при нея, обясни ѝ какво съм казала, тя излезе и вече наистина беше моето момиче. Обадих се на годеницата си и развалих годежа. Сигурно не е спирала да се забавлява оттогава. А аз... по дяволите, обичам да ми е скучно с Ру, това откачено ли звучи? Обичам да се караме за дивани и домашни любимци. Тя е цялото ми ежедневие. Целият ми... свят.

– Обичам ежедневието – призна Анна-Лена.

– Майка ти е била права, хората, които ни разсмиват, са за цял живот – повтори Естел, присещайки се за един британски писател, който пишеше, че няма нищо друго на света така заразно и неустоимо като доброто настроение[7]. После се сети и за една американска писателка, която пишеше, че самотата е като глада, не осъзнаваш колко си гладен, докато не започнеш да се храниш.[8]

Юлия пък си спомни как майка ѝ, когато Юлия ѝ каза, че е бременна, първо погледна нейния корем, после корема на Ру и попита: „Как решихте коя от вас да... забременее?“. Юлия, разбира се, се подразни и отвърна иронично: „Играхме на камък, ножица, хартия, мамо!“. Майка ѝ ги изгледа с мъртвешка сериозност и попита: „Кой спечели?“.

Юлия се засмя. И все още ѝ е смешно. Затова каза на жените в гардероба:

– Ру ще бъде фантастична майка. Може да разсмее всяко дете точно като моята майка. Защото и двете имат чувство за хумор като на деветгодишно.

– Ти също ще си фантастична майка – обеща Естел. Торбичките под очите на Юлия се размърдаха леко, когато тя примигна.

– Не знам. Струва ми се така непосилно всичко, а другите родители изглеждат толкова... весели през цялото време. Забавляват се, шегуват се и повтарят, че човек трябва да си играе с децата, а аз не обичам да си играя, не обичах дори когато бях малка. И се страхувам, че ще разочаровам детето. Когато забременях, всички казаха, че нещата ще се променят, но аз дори не харесвам всички деца. Мислех си, че ще бъде различно, но като се срещам с приятелски семейства, все още смятам, че децата им са досадни и имат скапано чувство за хумор.

Анна-Лена взе думата лаконично и директно.

– Не е нужно да харесваш всички деца. Само едно. А децата нямат нужда от най-добрите родители на света, имат нужда от своите родители. Ако трябва да съм напълно честна, много често децата всъщност просто се нуждаят от шофьор.

– Благодаря, че го каза – прошепна искрено Юлия. – Просто се страхувам, че детето ми няма да бъде щастливо. Че ще наследи тревогата и несигурността ми.

Естел я погали по косата. Бавно, може би колкото заради нея, толкова и заради самата себе си.

– От детето ти ще стане човек, ще видиш. А хората не са нормални.

– Колко успокояващо – усмихна се Юлия. Естел продължаваше спокойно да я милва.

– Ще правиш ли всичко възможно, Юлия? Ще защитаваш ли детето с цената на живота си? Ще му пееш ли, ще му четеш ли приказки, ще му обещаваш ли, че утре всичко ще бъде наред?

– Да.

– Ще го отгледаш ли така, че да не се превърне в някой от онези идиоти, които не си свалят раниците, когато се возят в градския транспорт?

– Ще направя каквото мога – обеща Юлия.

Естел се сети за друг писател, който преди почти сто години бе написал, че вашите деца не са ваши деца, те са синове и дъщери на копнежа на самия живот[9].

– Значи ще се справиш добре. Не е нужно да обичаш майчинството, не и през цялото време.

Анна-Лена вметна:

– Аз не обичах акото, ни най-малко. В началото е поносимо, но когато детето стане на около година, започва да ака като лабрадор. И то голям, не някое кутре, ами...

– Окей – кимна Юлия, за да не я остави да довърши.

– На определена възраст нещо се случва с консистенцията, акото става като лепило, остава под ноктите, а после човек се почесва по лицето на път за работа и...

– Добре! Благодаря, това е достатъчно! – натърти Юлия, но Анна-Лена беше набрала скорост и не можеше да намали.

– Най-лошото е, когато почнат да канят приятели вкъщи и изведнъж в банята ти се появява непознато петгодишно дете, което крещи, че иска да го избършат. Акото на собствените ти деца – добре, но на чуждите...

– БЛАГОДАРЯ! – настоя Юлия.

Анна-Лена стисна устни. Естел се изкиска.

– Ще бъдеш добра майка. Освен това си добра съпруга – добави тя, въпреки че Юлия дори не беше изказала другия страх на глас.

Юлия допря длани до корема си и се загледа в ноктите си.

– Мислиш ли? Понякога имам чувството, че само се оплаквам от Ру. Въпреки че я обичам.

Естел се усмихна.

– Тя го знае. Повярвай ми. Все още ли те разсмива?

– Да. Божичко, да.

– Значи знае.

– Представа си нямаш, уау, кара ме да се смея постоянно. Първия път, когато двете щяхме да... знаете... – започна Юлия, но се спря, тъй като не откри дума, за която да е сигурна, че няма да ужаси нито една от двете по-възрастни жени.

– Какво? – попита Анна-Лена неразбиращо. Естел я сръчка с лакът и намигна.

– Сещаш се. Първия път, когато са щели да „ходят до Стокхолм“.

– О! – възкликна Анна-Лена и се изчерви чак до глезените.

Но Юлия като че не ги чу. Зарея поглед, опитвайки да си спомни шегата, която Ру разказа в таксито преди въпросния първи път и която Юлия искаше да разкаже сега. Но вместо това започна да срича.

– Аз... ужас, бях забравила. Тъкмо бях прала и от вратата на спалнята висяха бели чаршафи да съхнат. Ру отвори вратата и без да иска, навря глава в чаршафите. Опита се да се престори, че нищо не е станало, но усетих как се сви. Попитах я какво има, но първоначално тя не искаше да ми каже. Не искала да ме товари с това толкова рано, страхувала се, че ще скъсам с нея още преди да сме се събрали. Но аз започнах да ѝ опявам, а мен адски ме бива да опявам и в крайна сметка Ру ми разказа как семейството ѝ се добрало дотук. Прекосявали планините посред нощ и децата носели със себе си бели чаршафи. Ако чуели хеликоптер, трябвало да се хвърлят в снега и да се покрият с чаршафите, за да не се виждат. Родителите им щели да побягнат в различни посоки, така че мъжете в хеликоптера, в случай че решат да стрелят, да се прицелят в подвижните мишени. А не в... дори не знам как бих могла...

Тя се пропука като скреж върху локва. Първо около очите ѝ се появиха тънки като косъмчета бръчки, после цялото ѝ лице се пръсна наведнъж. Яката на пуловера ѝ потъмня. Мислеше си за всичко, което Ру ѝ разказа онази нощ, за непонятните жестокости, които някои хора бяха в състояние да причинят на другите, и за проклетата, болна лудост на войната. После се замисли как Ру, след всичко това, някак си бе успяла да се превърне в човек, който кара другите да се смеят. Защото по време на похода през планините родителите ѝ я бяха научили, че хуморът е последната защитна линия на душата. Щом още се смеем, значи сме живи. С игрите на думи и шегите за пръдни давали отпор на безнадеждността. Ру ѝ разказа всичко това през онази най-първа вечер и след това Юлия получи колкото си иска ежедневие с нея.

Това означаваше също, че трябва да се научи да живее с птици.

– Цветарска афера, това ми харесва – каза Естел меко, помълча няколко минути, след което изведнъж изстреля: – Веднъж и аз имах афера! Кнут така и не разбра.

– Майко мила – ахна Анна-Лена, усещайки, че разговорът не тръгва на добре.

– Ами, виждате ли, то всъщност се случи не толкова отдавна. Вече бях стара. Но човек може да се изкуши и на стари години, да знаете – ухили се Естел.

– Кой беше? – попита Юлия.

– Един съсед от входа. Четеше много книги, също като мен. Кнут никога не четеше. Казваше, че писателите са като музиканти, които никога не си идват на думата. Но този мъж, нашият съсед, винаги носеше книга под ръка, когато се засичахме в асансьора. Аз също. Един ден ми подаде книгата, която държеше, и каза: „Приключих с нея, мисля, че трябва да я прочетеш“. И така започнахме да си разменяме книги. Той четеше фантастични неща. Беше сякаш... опасявам се, че не знам как да го опиша, но беше като да пътуваш с някого. Където и да е. В Космоса. Продължи дълго. Започнах да прегъвам ъгълчетата на страниците, където пишеше нещо, което ми е харесало особено много, а той започна да пише кратки коментари в полетата. Просто отделни думи.

„Красиво.“ „Вярно.“ Това е силата на литературата, разбирате ли, книгите могат да бъдат като малки любовни писма между хората, които могат да обяснят собствените си чувства единствено като посочат нечии други. Едно лято разлистих книга, която ми беше дал, и от нея се посипа пясък. Така разбрах, че толкова му е харесала, че не е могъл да се откъсне. От време на време получавах книги, по чиито страници имаше издути петна. Така разбирах, че е плакал. Един ден му го казах в асансьора, а той отвърна, че аз единствена знам това за него.

– И тогава ли... – кимна Юлия с греховна усмивка.

– Не, не, не, ох... – изчурулика Естел, като, изглежда, се опитваше да каже, че е възможно може би евентуално да е искала да се случи онова, но нищо повече. – Ние никога, така и не стана, никога не бих.

– Защо не? – попита Юлия.

Естел се усмихна, едновременно с гордост и копнеж. За това се изисква определена възраст, определен живот.

– Защото танцуваш с този, с когото си отишла на празненството. А аз отидох с Кнут.

– Тогава... какво стана? – попита Анна-Лена.

Естел не бързаше да отговори. Бяха ѝ останали малко наистина големи тайни, а след тази може би николко.

– Един ден в асансьора той ми даде книга, а вътре имаше ключ за апартамента му. Каза, че нямал близки, които живеят наблизо, и че искал някой от входа да има резервен ключ „в случай че стане нещо“. Аз не казах и не направих нищо, но останах с чувството, че той... може би искаше. Да се случи нещо.

Тя се усмихна. Юлия също.

– И през цялото това време никога не сте...

– Не, не, не. Разменяхме си книги. Докато той не умря няколко години по-късно. Нещо със сърцето. Братята и сестрите му обявиха апартамента за продан, но не изнесоха мебелите преди огледа. Затова отидох там и се престорих на купувач. Обикалях из дома му, докосвах кухненския плот, закачалките. Накрая се озовах пред библиотеката. Чудна работа, понякога можеш да опознаеш някого само по книгите, които чете. Харесвахме едни и същи гласове по един и същи начин. Затова постоях така няколко минути, мислейки си какво бихме означавали един за друг, ако нещата се бяха развили различно, в друг живот.

– А после? – прошепна Юлия.

Естел се усмихна. Опърничаво. Щастливо.

– После се прибрах. Но запазих ключа. И така не казах на Кнут. Това беше моята афера.

В гардероба настана тишина. Накрая Анна-Лена се престраши да каже:

– Аз никога не съм имала афера. Но веднъж си смених фризьора и после няколко години не смеех да мина покрай салона на предишния ми фризьор.

Не беше кой знае каква история, така си е, но и тя искаше да се включи. Никога не бе имала време за афера, как изобщо успяваха другите? Какъв стрес само, мислеше си Анна-Лена, още цял един мъж. Тя самата работеше и после тичаше към вкъщи, работеше и тичаше към вкъщи и се чувстваше еднакво гузно, че не полага достатъчно усилия и на едното, и на другото място. Тогава е лесно да съчувстваш на онези, чиито усилия също не са достатъчни. Ето защо Анна-Лена от всички хора на огледа, които вече си го бяха помислили, бе първата, която го изрече на глас:

– Мисля, че трябва да се опитаме да помогнем на обирджийката.

Юлия вдигна глава и двете се погледнаха с новооткрито уважение.

– Да, аз също! Точно си го мислех. Не смятам, че изобщо е имала намерение да се случи всичко това – кимна Юлия.

– Само не знам как да стане, как да ѝ помогнем – призна Анна-Лена.

– Да, полицията е обградила сградата, не мисля, че има къде да избяга, за жалост – въздъхна Юлия.

Естел пиеше вино и въртеше пакета цигари в ръка, защото човек не може да пуши около бременни жени, не може, поне не и преди да се е напил достатъчно, че с чиста съвест да може да твърди, че е бил твърде пиян, за да забележи, че наблизо има бременна жена.

– Може просто да се преоблече – каза тя изведнъж, съвсем леко заваляйки ж-то в „може“.

Юлия поклати глава неразбиращо.

– А? Какво имаш предвид, кой да се преоблече?

– Обирджийката – каза Естел и отново отпи от бутилката.

– Като какво? Естел сви рамене.

– Като брокер.

– Брокер? Естел кимна.

– В апартамента вясвал ли се е брокер, откакто се появи тя?

– Не... не, сега, като го казваш... Естел отпи и отново кимна.

– Но съм убедена, че всички полицаи долу на улицата приемат за даденост, че на огледа следва да има брокер. Така че ако...

Юлия я зяпна. После започна да се смее.

– Ако каже, че се предава, и пусне всички заложници, може да се престори на брокер и просто да излезе навън с останалите! Естел, ти си ГЕНИЙ!

– Благодаря, благодаря – каза Естел и надникна в бутилката с едно око, опитвайки се да установи колко още ѝ остава, преди да може да запали цигара.

Юлия стана от стълбата тежко, но забързано, и се отправи навън, за да викне Ру и да ѝ обясни новия им план, но точно преди да отвори вратата, на нея се почука. Не много силно, но достатъчно, че и трите жени в гардероба да се стреснат, все едно някой е хвърлил вътре малки кученца и бенгалски огън. Юлия открехна вратата. Отвън стоеше заекът и ги гледаше засрамено, поне доколкото заешката глава позволяваше.

– Извинете. Не исках да ви безпокоя. Но ми казаха да си обуя панталони.

– Панталоните ти тук вътре ли са? – попита Юлия. Заекът се почеса по врата.

– Не, не, бяха в банята, преди да започне огледът. Но си измих ръцете и без да искам, ги полях с малко вода. Видях свещта на ръба на мивката и реших, че мога да ги нагрея малко, за да изсъхнат. И стана така, че... ами... подпалих ги, така да се каже. Трябваше да ги залея ЦЕЛИТЕ с вода, за да ги изгася. И те подгизнаха. Огледът започна, аз се заслушах в случващото се отвън, после обирджийката се разкрещя и нямаше време да... ами, казано накратко, панталоните ми още са мокри. И си помислих...

Заекът разклати глава към закачалките в гардероба, сякаш се надяваше, че ще може да облече някой от костюмите. Заешките уши пернаха Юлия по челото и тя отстъпи назад, а заекът очевидно прие това за покана да влезе вътре.

– Ама разбира се, влизай, моля... – изръмжа Юлия. Заекът се огледа заинтригувано.

– Колко уютно! – каза той.

Анна-Лена изчезна под саката и избърса очи. Естел запали цигара, защото усети, че вече е все тая. Анна-Лена ѝ хвърли укорителен поглед, а Естел се защити, като каза:

– А, вентилацията отнася дима!

Главата на заека се завъртя леко и той попита:

– Каква вентилация?

Естел се закашля, неясно дали заради дима, или заради въпроса.

– Имам предвид... просто предполагам, но ми се струва, че тук има вентилация. Все пак духа от тавана!

– За какво говориш?

Естел отново се закашля. После спря. Въпреки това някъде над тях продължи да се чува кашлица.

Заекът и жените се спогледаха. Бяха, меко казано, пъстра групичка индивиди, скупчили се в гардероба на апартамент за продан по време на оглед, прекъснат от обирджия. В този град сигурно са се случвали и по-странни неща, но не много по-странни. Естел си помисли, че ако Кнут отвореше вратата на гардероба, щеше да се засмее с цяло гърло и щяха да се разхвърчат яйца навсякъде. Това ѝ хареса. Кашлицата откъм тавана продължаваше, както когато човек се мъчи да спре да кашля, но вместо това положението се влошава. Като кашлица в киносалон.

Юлия премести стълбата до дъното на гардероба, Естел стана от сандъка, а Анна-Лена помогна на заека да се качи. Той натисна с длани и накрая таванът поддаде. Оказа се, че над тях има отвор, който водеше към тясно помещение.

Там се бе скрила брокерката.

60.

Джак е толкова бесен, че вече почти е останал без глас.

– Кажи ми истината! Защо поиска фойерверки? Къде е истинският брокер? ИМА ЛИ ИЗОБЩО истински брокер?

Брокерката, чието сако все още беше набръчкано като муцуна на булдог след часовете, прекарани в тясното пространство над гардероба, се опитва ли, опитва да обясни ли, обясни. Но ако има нещо, на което съвремието и интернет са ни научили, то е, че човек никога не може да очаква, че ще спечели спор само защото е прав. Брокерката не може да докаже, че не е обирджия, защото единственият начин да го направи, е като разкрие къде се намира обирджийката в момента, а тя всъщност няма никаква представа. Джак на свой ред отказва да повярва, че брокерката е брокер, защото това би означавало, че е пропуснал нещо напълно очевидно, а това пък би могло да означава, че всъщност не е особено умен, а той чисто и просто не е готов за такова прозрение.

Джим, който си бе мълчал по време на целия разпит, ако безконечното викане на Джак изобщо може да се нарече „разпит“, сега слага внимателно ръка на рамото на сина си и казва:

– Може би е време за почивка, момче? Джак се облещва насреща му.

– Измамили са те, татко, не разбираш ли? Ти занесе пиците и ти си я оставил да те ИЗМАМИ!

Джим, набеден за глупак, се свива наранено.

– Не може ли просто да направим пауза? Само за малко? Чаша кафе... вода...

– Не и преди да съм разнищил цялата история! – просъсква Джак.

Няма да успее.

61.

Ето какво стана всъщност. Джак затвори на парламентьора, изтича навън и се втурна към отсрещния тротоар. В същия момент Джим излезе от сградата, където се разиграваше заложническата драма. Джак, разбира се, беше бесен, че Джим е влязъл вътре, при положение че трябваше да чака на улицата, но Джим се опита да го успокои.

– Успокой се, момче. Спокойно. Няма бомба, в кашона имаше просто коледна украса.

– ТОВА ГО ЗНАМ! ЗАЩО ВЛЕЗЕ, ПРЕДИ ДА СЪМ СЕ ВЪРНАЛ?

– Защото знаех, че няма да ме оставиш да вляза, ако те бях изчакал. Говорих с обирджията.

– Много ЯСНО, че нямаше да те оставя... чакай, какво?

– Казах, че говорих с обирджията.

Джим разказа точно какво се е случило. Или, така де, толкова точно, колкото можеше. Трябва да се спомене, че разказвачеството не е от най-големите таланти на Джим. Жена му казваше, че той разправя вицове, като започва с поантата, после спира, виква „Не, чакай, имаше нещо преди това, скъпа, какво ставаше преди забавната част?“ и след това се опитва да започне отначало само за да обърка всичко още веднъж. Също така никога не помни как свършват филмите, тъй че може да ги гледа многократно и всеки път да се изненадва, когато се разбере кой е убиецът. Не блести и в настолните игри или телевизионните състезания. Имаше едно, което и жена му, и синът му харесваха. В него известни личности пътуват с влак и трябва да познаят накъде отиват, следвайки уликите. Жената на Джим често го имитираше, докато той седеше надъхан на дивана и даваше какви ли не предположения – от испански столици, през африкански републики, до норвежки рибарски селца, всичко това в рамките на един кръг. И накрая винаги ликуваше: „Прав бях!“. При което Джак измърморваше: „Не си прав, когато предположиш ВСИЧКО!“. А тя? Тя просто се смееше. На Джим това му липсваше. Нямаше значение дали се смее на него, или с него, стига да се смее.

Джим се възползва от възможността да влезе в сградата, докато Джак го няма, защото знаеше, че тя би направила така. Почувства се много, много глупаво, когато стигна до етажа с кашона и осъзна, че балконското осветление е балконско осветление. Но просто се засмя. И продължи нагоре.

На последния етаж имаше два апартамента. В този отляво бяха заложниците, а в този отдясно живееха младежите, които се караха за кориандър и сокоизстисквачки и на които Джим бе принуден да се обади преди известно време (и за чиято раздяла вече знаеше повече подробности, отколкото който и да е страничен човек би трябвало да знае). За всеки случай повдигна капака на пощенския отвор, но вътре всички лампи бяха изгасени, а пощата в антрето свидетелстваше, че отдавна никой не се бе прибирал. Едва след това Джим позвъни на апартамента вляво.

Дълго време никой не отвори, въпреки че той звънеше ли, звънеше. Накрая осъзна, че звънецът не работи, и вместо това почука. Това също не проработи от първия път, но в крайна сметка вратата се открехна леко и навън надникна мъж с костюм и маска. Погледна първо пиците, после Джим.

– Нямам пари в брой – каза мъжът с маската.

– Няма проблеми – каза Джим и му подаде кутиите. Мъжът с маската присви подозрително очи.

– Ти ченге ли си?

– Не.

– Напротив, ченге си.

Джим забеляза, че мъжът смени диалекта си на няколко пъти, сякаш не можеше да реши как да говори. Не можа да определи нищо и за външния му вид, дори дали е висок, или нисък, тъй като мъжът така и не отвори вратата изцяло.

– Защо мислиш, че съм полицай? – попита Джим невинно.

– Защото разносвачите на пица не раздават пици безплатно.

Към този момент Джим вече не виждаше много смисъл да отрича, затова каза:

– Прав си. Полицай съм, но съм сам и невъоръжен. Някой вътре пострадал ли е?

– Не. Или поне не и откакто аз дойдох – каза обирджията. Джим кимна приятелски.

– Виж сега, колегите ми на улицата започват да се изнервят, защото не си предявил никакви изисквания.

Мъжът с маската замига объркано.

– Нали поисках пица.

– Имам предвид... изисквания, за да пуснеш заложниците. Просто искаме никой да не пострада.

Мъжът с маската взе кутиите пица, вдигна пръст (учтив пръст, не онзи неучтивия) и каза:

– Дай ми минутка!

После затвори вратата и изчезна. Мина минута, после още една, но тъкмо когато Джим мислеше да почука, вратата отново се открехна няколко сантиметра. Мъжът с маската надникна навън и каза:

– Фойерверки.

– Не разбирам – каза Джим.

– Искам фойерверки, които да се виждат от балкона. После ще пусна заложниците.

– Ти сериозно ли?

– И не някакви жалки фишеци, няма да ме минете! Истинска заря! В различни цветове и такива, дето приличат на дъжд, пълният пакет!

– И после ще освободиш заложниците?

– Да, ще освободя заложниците.

– Това е единственото условие?

– Мда.

И Джим слезе по стълбите, отиде при Джак и му разказа всичко това.

Но трябва да споменем още веднъж, че Джим не е много добър в разказването на истории. Всъщност е направо трагичен. Та може би не беше запомнил всичко точно както се случи.

62.

Рогер беше прав, когато погледна чертежа и установи, че най-горният етаж на къщата вероятно някога е представлявал един голям апартамент. След време, когато построиха асансьора, жилището чисто и просто бе преустроено и продадено като два апартамента, което наложи известен брой творчески решения: сред тях и двойната стена във всекидневната, но най-вече изоставената вентилационна система над гардероба. Тя продължи да си съществува, забравена от години, докато – подобно на хората, които уж стават излишни с възрастта – изведнъж не намери начин да напомни за себе си. Зимно време вятърът прониква в престарялата сграда, изолацията горе е лоша и студеният въздух стига чак до гардероба. Но човек трябва да застане в дъното, върху сандъка с вино, за да забележи. Мястото не е лошо за скришно пушене, ако човек има такава склонност, но като цяло вентилацията не е изпълнявала никаква функция от много години. Не и докато една брокерка не влезе в шахтата, която бе точно толкова голяма, че много дребна брокерка да се скрие вътре, за да не бъде застреляна от въоръжен обирджия.

Отворът в тавана беше толкова тесен, че тя едва успя да се провре, което, разбира се, означаваше, че е твърде тесен и за Ленарт, който нямаше как да не заседне. Всъщност заседна толкова здраво, че когато се опита да се измъкне, заешката глава най-накрая се отскубна. Той падна назад, полетя от стълбата и си удари главата. Брокерката се завъртя покрай заешката глава и се наведе през отвора, за да провери дали не се е убил, при което, разбира се, тя също изгуби равновесие, падна от тавана и се приземи върху Ленарт. Кракът на Анна-Лена се оказа приклещен между тях и тя също се сгромоляса. В резултат стълбата се разлюля и на свой ред падна, като по пътя удари увисналия капак на отвора, който се затвори с трясък. Заешката глава остана горе.

Рогер, Ру и обирджийката чуха данданията и се втурнаха да проверят какво става. Хората в гардероба се мъчеха да се изправят на крака, а хората извън него се мъчеха да установят кои крайници да дръпнат, за да им помогнат. Не беше много по-различно от предизвикателството да разплетеш кабелите за балконското осветление по Коледа, след като предишната Коледа си се карал с жена си за публични домове и просто си натикал всичко в кашона, мислейки си „ще разплета скапаните кабели другата Коледа“.

Когато най-накрая си стъпиха на краката, всички в унисон се вторачиха ужасено в боксерките на Ленарт. Беше трудно да не го направят, макар самият Ленарт да не разбираше защо, докато Анна-Лена не нададе вой:

– Ти КЪРВИШ!

Ленарт, освободен от заешката глава, се наведе доста напред, за да може да надникне над пъпа си, и съвсем вярно – откри, че от боксерките му капе кръв.

– О, не – възкликна той, зарови ръка в бельото си и извади протекла торбичка, която изглеждаше като нещо на магистралата, което родителите се надяват, че деца няма да забележат, докато колата минава покрай него.

Ленарт се затича към тоалетната, но ситуацията не се подобри, тъй като той се спъна в ръба на килима във всекидневната и се пльосна по лице, торбичката с кръв излетя от ръцете му, а съдържанието ѝ се разля по целия под.

– Какво, за бога... – викна Рогер.

Ленарт веднага го успокои задъхано:

– Не се тревожи! Това е театрална кръв! Бях пъхнал една торбичка в боксерките си, защото понякога акащият заек се нуждае от някой и друг допълнителен ефект, за да се изплашат хората както си трябва.

– Това НЕ СЪМ го поръчвала – побърза да отбележи Анна-Лена.

– Да, то е по избор – потвърди Ленарт и успя да се изправи колебливо.

– Отиди да си обуеш панталони – каза Юлия остро.

– Да, наистина – помоли го Анна-Лена.

Ленарт се подчини и отиде в гардероба. Когато се върна, Зара тъкмо влизаше от балкона. За пръв път го видя с дрехи и без заешка глава. Трябваше да признае, че имаше подобрение. Не го мразеше.

Останалите наблюдаваха кръвта по килима и пода, като не бяха много сигурни какво да правят.

– Цветът поне е хубав – пробва Ру.

– Модерно е! – кимна Естел, тъй като наскоро бе чула по радиото, че в момента убийствата били нашумели в попкултурата.

През това време Рогер, разбира се, изпитваше нарастваща нужда от информация, затова се обърна към брокерката и поиска да знае:

– Ти къде беше, по дяволите?

Брокерката намести смутено смачканото си и твърде голямо сако.

– Ами, нали знаеш, огледът започна и аз бях в гардероба.

– Защо? – продължи да я разпитва Рогер.

– Бях нервна. Винаги съм нервна преди голям оглед, затова се заключвам в тоалетната за няколко минути и се надъхвам. Сещаш се, повтарям си: „Ще се справиш, ти си силна и самостоятелна и точно ТИ ще продадеш ТОЗИ апартамент!“. Но този път тоалетната беше заета, затова отидох в гардероба. И тогава чух...

Тя направи любезен и същевременно с това изплашен жест към жената, която стоеше в средата на стаята с маска в едната ръка и пистолет в другата. Естел веднага се намеси услужливо и обеща:

– Да, това е обирджийката, но тя не е опасна! Само малко ни взе за заложници, но се грижи добре за нас. Ще ядем пица!

Обирджийката кимна извинително към брокерката и каза:

– Съжалявам. Не се притеснявай, пистолетът не е истински.

Брокерката се усмихна облекчено и продължи:

– Та бях в гардероба и чух някой да вика „ОБИРАТ НИ“. И реагирах инстинктивно, така да се каже.

– Какво имаш предвид под инстинктивно? – поиска да знае Рогер.

Брокерката изтупа малко прах от сакото си.

– Все пак следващата седмица имам няколко важни огледа. Агенция за недвижими имоти „Окей“ носи отговорност към клиентите си. Затова прецених, че не мога да умра. Би било безотговорно. Забелязах, че на тавана има капак, качих се и се скрих.

– И си стояла там през цялото време? – попита Рогер. Брокерката кимна толкова отривисто, че гърбът ѝ изпука.

– Надявах се да пропълзя до другия край, но не се получи – каза тя, след което, като че си спомни нещо много важно, плесна рязко с ръце и викна: – Ох, ама съм и аз, какво съм се раздрънкала. Всичко по реда си: ОКЕЙ ли е всичко? Колко се радвам, че толкова много хора са дошли на огледа, може би някой иска още отсега да предложи цена за апартамента?

Останалите не останаха много впечатлени от този въпрос, затова брокерката разпери весело ръце.

– Искате ли да огледате още малко? Не бързайте! Днес нямам други огледи!

Рогер свъси вежди.

– Защо изобщо организираш оглед един ден преди Нова година? Никога преди не съм бил на оглед по това време, а съм бил на доста, да знаеш.

Брокерката изглеждаше толкова бодро, колкото може да изглежда единствено брокерка, която току-що се е измъкнала от тясно помещение.

– Продавачът така пожела, а за мен е без значение, в агенция за недвижими имоти „Окей“ ВСИЧКИ дни са работни дни!

Думите ѝ бяха посрещнати с колективно въртене на очи. Освен от страна на Естел, която вместо това потръпна и попита:

– Ама че е студено тук, не мислите ли?

– Да, нали? По-студено от финансовите прогнози на Рогер! – възкликна Ру, за да разведри настроението, но веднага съжали, защото Рогер никак не изглеждаше разведрен.

Юлия, която вече я болеше почти цялото тяло и ѝ се бе изчерпило абсолютно цялото търпение, си проправи път с лакти и затвори балконската врата. После отиде до камината и започна да слага дърва в нея.

– Така и така чакаме пицата, може да запалим огън през това време.

Обирджийката още стоеше в средата на стаята с безполезния пистолет в ръка. Погледна заложниците, които се бяха увеличили с още един човек. Предполагаше, че това ще доведе единствено до пропорционално увеличение на присъдата ѝ.

– Не е нужно да чакате пицата – каза тя и въздъхна. – Можете да си вървите. Предавам се, полицаите могат да... правят каквото смятат да правят. Вие излезте първи, аз ще чакам тук, за да не пострада никой. Изобщо не исках да... взимам заложници. Просто ми трябваха пари за наема, така че адвокатът на бившия ми мъж да не ми отнеме дъщерите. Това беше... извинявайте. Аз съм идиот, вие не заслужавате да ви се случва нещо такова... съжалявам.

Сълзите се стичаха по бузите ѝ, тя вече дори не се насилваше да ги спре. Останалите може би бяха повлияни от това колко мъничка изглеждаше в този миг, или просто всички се замислиха за преживяното днес и каквото означаваше то за тях. Във всеки случай изведнъж всички запротестираха дружно:

– Не можеш просто да... – започна Естел.

– Не си направила нищо лошо! – продължи Анна-Лена.

– Трябва да има начин да разрешим всичко – кимна Юлия.

– Може да измислим път за бягство? – предложи Ленарт.

– Във всеки случай ни трябва малко време, за да съберем всичката необходима информация, преди да ни пуснеш! – пожела Рогер.

– Търгът за апартамента дори не е започнал – отбеляза брокерката.

– Можем поне да изчакаме пиците – подчерта Ру.

– Да, нека поне хапнем? Все пак на всички ни беше много приятно да се запознаем, нали? А това е твоя заслуга! – увери я Естел.

– Сигурна съм, че полицията няма да те застреля или поне не много – утеши я Анна-Лена.

– Нека поне излезем навън заедно с теб! Няма да стрелят, ако всички излезем едновременно! – настоя Юлия.

– Трябва да има път за бягство, щом човек може да се промъкне незабелязано на огледа, трябва да може и да се измъкне незабелязано – напомни Ленарт.

– Да седнем и да изготвим план! – поиска Рогер.

– И да организираме търг! – изрази надежда брокерката.

– И да ядем пица! – добави Ру.

Обирджийката ги огледа един по един, продължително, и накрая прошепна с благодарност:

– Най-лошите заложници.

– Помогни ми да сложа масата – помоли я Естел и я дръпна за ръката.

Обирджийката не се съпротиви, последва Естел в кухнята и се върна обратно с чаши и чинии. Юлия продължаваше да ръчка дървата в камината. Зара проведе известна борба със собствената си личност, но накрая ѝ подаде запалката си, без Юлия да я е молила.

Рогер стоеше отстрани и не знаеше как точно да бъде от полза, затова каза на Юлия:

– Знаеш ли как се прави?

Юлия го зяпна, като мислеше да каже, че майка ѝ я е научила как се пали огън, и мислеше да го каже по такъв начин, че Рогер да не бъде сигурен дали това означава, че Юлия и майка ѝ са подпалили бащата на Юлия, или не. Но денят беше дълъг, всички бяха чули историите на останалите и вече не можеха да им се сърдят чак толкова много, така че вместо това Юлия направи нещо безкрайно щедро.

– Не. Ще ми покажеш ли как се прави?

Рогер кимна бавно, клекна, сръчка подпалките.

– Можем... предполагам, че може би можем, ако ти не... можем да го направим заедно – смотолеви той.

Тя преглътна и кимна.

– С удоволствие.

– Благодаря – каза той тихо.

И после ѝ показа как той пали огън.

– Трябва ли да пуши толкова много? – попита Юлия.

– Нещо не е наред с подпалките – изръмжа Рогер.

– Наистина ли?

– Нали ти казвам, има им нещо на скапаните подпалки!

– Отвори ли клапата за въздух?

– Естествено, че отворих клапата, по дяволите!

Юлия отвори клапата. Рогер изръмжа ниско, а тя се засмя. Той също. Не се спогледаха, но димът пареше на очите и по бузите им се стичаха сълзи. Юлия се обърна към него.

– Съпругата ти е приятен човек – каза тя.

– Твоята също е окей – отговори той.

Двамата продължиха да ръчкат огъня с по една цепеница.

– Ако с Анна-Лена наистина искате апартамента... – започна Юлия, но той я прекъсна.

– Не, не. Апартаментът е добър за деца. С Ру трябва да го купите.

– Не мисля, че Ру го иска, тя намира кусури на всичко – въздъхна Юлия.

Рогер ръчкаше подпалките все по-настоятелно.

– По дяволите, просто я е страх, че няма да е достатъчна за теб и детето. Трябва да ѝ кажеш, че това са глупости. Тревожи се, защото не може да поправи первазите сама, но трябва да ѝ кажеш, че никой не може да поправя первази, преди да е поправял первази за пръв път. Човек се учи!

Юлия остави думите да попият. Разбърка подпалките. Рогер също. По една цепеница, малко жар, много дим.

– Може ли да ти кажа нещо лично, Рогер? – прошепна тя след малко.

– Ммм.

– Не е нужно да доказваш нищо повече пред Анна-Лена. Не е нужно да се доказваш пред когото и да е. Достатъчен си.

Продължиха да ръчкат огъня. Влезе им адски много дим в очите, и на двамата. Не казаха нищо повече.

На вратата се почука. Полицаят отвън най-накрая се беше усетил, че звънецът не работи.

63.

Аз ще отворя – предложи обирджийката.

– Не! Ами ако е полицията? – възкликна Ру.

– Сигурно е просто разносвачът на пици – предположи обирджийката.

– Ти луда ли си? Полицията никога няма да прати разносвач при похитителя! Та ти си въоръжена и опасна! – каза Ру.

– Не съм опасна – прошепна обирджийката наранено.

– Нямах това предвид – извини се Ру.

Рогер се изправи до камината, която вече димеше значително по-малко, и посочи обирджийката с цепеницата, сякаш тя бе станала част от ръката му.

– Ру е права. Ако отвориш вратата, може да те застрелят. По-добре аз да отида!

Юлия се съгласи, само че твърде охотно, което не накара Рогер да се почувства особено комфортно:

– Да! Нека Рогер отиде! Кой знае? Може все пак да измислим как да ти помогнем да се измъкнеш, а така полицията няма да знае, че си жена. Всички ще приемат за даденост, че обирджията е мъж!

– Защо? – попита Рогер.

– Защото жените обикновено не са толкова тъпи – вметна Зара, все така услужлива.

Обирджийката въздъхна несигурно. Но Анна-Лена направи мъничка, мъничка крачка към средата на стаята и прошепна:

– Рогер, не отваряй вратата, моля те. Представи си, че стрелят.

На Рогер му влезе пушек в очите, въпреки че вече нямаше пушек. Не каза нищо. Вместо това Ленарт пристъпи напред.

– Уф! Нека аз да отворя! Дайте ми маската и ще се престоря на похитител. Все пак съм актьор, участвах в „Търговецът от Венеция“ в местния театър.

– Не се ли казва „Венецианският търговец“? – попита Анна-Лена.

– Така ли? – попита Ленарт.

– О, харесвам тази пиеса, в нея има един много хубав цитат! За една свещ! – викна ентусиазирано Естел, но не можеше да си спомни точната реплика, ако ще животът ѝ да зависеше от това.

– Боже господи, стига сте дрънкали и се СЪСРЕДОТОЧЕТЕ малко! – кресна Юлия, защото на вратата отново се почука.

Ленарт кимна и протегна ръка към обирджийката.

– Дай ми маската и пистолета.

– Не, дай ги на мен, аз ще отида! – настоя Рогер с възвърната нужда да се налага.

Двамата мъже се изпъчиха един срещу друг, доколкото можеха. Рогер искаше пак да фрасне Ленарт по мутрата, още повече сега, когато заешката глава я нямаше. Но Ленарт може би видя колко много го боли, затова преди Рогер да е свил юмруци, каза:

– Не се сърди на съпругата си, Рогер. Сърди се на мен. Рогер все още изглеждаше ядосан, но думите все пак отвориха малка пукнатина в гнева му, през която напрежението можеше бавно да изтече.

– Аз... – изръмжа Рогер, като избягваше да гледа към Анна-Лена.

– Нека аз го направя – помоли Ленарт.

– Моля те, скъпи – прошепна Анна-Лена.

Рогер вдигна поглед до брадичката ѝ и видя, че тя трепери. Тогава отстъпи. Това можеше да бъде много хубав момент, ако Рогер бе съумял да не измърмори:

– Надявам се да те прострелят само в крака, Ленарт. Това всъщност беше по-мило, отколкото прозвуча.

Тъкмо тогава Естел успя да си спомни цитата от пиесата и изтърси:

– Онази светлинка е в моя дом. Уж малка свещ, а хвърля лъч дотука. Тъй в мрачен свят блести доброто дело![10]Спомни си и още един цитат оттам, за тъгата и недоумението, но не го каза на глас, защото не искаше да разваля настроението. Обирджийката погледна дребната, възрастна жена.

– Извинявай, сега се сещам, че ти чакаше мъжа си, Кнут ли му беше името? Каза, че паркирал колата, когато аз... той сигурно ужасно се притеснява! – каза тя, съсипана от угризения на съвестта.

Естел я погали по ръката.

– Не, не се притеснявай, Кнут вече е мъртъв. Обирджийката пребледня.

– Докато ти си била тук? УМРЯЛ Е, докато ние тук... о, божичко...

Естел тръсна глава.

– Не, не, не. Мъртъв е от известно време. Светът не се върти около теб, малкото ми момиче.

– Аз... – отрони се от устата на обирджийката. Естел отново я погали.

– Казах, че Кнут паркира колата, защото понякога се чувствам самотна. И се чувствам по-добре, ако се преструвам, че той скоро ще се появи. Особено по Нова година, той така обичаше Нова година. Стояхме до прозореца в кухнята и гледахме зарята. Да... едно време излизахме на балкона, разбира се... но аз вече не можех да стъпя там заради едно нещо, което се случи долу на моста преди десет години. Дълга история. Но с Кнут стояхме в кухнята и гледахме фойерверките през прозореца и... понякога ни липсват всякакви чудати неща. На мен това ми липсва най-много от всичко. Кнут обичаше фойерверки, може би затова по Нова година се чувствам особено самотна. Аз съм просто една изкуфяла старица.

Останалите мълчаха и слушаха, докато тя разказваше. Това можеше да бъде много хубав момент, ако Зара не се бе прокашляла от другия край на стаята.

– Всички мислят, че Коледа е времето, когато се самоубиват най-много хора. Но това е мит. Много повече хора се самоубиват по Нова година.

Това малко развали настроението, така си е.

Ленарт погледна Рогер, Рогер погледна обирджийката, обирджийката погледна и двамата. После кимна решително. Когато вратата на апартамента най-накрая се отвори, отвън стоеше Джим, полицаят. Малко по-късно той излезе навън и съобщи на сина си, че е говорил с обирджията.

64.

Джак излиза с тежка стъпка от стаята за разпит, изтощен от гняв. Брокерката седи вътре, изплашена до смърт и загледана след младия полицай, който трамбова напредназад в коридора. После се обръща с надежда към стария полицай, който също е останал в стаята и гледа нещастно. Джим като че не знае какво да прави с ръцете си или с която и да е друга част от тялото си, затова просто ѝ подава чашата вода.

Чашата се тресе в ръцете ѝ, въпреки че брокерката я държи с всички десет пръста.

– Трябва да ми повярваш, заклевам се, че не съм обирджия... – уверява го тя.

Джим хвърля поглед към коридора, където синът му снове и удря стените с юмруци. После кимва към брокерката, поколебава се, отново кимва, въздържа се, но накрая слага бързичко ръка на рамото ѝ и признава:

– Знам.

Тя изглежда изненадана. Той изглежда засрамен. Старият полицай, който никога не се е чувствал по-стар, вдига ръка от рамото ѝ и завърта брачната си халка. Стар навик, малка утеха. Винаги си е мислил, че най-трудното покрай смъртта е граматиката. Все още често се обърква, а Джак почти никога не го поправя, на синовете сърце не им дава да го правят. Понякога, веднъж-два пъти в годината,

Джак споменава халката и казва: „Татко, не е ли време да я свалиш?“. Баща му всеки път кимва така, сякаш просто е забравил, подръпва я, все едно халката е много по-стегната, отколкото е всъщност, и казва: „Ще, ще“. Но никога не го прави.

Най-трудното покрай смъртта е граматиката. Времената. Тя няма да им бъде ядосана, че са купили нов диван, без да я питат. Няма да бъде. Няма да се прибере у дома. Тя беше.

Наистина им беше ядосана, когато Джим и Джак купиха нов диван, без да я питат, леле, колко беше ядосана. Пътуваше из цял свят, навсякъде, където настъпеше хаос, но когато се прибереше, всичко трябваше да си е както обикновено, иначе се сърдеше. Това, разбира се, бе просто един от многото ѝ шантави навици и особености: ядеше печен лук вместо корнфлейкс за закуска, заливаше пуканките си със сос беарнез, а ако някой случайно се прозееше около нея, тя скачаше и бързо пъхаше пръст в устата му само за да види дали ще може да го извади навреме. Понякога пълнеше обувките на Джим с корнфлейкс, друг път слагаше варени яйца и аншоа в джобовете на Джак. Израженията им, когато откриеха какво е направила, като че ли я забавляваха все повече с всеки следващ път. Тези неща им липсват. Липсва им, когато правеше така или онака. Тя беше, тя е. Тя беше жената на Джим. Майката на Джак е мъртва.

Граматиката. Тя е най-трудното според Джим. Затова така му се иска синът му да се справи с този случай, да разреши всичко, да спаси всички. Но просто няма как.

Отива в коридора. Поглежда Джак. Двамата са сами, никой няма да чуе разговора им. Синът се извръща отчаяно.

– ТРЯБВА да е била брокерката, татко, ТРЯБВА да е била... – започва той, но думите зазвучават все по-слабо, с колкото по-голяма част от изречението успява да се пребори.

Джим поклаща глава мъчително бавно.

– Не. Не е тя. Обирджията е обирджийка и не е била в апартамента, когато влязохме, за това си прав, момче. Но не е излязла заедно със заложниците.

Погледът на Джак шари диво из коридора. Той стисва юмруци, търси какво да удари.

– Откъде знаеш, татко? Как, по дяволите, разбра ТОВА? – крещи той, все едно крещи на морето.

Джим мига така, сякаш се мъчи да удържи прилива.

– Защото не ти казах истината, момче. След това го прави.

65.

Всички свидетели на заложническата драма бяха пуснати от участъка едновременно. В известен смисъл за тях тази история приключва толкова бързо, колкото и започна. Събират си нещата и полицаите ги изпращат любезно до малкото стълбище в задната част на управлението. Когато вратата се затваря, те се споглеждат изненадано: брокерката, Зара, Ленарт, Анна-Лена, Рогер, Ру, Юлия и Естел.

– Какво ви казаха полицаите? – пита Рогер веднага.

– Зададоха куп въпроси, но с Юлан се правихме на ударени! – заявява Ру доволно.

– Браво на вас – похвалва ги Зара.

– Значи не са ви казали нищо конкретно, като ви пуснаха? – продължава разпита Рогер.

Всички клатят глави. Младият полицай, Джак, току-що бе обиколил стаите, казвайки им само, че могат да си вървят и че съжалява, че всичко е отнело толкова много време. Единственото, което подчерта, беше да не излизат през главния вход, защото всички журналисти са се събрали там.

И сега свидетелите стоят зад полицейското управление и си мятат нервни погледи. Накрая Анна-Лена задава въпроса, който се върти в главите на всички:

– Тя... окей ли е? Когато излязохме от апартамента, във входа имаше един полицай, онзи по-възрастният, и си помислих: сега как ще стигне до другия апартамент?

– Именно! Когато полицаите ми казаха, че пистолетът е бил истински и че са чули изстрел, си помислих... ох... – съгласява се брокерката, без да завърши мисълта си.

– Тогава кой ѝ е помогнал, ако не сме били ние? – иска да знае Рогер.

Не получава отговор, но Естел поглежда телефона си, прочита съобщението и кимва. После се усмихва облекчено.

– Пише, че е окей.

Анна-Лена също се усмихва.

– Да ѝ пратиш поздрави.

Естел обещава, че ще го направи.

От полицейското управление излиза двайсетгодишна жена. Опитва се да изглежда самоуверено, но блуждае бясно с поглед и търси място, където да отиде, и човек, с когото да отиде там.

– Добре ли си, приятелче? – пита Естел.

– А? Защо питаш? – изръмжава Лондон.

Юлия поглежда табелката с името ѝ. Тя така и не я свали, когато я повикаха в участъка.

– Ти ли беше на гишето на ограбената банка? Лондон кимва колебливо.

– Много ли се изплаши, приятелче? – пита Естел. Лондон кимва така, сякаш не е възнамерявала да го направи, но тялото отговаря вместо нея, тъй като мозъкът не смее.

– Не и тогава. Не... когато се случи. Но след това. Когато... ами, когато осъзнах, че пистолетът може би е бил истински.

Всички кимат с разбиране. Ру пъха ръце под палтото, в джобовете на роклята си, изпуква с врат, обръщайки се към малкото кафене от другата страна на улицата, и предлага:

– Искаш ли кафе?

Лондон иска да излъже и да каже: „Много мило, бабо, но си имам планове и задачи, утре е Нова година все пак“. Но вместо това казва:

– Не обичам кафе.

– Ще ти измислим нещо друго – обещава Ру.

Това е хубаво обещание, така че Лондон кимва бавно. Ру е първият човек от много време насам, с когото се сприятелява. Може би първият изобщо.

– Чакайте ме – моли Юлия.

– Защо? Да не те е страх, че ще ме ОБЕРАТ, ако отида сама? – хили се Ру.

Юлия не се хили. Ру прочиства гърло и измърморва:

– Окей, окей, твърде скоро, ясно, разбрах, разбрах. Докато пресичат улицата, Лондон ѝ прошепва:

– Шегата всъщност не беше особено смешна.

– Ти да не си от комедийната полиция? – изръмжава Ру.

– Скъпа! Ако те застрелят, ще се отърва от птиците ти! – виква Юлия след тях.

– ТОВА беше смешно! – засмива се Лондон така, сякаш отдавна не е имала с кого да се смее. Или изобщо.

Няколко дни по-късно получава писмо, написано от обирджийката, която иска да се извини. Това означава повече за двайсетгодишната жена, отколкото тя ще може да признае пред някого доста години напред. Чак докато не се влюби. Но това е съвсем друга история.

Юлия прегръща всички и ги оставя да я прегърнат. Когато стига до Естел, младата и много по-възрастната жена се поглеждат продължително в очите. Естел казва:

– Има една книга, която искам да ти дам. От любимия ми поет.

Юлия се усмихва.

– Всъщност си мислех, че ще може да се виждаме доста често. Може би ще си разменяме книги в асансьора.

– Какво имаш предвид? – пита Естел. Юлия се обръща към брокерката.

– Ще се погрижиш ли за всички документи?

Брокерката кимва толкова радостно, че чак подскача във въздуха. Рогер също се усмихва, внезапно разведрен.

– Значи с Ру все пак купихте апартамента? Добра цена ли спазарихте?

Юлия поклаща глава.

– Не. Не този апартамент. Купихме другия.

Тогава Рогер се засмива високо. Отдавна не го е правил. Анна-Лена е толкова щастлива, че се вижда принудена да седне на стълбите посред зима.

66.

Истината, истината, истината.

След като говори с обирджията, Джим излезе на улицата и разказа на Джак точно какво се бе случило вътре. Само че това всъщност не беше точно каквото се случи. Даже изобщо. Което отчасти се дължеше на това, че Джим не го биваше да разказва, но още повече на това, че много го биваше да лъже.

Защото, когато Джим се качи с пиците, не Ленарт отвори вратата, а обирджийката. Истинската. Рогер и Ленарт настояваха да надянат маската. Тя оцени жеста, но след дълго колебание ги погледна и каза не. Гласът ѝ беше мек, но решението твърдо.

– Очевидно не мога да дам добър пример на дъщерите си и да ги науча да не правят идиотщини. Но може би мога поне да им покажа как да поемат отговорност за действията си.

Така че когато Джим позвъни, тя отвори. Без маска. Косата ѝ падаше върху раменете. Беше същият цвят като косата на дъщерята на Джим. Понякога на двама непознати им е нужно едно-единствено нещо, за да изпитат симпатия един към друг. Тя видя брачната му халка, сребърна, стара и очукана. Той видя нейната, златна, тънка и непретенциозна, без скъпоценни камъни. И двамата все още ги носеха.

– Полицай ли си? – попита тя толкова бързо, че хвана Джим неподготвен.

– Как разбра...

– Не мисля, че бихте пратили истински разносвач на пици, ако мислите, че съм въоръжена и опасна – усмихна се тя, но лицето ѝ по-скоро се напука, отколкото разцъфна.

– Не, не... тоест да... полицай съм, да – кимна Джим и ѝ подаде пиците.

– Благодаря – каза тя и ги взе с една ръка.

С другата държеше несигурно пистолета. Джак не го изпускаше от поглед.

– Как си? – попита той.

Нещо, което може би не би направил, ако беше маскирана.

– Днес не е най-хубавият ми ден – призна тя.

– Някой вътре ранен ли е? Тя поклати глава сащисано.

– Никога не бих...

Джим я огледа преценяващо, видя разтреперените ѝ пръсти и следите от зъби по долната ѝ устна. После нададе ухо към апартамента, но не чу никой да плаче, да крещи или по какъвто и да е начин да звучи изплашено.

– Ще трябва да те помоля да оставиш пистолета за малко – помоли я той.

Обирджийката кимна извинително, обърна се назад към хората във всекидневната и попита:

– Може ли първо да им дам пиците? Гладни са. Беше дълъг ден... аз...

Джим кимна. Тя се обърна, изчезна за малко и се върна без кутиите и без пистолета. Във всекидневната някой се провикна, че „това НЕ е „Хавай“, а друг се засмя: „Много ЗНАЕШ какво е „Хавай!“. Засмя се. После се чу бърборенето на непознати, които вече не бяха непознати. Може би е трудно да се каже как точно изглежда една нормална заложническа драма, но тази при всички положения не беше такава. Джим отново се загледа в обирджийката.

– Мога ли да попитам как се озова в такава ситуация?

Обирджийката, вече невъоръжена, вдиша така, че стана двойно по-голяма, а след това издиша така, че стана по-малка от всякога.

– Дори не знам откъде да започна.

Тогава Джим направи нещо крайно непрофесионално. Протегна ръка и избърса сълзите от бузите ѝ.

– Има една шега, която съпругата ми много обичаше. Как можеш да изядеш цял слон?

– Не знам.

– Малко по малко. Тя се усмихна.

– На децата ми щеше да им хареса. Имат ужасно чувство за хумор.

Джим пъхна ръце в джобовете си и седна тежко до вратата. Обирджийката се поколеба, после седна и кръстоса крака. Джим също се усмихна.

– И съпругата ми имаше кофти чувство за хумор. Обичаше да се смее и да се кара с хората. Колкото по-остаряваше, толкова по-невъздържана ставаше. Все ми повтаряше, че съм твърде мил. Ужасно е да чуеш нещо такова от свещеник, а?

Обирджийката се засмя тихо. Кимна.

– С кого се е карала?

– С всички. Църквата, енорията, хората, които вярват в Бог, хората, които не вярват в Бог... Прие за свое задължение да защитава най-малките от нас: бездомници, бежанци, дори престъпници. Защото в Библията Исус казва нещо такова: „Гладен бях и Ми дадохте да ям, жаден бях и Ме напоихте, бездомен бях и Ме приютихте, болен бях и Ме посетихте, в затвор бях и Ме навестихте“[11]. После казва горедолу, че това, което правим за най-малките му братя, правим и за него. А тя приемаше всичко АДСКИ буквално, жена ми. Затова постоянно се караше с някого.

– Починала ли е?

– Да.

– Съжалявам.

Той кимна с благодарност. Толкова е странно, помисли си, че след толкова време все още не можеше да проумее, че нея я няма. Сърцето не беше свикнало около него да няма кикотеща се откачалка, която да пъха пръст в устата му, когато се прозява, или да посипва с брашно възглавницата му малко преди да си легне вечер. Да няма кой да се кара с него. Кой да го обича. Проклетата граматика нямаше научаване. Джим се усмихна тъжно и каза:

– Твой ред е.

– За какво? – попита обирджийката.

– Да разкажеш как се озова тук.

– Колко дълга история искаш?

– Колкото прецениш. Започни малко по малко. Това беше хубав отговор. И обирджийката разказа.

– Мъжът ми ме напусна. Или по-скоро ме изрита. Имаше връзка с началничката ми. Влюбиха се и заживяха у дома, тъй като апартаментът беше на негово име. Всичко стана толкова бързо, а аз не исках да правя сцени или да създавам... хаос. Заради децата.

Джим кимна бавно. Погледна брачната ѝ халка и завъртя своята собствена. Нямаше нищо по-трудно за сваляне.

– Момичета или момчета? – попита той.

– Момичета.

– Аз имам по едно от двете.

– Аз... някой трябва... не искам те да...

– Къде са сега?

– При баща си. Трябваше да ги взема довечера. Щяхме да празнуваме Нова година заедно. Но сега... аз...

Тя замълча. Джим кимна замислено.

– За какво ти бяха парите от обира?

Отчаянието, изписано на лицето ѝ, разказа за хаоса в сърцето ѝ, когато тя призна:

– За да си платя наема. Трябват ми шест хиляди и петстотин крони. Адвокатът на мъжа ми заплаши, че ще ми отнемат децата, ако нямам къде да живея.

Джим стисна здраво парапета на стълбите, за да не се свие заедно със сърцето си. Съчувствието е световъртеж. Шест хиляди и петстотин, защото е вярвала, че иначе ще загуби децата си. Децата си.

– Има си правила и закони, чисто юридически никой не може да ти отнеме децата само защото... – започна той, но се спря и вместо това каза: – Но СЕГА могат... сега, след като си извършила ОБИР и... – гласът му почти секна и той прошепна: – Мило момиче, какви си ги надробила?

Жената едва успя да размърда езика си и да отвори устни. И най-малките мускули в тялото ѝ като че отказваха.

– Аз... аз съм идиот. Знам, знам, знам. Не исках да се карам с мъжа си, не исках да подлагам дъщерите си на това, мислех, че ще мога да се справя и сама. Но единственото, което направих, е да забъркам каша. Аз съм виновна, само аз. Готова съм да се предам, ще пусна всички заложници, обещавам. Пистолетът е вътре, а и дори не е истински...

Страх от конфликти – ама че причина да обереш банка, помисли си Джим. Опита се да възприеме жената като престъпник и да я погледне, без да види дъщеря си. Провали се и с двете.

– Даже да пуснеш заложниците и да се предадеш, пак ще те вкарат в затвора. Дори и пистолетът да не е истински – каза той с изпълнен със съжаление глас.

Разбира се, беше полицай от достатъчно дълго, за да знае, че пистолетът е истински. Знаеше също, че тя няма никакъв шанс, независимо колко разбиране би проявил всеки нормален човек към положението ѝ. Не бива да се ограбват банки, не бива да се размахват огнестрелни оръжия. И не можем да оставим извършителите на подобни деяния да се измъкнат, ако бъдат заловени. Така че Джим още тогава стигна до заключението, че единственият начин жената да не бъде наказана, е да не я залови.

Огледа се наоколо. На вратата на апартамента, където се намираха заложниците, беше залепена брокерска обява със следния текст:

Продава се! Агенция за недвижими имоти „ОКЕЙ“. ОКЕЙ ли е всичко?

Мина доста време, докато Джим отдели очи от обявата.

– Смешно – каза накрая.

– Кое? – попита обирджийката.

– Агенция за недвижими имоти „Окей“. Името е доста... загубеняшко.

– Може би – кимна обирджийката.

Досега не се беше замисляла кой знае колко по въпроса. Джим се почеса по носа.

– Може би е просто съвпадение, но преди малко говорих по телефона със собствениците на съседния апартамент. Ще се разделят. Единият от тях харесва кориандър, другият също, но не чак толкова и очевидно това е достатъчна причина, когато човек е млад и има интернет.

Устните на обирджийката се опитаха да оформят усмивка.

– Вече никой не иска да му е скучно.

Помисли си, че най-лошото от всичко – това, с което бе невъзможно да се примири емоционално – беше, че все още обичаше мъжа си. Имаше чувството, че кръвоносните ѝ съдове експлодират всеки път, когато я осенеше това прозрение. Не можеше да спре да го обича дори след всичко, което ѝ беше причинил. Дори сега продължаваше да се чуди дали вината не е била нейна. Може би не беше достатъчно забавна, може би в такъв случай не бива да искаш от някого да живее с теб.

– Да, именно! Младите искат вечно да са влюбени, не искат ежедневие, разсейват се по-лесно от котка, на която са подхвърлили подскачащо топче – съгласи се Джим екзалтирано и продължи: – Та ще се разделят и искат да продадат апартамента. Единият не си спомняше как се казваше агенцията за недвижими имоти, знаеше само, че името е загубеняшко. И знаеш ли какво? „ОКЕЙ“ също е загубеняшко име!

Той посочи обявата на вратата, а след това съседния апартамент. Градът беше твърде малък, за да има кой знае колко агенции за недвижими имоти с нелепи имена. Всъщност дори не беше достатъчно голям, за да има повече от един фризьорски салон на име „Клъц“.

– Извинявай, не разбирам какво означава това – каза обирджийката.

Джим се почеса по наболата брада.

– Просто си мислех... вътре има ли брокер от фирмата? Обирджийката кимна.

– Да, и докарва всички до лудост. Ей сега, като отидох да им оставя пиците, беше накарала Рогер да застане до балкона, докато тя самата стоеше в другия край на апартамента. После метна ключовете си към Рогер, за да демонстрира колко далеч можеш да метнеш нещо благодарение на открития план.

– Как мина демонстрацията?

– Рогер залегна. Прозорецът едва не се счупи – усмихна се обирджийката.

Това беше приятелска усмивка, не усмивка на злонамерен човек, помисли си Джим и отново се загледа в обявата.

– Не знам... това може би е... но ако същата брокерка продава и съседния апартамент, може би носи ключовете в себе си, и тогава...

Не можа да го каже на глас.

– Какво имаш предвид? – попита обирджийката. Джим се окопити, изправи се и прочисти гърло.

– Имам предвид, че ако брокерката продава съседния апартамент и ключовете са в нея, може би можеш да се скриеш там. Когато другите полицаи се качат тук, няма веднага да разбият вратите на всички апартаменти, за да те търсят.

– Защо?

Джим сви рамене.

– Не сме чак толкова добри в работата си. Ще гледаме най-напред да измъкнем заложниците. Ако им кажеш да затворят вратата след себе си, всички ще предположат, че обирджията... ти... че все още си в апартамента. В този апартамент. Когато разбием вратата и видим, че те няма, не можем просто да нахлуем в останалите апартаменти, началниците ще ни стъжнят живота. Бюрокрация, нали знаеш. Първо трябва да откараме заложниците в управлението и да ги разпитаме, тъй като са свидетели. Кой знае... може би ще намериш начин да се измъкнеш навън. И знаеш ли какво? АКО някой те завари в другия апартамент, можеш просто да се престориш, че ЖИВЕЕШ там! През цялото време предполагахме, че обирджията е мъж.

Обирджийката продължаваше да гледа ококорено и неразбиращо.

– Защо? – повтори тя.

– Защото жените обикновено не правят... така – каза Джим възможно най-дипломатично.

Тя тръсна глава.

– Не, имам предвид защо? Защо правиш това за мен? Ти си полицай! Не трябва да... нали разбираш, не трябва да правиш такива неща.

Джим кимна смутено. Избърса длани в панталоните си, а после разтърка чело с опакото на ръката си.

– Съпругата ми обичаше да цитира един човек, който е казал, че... как беше... нещо в смисъл, че дори да е знаел, че утре светът ще отиде по дяволите, днес пак би засадил ябълково дърво.

– Хубава мисъл – прошепна обирджийката. Джим кимна и отново разтърка чело.

– Не искам... да те залавям. Разбирам, че си допуснала грешка, но... случва се.

– Благодаря.

– Но трябва веднага да отидеш и да питаш брокерката дали има ключ за съседния апартамент. Защото след малко синът ми ще изгуби търпение, ще се качи тук и тогава...

Обирджийката примигна бързо.

– Извинявай? Синът ти?

– Той също е полицай. И пръв ще влезе вътре.

Гърлото на обирджийката набъбна, а гласът ѝ се запрепъва.

– Звучи като смел човек.

– Имаше смела майка. Тя също би обрала банка заради него, ако ѝ се наложеше. Когато я срещнах, дори не вярвах в Бог. Тя беше красива, аз не бях. Тя можеше да танцува, аз едва успявах да я следвам. В началото на връзката ни единственото общо помежду ни беше отношението ни към работата. И двамата искахме да спасим всеки, когото можем.

– Не знам дали заслужавам да бъда спасена – прошепна обирджийката.

Джим кимна леко и я погледна в очите. Той беше прям и честен човек, напът да направи нещо, което беше против всички принципи на професията, на която бе посветил зрелия си живот.

– Потърси ме след десет години и ми кажи дали съм сгрешил.

Джим се обърна, за да си върви. Тя се поколеба, преглътна и накрая викна:

– Чакай!

– А?

– Може ли... твърде късно ли е да поискам нещо, за да поставя условие за освобождаването на заложниците?

– Какво, по дяволите...

Челото му се повдигна първо озадачено, после почти бясно. Обирджийката се двоумеше.

– Фойерверки – изрече накрая. – Вътре има една стара жена, която винаги е гледала зарята с мъжа си. Той е мъртъв. Цял ден я държах за заложник. Бих искала да ѝ дам фойерверки.

Джим се усмихна и кимна.

После слезе по стълбите и излъга сина си.

67.

Обирджийката влезе обратно в апартамента. По пода имаше кръв, но в камината бумтеше огън. Ру седеше на дивана, ядеше пица и разсмиваше Юлия. Рогер и брокерката се караха за обявената на чертежа квадратура. Не че Рогер смяташе да купува апартамента, но все пак беше важно „информацията да е вярна, по дяволите“. Зара и Ленарт стояха до прозореца, Зара дъвчеше парче пица, а Ленарт се забавляваше на отвратеното ѝ изражение. Тя, изглежда, не го харесваше, така си е, но пък, изглежда, и не го мразеше. Той от своя страна, изглежда, я намираше за фантастична.

Анна-Лена стоеше сама и държеше чиния в ръка, но пицата в чинията изстиваше недокосната. Юлия, разбира се, бе тази, която я видя и стана от дивана. Отиде до нея и попита:

– Окей ли си, Анна-Лена?

Анна-Лена погледна към Рогер. Все още не бяха разговаряли, откакто заекът излезе от тоалетната.

– Да – излъга тя.

Юлия я хвана за ръка – не утешително, а окуражително.

– Не знам къде си мислиш, че си сгрешила, но това, че си наела Ленарт толкова пъти, за да може Рогер да се чувства като победител, е едно от най-смахнатите, странни и романтични неща, за които съм чувала!

Анна-Лена побутна пробно пицата в чинията си.

– Рогер трябваше да стане началник. Трябваше да получи шанс. Все си казвах, че догодина ще е негов ред. Но годините се изнизват по-бързо, отколкото очаква човек. Понякога си мисля, че когато двама души са били заедно достатъчно дълго време и имат деца, животът им става като изкачване на дърво. Нагоре-надолу, нагоре-надолу, опитват се да се справят с всичко, стараят се, катерят се и едва успяват да видят другия през клоните и листата. Човек може би не проумява това, когато е млад, но когато ти се родят деца, целият ти живот се променя. Понякога имаш чувството, че вече не прекарваш почти никакво време с партньора си. На първо място си родител и съотборник и едва след това съпруг или съпруга. Но да... катерите дърво и... се гледате отдалеч. Винаги съм си мислела, че просто е така и така се очаква да бъде, че това е животът. Просто трябва да си свършим работата. А важното е, така си въобразявах, че катерим едно и също дърво, нали? Защото тогава рано или късно ще се окажем... звучи толкова претенциозно... но си мислех, че рано или късно ще се окажем на един клон. И ще можем да седнем на него, да се държим за ръце и да се наслаждаваме на гледката. Така си представях старостта. Но времето минава по-бързо, отколкото си мислим. Редът на Рогер така и не дойде.

Юлия продължаваше да я държи за ръка. Не толкова окуражително, колкото утешително.

– Майка ми все казва, че никога не трябва да се извинявам за това, че съм добра в нещо.

Анна-Лена отхапа колебливо от пицата и каза с пълна уста:

– Мъдра жена. Замълчаха.

После се чу гръм.

Веднъж. Втори път. След това експлозиите зачестиха толкова, че им изгубиха бройката. Ленарт стоеше най-близо до прозореца и именно той се провикна:

– Вижте! Фойерверки!

Джим беше пратил един млад полицай да ги купи, и сега ги изстрелваха от моста. Ленарт, Зара, Юлия, Ру, Анна-Лена, Рогер и брокерката излязоха на балкона. Стояха и гледаха слисано. И не бяха някакви жалки фишеци, ами истинска заря, в различни цветове, и такива, дето приличат на дъжд, пълният пакет! Защото по случайност Джим също обичаше фойерверки.

Обирджийката и Естел гледаха през прозореца, рамо до рамо.

– На Кнут щеше да му хареса – кимна Естел.

– Надявам се и на теб да ти харесва – каза обирджийката.

– Много ми харесва, мило момиче, много. Благодаря!

– Съжалявам за всичко, което ви причиних – изхлипа обирджийката.

Естел сви нещастно устни.

– Не можем ли да обясним всичко на полицията? Че е било грешка?

– Не, не ми се вярва.

– Тогава може би можеш да избягаш? Да се скриеш някъде?

Естел миришеше на вино. Зениците ѝ леко блуждаеха. Обирджийката се канеше да отговори, но осъзна, че колкото по-малко знаеше Естел, толкова по-добре. Така нямаше да се налага старата жена да лъже заради нея. Затова каза:

– Не, няма да стане.

Естел я хвана за ръката. Нямаше много какво друго да направи. Зарята беше красива, на Кнут наистина щеше да му хареса.

Когато свърши, всички се събраха във всекидневната. Обирджийката се опита да направи дискретен знак на брокерката, че иска да говори с нея насаме, но за жалост, изобщо не ѝ се получи, тъй като в момента брокерката беше твърде заета да се кара с Рогер за цената, която Юлия и Ру трябваше да платят, ако решат да купят апартамента.

– Добре тогава! ДОБРЕ! – изръмжа брокерката накрая. – Мога да сваля малко цената, но САМО защото след две седмици трябва да обява за продажба другия апартамент и не искам двата да се конкурират!

Рогер, Юлия и Ру наклониха глави толкова много, че се удариха едни в други.

– Какъв... друг апартамент? – попита Рогер.

Брокерката изсумтя, ядосана на себе си, че се е разприказвала.

– Съседният апартамент, от другата страна на асансьора. Още дори не съм качила обявата на сайта, защото, ако продаваш два апартамента едновременно, ще вземеш по-малко пари и за двата, всички добри брокери го знаят. Другият апартамент изглежда точно като този, само гардеробът е малко помалък, но по някаква причина има много по-добро мобилно покритие, а това е ужасно важно за хората в днешно време. Двойката, която живее там, ще се разделя. Вдигнаха си страшен скандал в офиса ми, сега целият апартамент е празен, вътре има само една сокоизстисквачка. Доколкото разбирам, никой от двамата не я иска, защото цветът бил ужасен...

Брокерката продължи да бърбори, но вече никой не я слушаше. Рогер и Юлия се спогледаха, после погледнаха обирджийката и накрая брокерката.

– Чакай, значи ще продаваш и съседния апартамент? От другата страна на асансьора? И... сега там не живее никой? – поиска да се увери Юлия.

Брокерката спря да бърбори и започна да кима. Юлия се обърна към обирджийката. Двете, разбира се, си мислеха едно и също нещо – ето че всичко можеше да се нареди.

– Имаш ли ключ за апартамента? – попита Юлия с изпълнена с надежда усмивка, убедена, че това ще бъде перфектният край на историята.

Но брокерката я изгледа така, сякаш въпросът беше абсурден.

– Защо да имам ключ? Ще продавам апартамента след две седмици, да не мислиш, че разнасям ключовете на хората наляво-надясно просто така? За какъв точно брокер ме имаш?

Рогер въздъхна. Юлия въздъхна по-дълбоко. Обирджийката изобщо не въздъхна, просто вътрешно скочи с два крака в безнадеждността.

– Веднъж имах афера! – каза Естел весело от другия край на апартамента, тъй като беше открила нова бутилка вино в кухнята.

– Не сега, Естел – пробва Юлия, но старата жена настояваше.

Беше леко пияна, няма какво да се лъжем. Още в гардероба изпи твърде много вино за една дребна, стара жена.

– Веднъж имах афера! – повтори тя, вперила поглед в обирджийката.

Обирджийката веднага се притесни от евентуалните подробности, които биха могли да последват след такова начало на историята. Естел размаха бутилката вино и продължи:

– Той обичаше книги, аз също. Но мъжът ми не, Кнут обичаше музика. И музиката става, но не е същото, нали? ТАКА ли е?

Обирджийката поклати учтиво глава.

– Така е. Аз също обичам книги.

– И ти личи, да! Изглеждаш, сякаш разбираш, че хората имат нужда и от приказки, не само от истории! Допадна ми още щом се появи, да знаеш. Малко си я втасала, с пистолета и така нататък, но на кого не се е случвало? Всички интересни хора са правили глупости в един или друг момент! Аз например имах афера зад гърба на Кнут. С мъж, който обичаше книги точно като мен. Сега всеки път, като чета нещо, си мисля и за двама им, защото онзи мъж ми даде ключ, а аз така и не казах на Кнут.

– Моля те, Естел, трябва да... – направи нов опит Юлия.

Естел не ѝ обърна внимание и вместо това вдигна ръка към библиотеката. Един от последните пъти, когато засече съседа в асансьора, той ѝ даде много дебела книга, писана от мъж. Беше подчертал едно изречение, няколкостотин страници след началото: „Докато не залюбим, ние спим“[12]. Естел му даде една от своите книги, писана от жена, на която не ѝ трябваха стотици страници, за да каже нещо. Още в началото Естел бе подчертала следното: „Любов е, че искам да те има“[13].

Сега прокара ръка по гърбовете на книгите не сякаш търсеше нещо, а сякаш мечтаеше. Една книга падна от лавицата уж случайно, все едно Естел просто я бе закачила с пръст, без да иска. Книгата се приземи на пода и се разтвори. Ключът подскочи меко по страниците, след което падна на паркета с лек звън.

Гърдите на Естел се надигнаха пияно и задъхано. Гласът ѝ може и да беше завален, но погледът ѝ беше кристално ясен.

– Когато Кнут се разболя, приписахме апартамента на дъщеря си. Мислех си, че тя би искала да се премести тук с децата, но това беше глупава идея, разбира се. Те не искаха да живеят тук. Имаха си собствен живот, на собствено място. Сега съм сама тук и... ами виждате... жилището е твърде голямо за мен. Няма смисъл сам човек да живее в такъв апартамент. Накрая дъщеря ми каза, че трябва да го продадем и да купим нещо по-малко, което е по-лесно за поддръжка. Може би, мисля си, имаше предвид, че аз ще бъда по-лесна за поддръжка. Обади се на няколко брокери и всички ѝ казаха, разбира се, че обикновено не се организират огледи по това време на годината, но аз исках... ами, мислех си, че ще е хубаво да имам малко компания тъкмо сега. Така че излязох, преди да е дошла брокерката, върнах се след началото на огледа и се престорих на обикновен купувач. Не исках да продавам апартамента, а да разбера кой иска да го купи. Това не е просто жилище, това е домът ми и не искам да го оставя на някого, който мисли просто да изкара пари от него. Искам да го купи човек, който ще го обикне, както го обичах аз. Може би младите няма да ме разберат.

Това не беше вярно. В апартамента нямаше нито един човек, който не я разбираше напълно. Но брокерката се прокашля.

– Значи... когато дъщеря ти ме потърси, аз не съм била първата, на която се е обадила?

– О, не, не, обади се на ВСИЧКИ други брокери, преди да се види принудена да се обърне към теб. Но виж колко добре се получи! – усмихна се Естел.

Брокерката изтупа малко прах от сакото и самочувствието си.

– Значи това е ключът за... – каза обирджийката невярващо.

Естел кимна.

– Моята афера. Той живееше в съседния апартамент, от другата страна на асансьора. И там умря. Когато продаваха апартамента, отидох на огледа, застанах пред библиотеката му и се замислих какво ли щеше да бъде, ако го бях срещнала преди Кнут. Човек може да си позволи такива разходки във въображението, когато е стар. Апартаментът бе купен от млада двойка. Те така и не смениха ключалката.

Юлия се прокашля малко обезпокоено.

– Как... извинявай, Естел, но откъде знаеш? Естел се усмихна засрамено.

– От време на време аз... никога не съм отваряла вратата, естествено, не съм престъпник, но... понякога пробвам дали ключът още влиза. Между другото, мога да кажа, че не ме изненадва, че онези двамата ще се разделят. Често ги чувах да се карат, когато пушех в гардероба. Акустиката е такава, че там всичко се чува, и мога да кажа, че дори стокхолмчани биха се шокирали от някои от нещата, които са стигали до мен.

Обирджийката постави книгата на мястото ѝ, стисна здраво ключа, обърна се към всички останали и прошепна:

– Не знам какво да кажа.

– Ами не казвай нищо. Скрий се в другия апартамент, докато всичко приключи. После можеш да се прибереш при дъщерите си – каза Естел.

Обирджийката разтвори юмрука си и ключът затанцува по разтрепераната ѝ длан.

– Нямам къде да се прибера. Не мога да си платя наема. И не мога да искам от вас да лъжете, когато разговаряте с полицията. Ще ви питат коя съм и дали знаете къде съм се скрила, а не искам да лъжете заради мен!

– Естествено, че ще излъжем заради теб – възкликна Ру.

– Нас не ни мисли – призова Юлия.

– Всъщност дори не се налага да лъжем – каза Рогер. – Просто трябва да се направим на ударени.

– Е, ТОВА би трябвало да ви се удаде лесно, така че няма да има проблеми! – вметна Зара.

Всъщност – като никога – не искаше да обиди никого, просто така прозвуча.

Анна-Лена кимна замислено към обирджийката.

– Рогер е прав. Можем просто да се правим на ударени. Можем да кажем, че не си си свалила маската и не можем да опишем как изглеждаш.

Обирджийката се опита да възрази. Не я оставиха да го направи. Освен това на вратата се почука. Рогер отиде до антрето, погледна през шпионката и видя Джим, който стоеше отвън. Като че ли едва тогава Рогер осъзна какъв бе истинският проблем.

– По дяволите. На стълбите има полицай, как ще минеш покрай него, без да те види? Не помислихме за това! – възкликна той.

– Можем да го разсеем? – предложи Юлия.

– Мога да му пръсна лайм в очите! – ентусиазира се Ру.

– Или просто да говорим с него? – изрази надежда Естел.

– Или всички да ИЗТИЧАМЕ навън едновременно, за да го объркаме! – помисли Анна-Лена на глас.

– Голи! Хората винаги се объркват, когато някой е гол! – отбеляза Ленарт в качеството си на експерт.

Очакваше Зара, която стоеше до него, да отбележи, че той е пълен идиот, но вместо това тя каза:

– Може би можем да го подкупим. Полицая. Повечето мъже си имат цена.

Разбира се, тя можеше да каже „повечето хора“, забеляза Ленарт, не беше нужно да казва „мъже“, но все пак според него беше хубав жест от нейна страна, че пробва да се включи в групата.

Обирджийката дълго стоя пред тях с ключа в ръка. На косъм беше да им разкаже за Джим, но вместо това каза замислено:

– Не. Ако ви обясня как смятам да се измъкна, ще се наложи да излъжете по време на разпита. Но ако сега просто излезете навън, можете да кажете истината: когато сте затворили вратата, аз още съм била вътре, и не знаете къде съм отишла после.

Те като че искаха да възразят (всички освен Зара), но накрая се съгласиха (всички, включително и Зара). Естел уви останалата салата във фолио и я прибра в хладилника. После написа телефонния си номер на малко листче хартия, напъха го в джоба на обирджийката и прошепна:

– Прати ми съобщение, когато си в безопасност, за да не се тревожа.

Обирджийката обеща да го направи. След това всички заложници излязоха от апартамента. Рогер, който беше последен, затвори внимателно вратата, така че тя да се заключи. После всички тръгнаха надолу по стълбите, излязоха на улицата, насядаха в полицейските автомобили, които ги очакваха, и веднага бяха откарани в участъка, за да дадат показания.

За кратко Джим остана сам във входа, докато Джак не се качи по стълбите.

– Обирджията вътре ли остана? СИГУРЕН ли си, татко? – попита Джак.

– Сто процента – каза Джим.

– Добре! Парламентьорът всеки момент ще позвъни и ще се опита да го убеди да се предаде доброволно. Ако не стане, ще разбием вратата.

Джим кимна. Джак се огледа, приклекна до асансьора и вдигна лист хартия от пода.

– Какво е това?

– Прилича на рисунка – каза Джим.

Джак я прибра в джоба си и провери колко е часът. В същия момент се обади парламентьорът.

Онази специалната джаджа беше в една от кутиите пица. Намери я Ру, но Ру беше доста гладна и си каза просто, че е странно в пицата да има телефон, след което го остави настрана, решавайки да се наяде и чак след това да мисли по въпроса. Когато се наяде обаче, чисто и просто вече беше забравила за джаджата. После пък се случиха толкова много неща, фойерверки и какво ли не. И все пак човек може би трябва да познава Ру, за да проумее разсеяността ѝ. А може би е достатъчно да се знае, че тя, след като изяде собствената си пица, прерови всички останали кутии и дояде крайчетата, които другите бяха оставили. Тогава Рогер се обърна към нея и ѝ каза да не се притеснява, бил сигурен, че тя ще бъде добър родител, защото само добрите родители дояждат крайчетата на чуждите пици по този начин. Думите му означаваха толкова много за Ру, че тя се разплака.

Телефонът си остана на малката, трикрака масичка до дивана, нестабилна като паяк върху кубче лед. Когато всички заложници излязоха, обирджийката остави пистолета до телефона, но първо го избърса, за да няма отпечатъци по него, тъй като Рогер беше гледал документален филм за местопрестъпления. После хвърли маската в камината, защото Рогер каза, че иначе ченгетата могат да намерят косми и да я проследят по ДНК-то и какво ли не.

Накрая излезе през вратата. Джим стоеше сам отвън. Спогледаха се за миг, тя благодарно, той стресирано. Показа му ключа и Джим си отдъхна.

– Побързай – каза той.

– Искам само да знаеш... не съм казала на никого какво правиш за мен. Не искам да се налага някой да лъже – каза тя.

– Добре – кимна той.

Тя се опита напразно да сдържи сълзите си, защото знаеше, разбира се, че в крайна сметка моли един човек да излъже заради нея, и то най-вероятно да излъже повече, отколкото някога е лъгал заради когото и да е. Но Джим не я остави да се извини, а просто я побутна покрай асансьора и прошепна:

– Успех!

Тя влезе в отсрещния апартамент и заключи вратата. Джим отново остана сам за кратко – толкова, колкото да има време да помисли за съпругата си. Надяваше се, че тя би се гордяла с него. Или поне не би му се ядосала твърде много. Джак се появи тичешком по стълбите. После се обади парламентьорът. И пистолетът падна на пода.

68.

В полицейското управление Джим разказва истината, цялата истина, на сина си. Джак иска да се ядоса, наистина му се иска да имаше време за това, но тъй като е добър син, се заема с изготвянето на план. Щом пускат свидетелите, той тръгва към главния вход.

– Не е нужно да го правиш, момче, мога аз да отида – казва Джим отчаяно.

Въздържа се да каже „извинявай, че те излъгах, но дълбоко в себе си знаеш, че постъпих правилно“.

Джак поклаща решително глава.

– Не, татко. Остани тук.

Въздържа се да каже „и без това забърка достатъчно проблеми“. После излиза на стълбите пред главния вход на сградата и съобщава на журналистите всичко, което е нужно да знаят. Казва, че лично отговаря за цялата полицейска акция и че извършителят е избягал и никой не знае къде се намира.

Някои от журналистите веднага изстрелват обвинителни въпроси относно „некомпетентността на полицията“, други просто се усмихват подигравателно и си записват, готови след няколко часа да го разпнат в статиите и блоговете си. Срамът и провалът са единствено за Джак, той ги поема сам, не иска никой друг да бъде обвинен. Баща му седи вътре в управлението, заровил лице в дланите си.

Следователите от Стокхолм ще пристигнат утре сутринта, на трийсет и първи декември. Ще изчетат всички свидетелски показания, ще говорят с Джак и Джим, ще прегледат уликите. После, с интонация, по-самодоволна дори от обещанията в рекламите за почистващи препарати, ще изсумтят, че не разполагат с ресурси да продължат разследването. Няма ранени заложници, няма нищо откраднато при обира, така че няма реални жертви, а стокхолмчаните трябва да разпределят ресурсите си там, където са най-необходими. Освен това е Нова година, а кой иска да празнува Нова година в толкова малък град?

Ще бързат да се приберат. Джак и Джим ще ги видят как потеглят, но журналистите вече ще са си отишли в преследване на следващата голяма новина. Все пак винаги има някоя знаменитост, която може би ще се развежда.

– Ти си добър полицай, момче – ще каже Джим, забил поглед в земята.

Ще иска да каже „но си още по-добър човек“, но няма да е способен.

– Ти невинаги си чак толкова добър полицай, татко – ще се засмее Джак, вдигнал поглед към облаците.

Ще иска да каже „но всичко останало съм научил от теб“, но така и няма да го направи.

Ще се приберат. Ще гледат телевизия. Ще изпият по бира заедно.

Това е достатъчно.

69.

На стълбите пред задния вход на полицейското управление Естел прегръща всички поред. (Без Зара, разбира се, която блокира опита ѝ с чантата си и отскача встрани.)

– Трябва да кажа, че ако става дума за заложници, светът никога не е виждал по-приятна компания от вас – усмихва се Естел на всички, дори на Зара.

– Искаш ли да дойдеш с нас на чаша кафе? – пита Юлия.

– Не, не, трябва да се прибирам – усмихва се Естел, после внезапно придобива сериозен вид и се обръща към брокерката. – Извинявай, наистина съжалявам, че се отказах и не те оставих да продадеш апартамента. Но това е... домът ми.

Брокерката свива рамене.

– Всъщност мисля, че е хубаво. Хората си мислят, че ние, брокерите, просто искаме да продаваме, продаваме, продаваме, но има нещо... не знам как да го изразя...

Ленарт допълва думите, които ѝ липсват:

– Има нещо романтично в мисълта, че не всички апартаменти са за продан.

Брокерката кимва. Естел диша дълбоко и щастливо. Юлия и Ру ще са ѝ съседи, в апартамента от другата страна на стълбището, и с Юлия ще си разменят книги в асансьора. Първата, която Естел ще ѝ даде, е на любимата ѝ поетеса. Прегънала е ъгълчето на една страница и е подчертала няколко стиха, най-красивите, които е чела.

Нищо не бива да ти се случи

Не, какво говоря

Трябва да ти се случи всичко

И трябва да бъде прекрасно.[14]

Юлия пък ще даде на Естел съвсем различен тип литература. Пътеводител за Стокхолм.

На Ру ще ѝ липсва баща ѝ. Ще го посещава всяка седмица, той още е на земята, но вече принадлежи на небесата. Майката на Ру ще се справи със загубата само защото друг мъж ще ѝ покаже, че животът продължава напред. Юлия ще роди този мъж, стискайки ръката на Ру толкова силно, че сестрите ще трябва да дадат болкоуспокояващи и на двете жени: на едната преди раждането, а на другата след.

Ру ще заспи до него върху белия чаршаф съвсем спокойно, без да се страхува. Защото е прекосявала планини заради него и би направила какво ли още не. Дори би обрала банка, ако се наложи. С Юлия ще бъдат добри родители. Или поне сносни.

Юлия ще продължи да крие сладки, а Ру ще задържи птиците си. Маймунката и жабката също ще заобичат птиците, ще идват всеки ден и няма да оставят клетката отворена дори когато Юлия им предлага сериозни подкупи. Юлия и Ру ще се карат и ще се сдобряват. Важното е просто човек да е по-добър във второто, отколкото в първото. Така че ще викат силно, но ще се смеят още по-силно и така ще се сдобряват, че стените ще се тресат, а Естел ще се смущава в гардероба си. Любовта им ще продължи да бъде цветарска афера.

Зара слиза бързо по стълбите, изплашена, че още някой може да се опита да я прегърне. Ленарт тръгва след нея.

– Искаш ли да си поделим таксито? – пита той, все едно това не би било абсолютна анархия.

Зара не изглежда като човек, който някога е делил такси или каквото и да е друго. Но след дълго колебание промърморва:

– Добре, но ще седиш отпред. И не се возя при шофьори, които си окачат джунджурии на огледалата. Те са грешка на еволюцията.

Анна-Лена седи на стълбите. Рогер сяда с мъка до нея точно толкова близо, че почти да се докоснат. Анна-Лена изпъва пръсти току до неговите. Иска да каже извинявай. Той също. Накрая, когато си се катерил по дървото достатъчно дълго, думата се оказва по-сложна, отколкото си мислиш.

Анна-Лена поглежда към небето. Смрачило се е, декември е безмилостен. Но тя знае, че „Икеа“ още работи. Светлина някъде там в мрака.

– Можем да отидем да видим дървения плот, за който говореше – прошепва тя.

Сърцето ѝ се къса, когато Рогер поклаща глава. Той дълго мълчи. Решава нещо, после размисля, пак и пак.

– Мислех си, че можем отидем някъде другаде – промърморва накрая.

– Какво имаш предвид?

– Кино. Може би. Ако искаш.

Добре че Анна-Лена е седнала, иначе щеше да ѝ се наложи да седне.

Гледат някаква измишльотина. Защото понякога хората имат нужда и от приказки. Държат се за ръка в тъмния салон. Анна-Лена има чувството, че е у дома, а Рогер, че е достатъчен.

Естел се връща в апартамента си. По пътя се обажда на дъщеря си и ѝ казва да не се тревожи нито за заложническата драма, нито че майка ѝ живее сама в онзи голям апартамент. Защото вече не е сама. Ще трябва да откаже цигарите, тъй като младата жена, която наема стая при нея, няма да я оставя да пуши дори в гардероба.

Ако трябва да сме точни, жената всъщност наема целия апартамент от дъщерята на Естел, а Естел на свой ред наема стая от жената на същата цена: шест хиляди и петстотин. На хладилника в кухнята има смачкана рисунка на маймуна, жаба и лос. Естел я открадна от стаята за разпити, когато Джим отиде за кафе. През седмица маймунката и жабката закусват с майка си в кухнята на Естел. В продължение на няколко години ще гледат заедно новогодишната заря през прозореца. Накрая ще дойде последната нощ на Естел без Кнут и последната нощ на всички останали с Естел.

На погребението Ру предлага да напишат на надгробната плоча „Тук почива Естел. Бабката наистина можеше да пие вино!“. Тогава Юлия изритва Ру по пищяла, но не силно. Синът им ги държи за ръце, когато си тръгват. Юлия пази книгите на старата жена цял живот. Бутилките вино също. Когато стават тийнейджърки, маймунката и жабката пушат тайно в гардероба.

Някъде на небето Естел слуша музика с един мъж и говори за литература с друг. Може да си го позволи.

А, и между другото: в едно мазе, където млада майка, която стана банков обирджия, веднъж спа сама и изплашена, има кашон, пълен с одеяла. На съвсем друго място една банка няма да бъде ограбена след Нова година, защото човекът, скрил пистолета си под одеялата, претърсва цялото мазе и ругае, понеже пистолета го няма. Що за безчестен задник краде нечий пистолет?

Идиоти.

70.

Первазите на прозорците в офиса са натежали от сняг. Психоложката говори с баща си по телефона.

– Надя, моята скъпа птица – казва той на майчиния си език, защото на него птица е по-красива дума.

– И аз те обичам, татко – отвръща Надя търпеливо. Преди не говореше с нея така, но на стари години и програмистите стават поети. Надя го уверява няколкократно, че ще кара внимателно на другия ден, когато ще му отиде на гости, но той въпреки това иска да дойде да я вземе. Бащите са бащи и дъщерите са дъщери и дори психолозите не правят изключение.

Надя затваря. На вратата се чука така, сякаш някой не иска да я докосва и вместо това тропа с чадъра си. Отвън стои Зара. В ръката си държи писмо.

– Здравей? Извинявай, не мислех... имаме ли уговорен час? – пита Надя и посяга първо към календара си, после към телефона, за да види колко е часът.

– Не, аз просто... – отговаря Зара тихо.

Металният връх на чадъра потрепва издайнически. Надя го вижда.

– Влизай, влизай – кани я разтревожено.

Кожата под очите на Зара е леко набръчкана, изтощена от всичко, което тя е сдържала през годините, достигайки точка на пречупване. Зара се заглежда в картината с жената на моста в продължение на няколко минути, преди да попита Надя:

– Харесваш ли работата си?

– Да – потвърждава Надя, все така обезпокоено.

– Щастлива ли си?

Надя иска да я докосне, но се въздържа.

– Да, щастлива съм, Зара. Не през цялото време, научила съм, че не е нужно човек да е щастлив постоянно. Но съм... достатъчно щастлива. Това ли дойде да ме питаш?

Зара гледа покрай нея.

– Веднъж ме попита защо харесвам работата си, а аз отговорих, че просто съм добра в нея. Но напоследък ми се отвори неочаквано много време за размисъл и смятам, че харесвах работата си, защото вярвах в нея.

– Какво искаш да кажеш? – пита психоложката тренирано, въпреки че съвсем нетренирано иска да каже, че наистина се радва, че Зара е тук. Че много е мислила за нея. Че се е страхувала какво може да ѝ хрумне.

Зара протяга ръка толкова близо до платното, колкото е възможно, без всъщност да докосне жената от картината.

– Вярвам в мястото на банкерите в обществото. Вярвам в реда. Никога не съм имала нищо против това, че клиентите, медиите и политиците ни мразят. Такава е ролята ни. Банките трябва да придават тежест на системата. Да я правят бавна, бюрократична, трудноподвижна. За да не препуска светът твърде бързо. Хората се нуждаят от бюрокрация, за да имат време да помислят, преди да направят някоя глупост.

Тя замлъква. Психоложката се намества безшумно в стола си.

– Извинявай, че спекулирам, Зара, но... звучи ми, сякаш нещо се е променило. Нещо в теб.

Зара я поглежда право в очите, за пръв път.

– Жилищният пазар отново ще се срине. Може би не утре, но ще се срине. Знаем го. И въпреки това даваме пари назаем. Когато хората изгубят всичко, казваме, че отговорността е тяхна, че такива са правилата на играта, че те са си виновни, задето са били толкова алчни. Но това не е вярно. Повечето хора не са алчни, просто са... Както го каза, когато говорихме за картината: просто търсят нещо, за което да се хванат. Нещо, за което да се борят. Искат да имат къде да живеят, да отгледат децата си, да живеят живота си.

– Случило ли ти се е нещо, откакто се видяхме за последно? – пита психоложката.

Зара се усмихва измъчено. Как да отговори? Вместо това отговаря на въпрос, който изобщо не е задаван.

– Всичко олекна, Надя. Банките вече нямат тежест. Преди сто години почти всички служители в една банка са разбирали как банката печели пари. Сега във всяка банка има не повече от трима души, които наистина проумяват откъде идва всичко.

– И поставяш под въпрос собственото си място, защото вече нямаш чувството, че разбираш? – предполага психоложката.

Брадичката на Зара се отмества тъжно от ляво надясно.

– Не. Подадох оставка. Защото осъзнах, че съм една от тези трима души.

– Какво ще правиш сега?

– Не знам.

Психоложката най-накрая може да каже нещо съдържателно. Нещо, което не е научила в университета, но въпреки това знае, че всички хора имат нуждата да го чуват от време на време.

– Да не знаеш, е добро начало.

Зара не казва нищо повече. Дезинфекцира ръцете си, брои прозорци. Бюрото е тясно, но въпреки това двете жени никога не биха се чувствали комфортно да седят толкова близо една до друга, ако него го нямаше. Понякога нямаме нужда от разстояние, а просто от бариери. Движенията на Надя са нежни, тези на Зара – наежени. Минава доста време, преди психоложката отново да отвори уста.

– Спомняш ли си, че на една от първите ни срещи ме помоли да обясня какво е паническо разстройство? Мисля, че така и не ти дадох добър отговор.

– Сега имаш ли по-добър? – пита Зара.

Психоложката поклаща глава. Зара не може да не се усмихне. После Надя казва със собствения си глас, не с този на психологическото образование или някой друг:

– Но знаеш ли какво, Зара? Научих, че помага човек да говори за това. За жалост, мисля, че повечето хора все още получават повече съчувствие от колегите и началниците си, ако сутрините, когато изглеждат унили на работа, кажат „имам махмурлук“ вместо „паникьосана съм“. Мисля, че всеки ден на улицата се разминаваме с хора, които чувстват същото като теб и мен, просто много от тях не знаят какво е то. Мъже и жени, на които им е трудно да дишат и месец след месец обикалят по лекари, защото предполагат, че нещо не е наред с дробовете им. Просто защото е адски трудно да се признае, че проблемът е някъде другаде. Че ги боли душата, че имат невидими оловни тежести във вените и изпитват неописуем натиск в гърдите. Мозъците ни ни лъжат, казват ни, че ще умрем. Но с дробовете ни всичко е наред, Зара. Няма да умрем, ти и аз.

Думите се носят между тях, танцуват невидими пред очите им, преди тишината да ги погълне. Няма да умрем. Няма да умрем. Няма да умрем, ти и аз.

– Поне не сега! – отбелязва Зара след малко. Психоложката избухва в смях.

– Знаеш ли какво, Зара? Можеш да си изкарваш хляба, като пишеш късмети за бисквити.

– Единственото послание, от което се нуждаят хората, които ядат бисквити, е „това е причината да си дебел“ – отговаря Зара.

Тя също се засмива, но трептенето на носа ѝ я издава. Погледът ѝ първо побягва през прозореца, после се промъква към ръцете на Надя, след това към врата ѝ, към брадичката, стига почти до очите, но само почти. Последвалата тишина е най-дългата, която е наставала помежду им. Зара стисва клепачи и устни, а кожата под очите ѝ най-накрая се отпуска. Ужасът се кондензира в деликатни капки, които падат надолу към ръба на бюрото.

Зара оставя плика да се изплъзне бавно от ръката ѝ. Психоложката го взима колебливо. Зара иска да прошепне, че е дошла заради писмото още първия път. Тогава се навършваха точно десет години, откакто мъжът скочи. Има нужда някой да прочете на глас какво ѝ е написал той, а после, когато гърдите ѝ пламнат, да ѝ попречи да скочи.

Иска да прошепне всичко това, за моста и за Надя и за момчето, което се затича и я спаси. За това как всеки ден след тази случка Зара размишлява за разликата между хората. Но промълвява единствено:

– Надя... ти, аз...

Надя иска да прегърне възрастната жена от другата страна на бюрото, но не смее. Вместо това, докато Зара още не е отворила очи, психоложката отваря внимателно пощенския плик и вади десетгодишна бележка, писана на ръка. Състои се само от четири думи.

71.

Мостът е покрит с лед, който проблясва под последните храбри звезди, докато зората се надига над хоризонта. Целият град диша дълбоко, все още спящ, оплетен в пухени завивки и сънища за малки крачета, без които сърцата ни не биха могли да бият.

Зара стои до парапета. Навежда се напред, наднича над ръба. За един самотен миг всъщност почти изглежда, че е напът да скочи. Но ако някой я беше видял, ако я познаваше, ако знаеше за станалото през последните дни... тогава би бил напълно сигурен, че няма да го направи. Никой не преминава през всичко това само за да завърши историята по този начин. Тя не е от хората, които скачат.

И после? После пуска.

Полетът е по-дълъг, отколкото би предположил човек дори ако допреди малко е стоял на ръба. Минава време до сблъсъка. Чува се леко прошумоляване, вятърът подема листа хартия и буквите и те се понасят над водата. Пръстите, стискали плика хиляди пъти, откакто Зара за пръв път го вдигна от пода в антрето, най-накрая се отказват от борбата и оставят писмото да полети към вечността.

Мъжът, който ѝ го изпрати преди десет години, бе написал всичко, което смяташе, че тя трябва да знае. Това беше последното му послание към когото и да е. Само четири думи, нямаше повече. Четирите най-големи малки думи, които който и да е човек би могъл да каже на друг човек:

„Ти не си виновна.“

Когато писмото стига до водата, Зара вече се е отдалечила. В края на моста я чака кола. Вътре седи Ленарт. Погледите им се срещат, когато Зара отваря вратата. Той я оставя да слуша музиката си колкото силно си иска. Тя пък смята да направи всичко по силите си той да ѝ доскучае.

72.

Казват, че личността на един човек представлява сборът от преживяванията му. Но това не е вярно, не съвсем, защото, ако ни определяше единствено миналото ни, нямаше да можем да живеем със себе си. Трябва да си втълпяваме, че сме нещо повече от грешките, които сме направили вчера. Че също така сме всички свои бъдещи избори, всички свои бъдещи дни.

Момичето все си мислеше, че най-странното е как не може да се ядоса на майка си. Това чувство бе обвито с плътно стъкло, което не можеше да счупи. След погребението разтреби и извади празните бутилки джин от скривалищата, за които отдавна знаеше, но сърце не ѝ даваше да каже на майка си. Това може би е последното спасително въже, за което се държат алкохолизираните родители: заблудата, че децата им не знаят. Че не виждат. Все едно хаосът може да се прикрие. Той обаче дори не може да се погребе, мислеше си дъщерята, наследствен е.

Веднъж майка ѝ прошепна завалено в ухото ѝ: „Ние сме просто сборът от преживяванията ни. Всичко друго са глупости. Така че не се тревожи, миличка, няма да ти разбият сърцето, защото си дете на разведени родители. Няма да станеш романтичка, защото децата на разведените родители не вярват във вечната любов“.

После тя заспа на дивана, облегнала глава на рамото на дъщеря си. Дъщерята я сложи да легне и избърса разлетия по пода джин. „Грешиш, мамо“, прошепна в мрака и беше права. Никой не обира банка заради децата си, ако не е романтик.

Момичето порасна и се сдоби със собствени момичета. Маймунка и жабка. Опитваше се да бъде добра майка, въпреки че нямаше наръчник с инструкции. Опитваше се да бъде добра съпруга, добър служител, добър човек. Всяка секунда изпитваше смъртен страх, че ще се провали, но за известно време всъщност вярваше, че всичко е наред. Поне относително. Отпусна се, не беше подготвена, изневярата и разводът я халосаха в тила. Животът я нокаутира. Случва се на повечето от нас поне веднъж. Може би се е случвало и на теб.

Преди няколко седмици, на връщане от училище, лосът, маймунката и жабката слязоха от автобуса и тръгнаха по моста, както обикновено. Някъде по средата обаче момичетата спряха. В първия момент майката не забеляза и когато се обърна, дъщерите ѝ вече бяха на десетина метра зад нея. Маймунката и жабката бяха купили катинар, защото бяха видели в интернет, че хората от други градове окачат катинари по парапетите на мостовете. „Така заключват любовта завинаги и никога не спират да се обичат!“

Майката беше съкрушена, защото си помисли, че момичетата се страхуват, че след развода тя вече няма да ги обича. Че всичко ще бъде различно и тя вече няма да бъде тяхна. След десет минути панически плач и объркани обяснения от нейна страна маймунката и жабката погалиха търпеливо майка си по бузите и прошепнаха: „Не се страхуваме, че ще те изгубим, мамо. Просто искаме да знаеш, че ти няма да ни изгубиш“.

Катинарът се заключи с щракване. Маймунката хвърли ключа през парапета и се загледа надолу към водата. И трите плачеха. „Завинаги“, прошепна майката. „Завинаги“, отвърнаха момичетата. Когато тръгнаха, по-малката дъщеря призна, че първия път, когато видяла това с катинарите в интернет, решила, че може би го правят, защото се боят, че някой може да открадне моста. После си помислила, че може всъщност да се боят да не би някой да открадне катинара. Накрая кака ѝ обяснила истинската идея, но успяла да го направи така, че сестра ѝ да не се почувства глупаво. Значи с баща ви все нещо сме свършили добре, помисли си тогава майката, щом можете да си признаете, когато сте сгрешили, и да простите на другите, когато те го направят.

Вечерта ядоха пица, любимото ядене на момичетата. После дъщерите заспаха на матраците на пода в малкия апартамент за шест хиляди и петстотин крони, които майката още не знаеше как ще плати следващия месец.

Тя остана сама в мрака. Скоро идваше Коледа, а след това и Нова година. Знаеше с какво нетърпение момичетата очакват зарята. Разкъсваше я това, че те продължаваха да разчитат на нея, защото не знаеха колко сериозно се е провалила. Когато слънцето изгря, тя тръгна да приготвя раниците им, при което от тази на голямата дъщеря падна една тетрадка. Майката се канеше да я пъхне обратно, но страниците, на които се бе отворила тетрадката, бяха изписани и първите думи привлякоха вниманието ѝ. „Принцесата с две кралства.“ В първия момент майката се подразни, защото през целия им живот се опитваше да накара дъщерите си да не бъдат принцеси. Искаше ѝ се да бъдат воини. Тъй като момичетата обичаха майка си, правеха каквото им казва тя, разбира се, или поне се преструваха и всъщност правеха точно обратното в случаите, когато е редно децата грам да не слушат родителите си. По-голямата дъщеря имаше да напише приказка за домашно и тя написа „Принцесата с две кралства“. В приказката се разказваше за принцеса, която живеела в голям, красив замък. Една нощ намерила дупка в пода под леглото си, а от другата страна на дупката имало таен, вълшебен свят, пълен с приказни същества – дракони, тролове и други работи, които дъщеря ѝ явно си бе измислила съвсем сама. Звучаха толкова фантастично, че майката се почувства просто съсипана, тъй като се питаше единствено: „Колко ли отчайваща трябва да е реалността ти, за да копнееш толкова много да... избягаш?“. Всички същества в приказката бяха щастливи, живееха в мир и никой в малкия им свят не страдаше. Но принцесата скоро открила ужасната истината: че вълшебното място, където живеели новите ѝ приятели, в действителност се намирало между два замъка, в две различни кралства. В едното властвал крал, а в другото кралица и двамата водели кръвопролитна война с ужасяващи оръжия. Пращали армиите си да се бият, но стените на двете кралства били твърде високи и силни и не поддавали. Накрая момичето осъзнало, че нямало да има победител, войната просто щяла да опустоши и изтреби всичко наоколо. Чак тогава принцесата узнала истината: кралят и кралицата били нейни родители и цялата война се водела заради нея. И двамата владетели се опитвали да победят другия, за да си върнат принцесата. Когато майката дочете приказката, дъщерите тъкмо започваха да шават сънено върху матраците си и тогава всичко в нея сякаш се пръсна. В края принцесата се сбогуваше с новите си приятели и потегляше сама. Изчезваше в мрака на нощта и не се връщаше. Защото знаеше, че ако изчезне, няма да има за какво да се бият родителите ѝ. Така щеше да спаси както кралствата, така и света помежду им.

Когато дъщерите се събудиха, майката закуси с тях, като се насилваше да се преструва, че всичко е наред. Заведе ги на училище. После се върна обратно, изкачи моста, спря по средата и стисна парапета с всички сили.

Не се бореше с бившия си мъж за стария си дом, не се караше с бившия си шеф за старата си работа, не воюваше с адвоката, не използваше оръжия, не създаваше хаос. Заради децата. Правеше всичко възможно, за да не бъдат застигнати от провала на възрастните. Това не обясняваше защо се опита да ограби банка. Нито я оправдаваше. Но знаеш ли какво? Може би и ти си имал някоя и друга адски лоша идея. Може би заслужаваш втори шанс. Може би не си сам.

На сутринта на трийсети декември тя излезе навън с пистолет. Сега, вечерта, се връща обратно. Няколко часа след заложническата драма, за която градът ще говори години наред, майката взима дъщерите си и пита:

– Как прекарахте при баща си?

– Добре, мамо? Ти какво прави? – пита малката дъщеря. Майката се усмихва, замисля се, свива рамене.

– Ами, знаеш... нищо особено. Всичко е както обикновено.

Но когато минават по моста, майката слага нежно ръка на рамото на голямата дъщеря и прошепва бързо в ухото ѝ:

– Ти си моята принцеса и моят воин, можеш да бъдеш и двете едновременно. Обещай ми, че никога няма да го забравиш. Знам, че невинаги съм кой знае колко добра майка, но разводът не е по твоя... нито за секунда не си мисли, че дори частица от това е... по твоя...

Голямата дъщеря мига, за да прогони сълзите. Малката дъщеря им виква да побързат, те се затичват след нея, майката избърсва лице и ги пита дали искат да вечерят пица, а малката виква:

– А МЕЧКИТЕ АКАТ ЛИ В ГОРАТА!?

Тази нощ, малко преди да заспят в новия дом на майката, където съжителстват с малко смахната бабка на име Естел, голямата дъщеря хваща майка си за ръка и прошепва:

– Ти си добра майка, мамо. Не се притеснявай толкова много. Всичко е наред.

Тогава най-накрая го постигат: мир в света между двете кралства. Всички вълшебни, прекрасни, измислени същества спят спокойно. Маймуни, жаби, лосове, бабки, всички.

73.

Новата година идва, което, разбира се, никога не е толкова значимо събитие, колкото се надява човек, освен ако не е продавач на календари. Просто един ден става друг, сега става тогава. Зимата се разпростира над града като роднина с твърде високо самочувствие. Къщата срещу банката променя цвета си в такт с температурата. Разбира се, не изглежда специално, просто сива сграда под временна бяла покривка, на място, където хората като че ли не избират да живеят, а просто понасят да пребивават. След няколко години някой местен сигурно ще посочи входа на свой приятел от големия град и ще каже: „Ей там веднъж имаше заложническа драма“. Посетителят ще замижи и ще изсумти:

„Там? Да бе, сигурно!“. Все пак такива неща не се случват в градове като този, това на всички им е ясно.

Минали са няколко дни от Нова година и една жена излиза от входа. Смее се, дъщерите ѝ са с нея и тъкмо са казали нещо, което е накарало и трите да се захилят така, че между снежинките да полетят сополи. Отиват до кофите за боклук и изхвърлят кутиите от пица. Изведнъж жената внезапно вдига поглед и спира на място. Едното момиче се катери по нея, другото подскача нагоре-надолу. Започва да става късно, небето е по януарски тъмно, а снеговалежът намалява видимостта, но жената забелязва полицейската кола от другата страна на улицата. Вътре седят един стар и един млад полицай. Жената се взира в тях, дъщерите още не са видели страха ѝ. Единствената мисъл, която минава през ума ѝ, е „не пред момичетата“. Всичко се случва за няколко мига, но през това време тя успява да изживее два живота. Техните.

После полицейският автомобил тръгва бавно към нея. Подминава я.

Продължава нататък, дава мигач, завива надясно, изчезва.

– Разбирам те, ако искаш да я арестуваш – каза Джим тихо от пасажерското място, изплашен, че синът му може да е размислил.

– Не, просто исках да я видя, за да го направим и двамата – казва синът зад волана.

– Кое?

– Да я пуснем.

Не говорят повече за нея. Нито за жената пред входа, нито за жената, която им липсва. Джим спаси обирджия и излъга сина си, а Джак може би никога няма да му прости напълно, но въпреки това могат да продължат напред заедно.

Известно време карат мълчаливо през града си, преди бащата да каже, без да поглежда сина си:

– Знам, че са ти предложили работа в Стокхолм. Джак се обръща изненадано.

– Откъде, по дяволите?

– Не съм глупав, не. Поне невинаги. Понякога просто изглеждам глупав.

Джак се усмихва засрамено.

– Знам, баща ми.

– Трябва да приемеш. Работата.

Джак примигва, завива, не бърза да отговори.

– Да приема работа в Стокхолм? Знаеш ли колко е скъп животът там?

Бащата почуква тъжно с брачната си халка по пластмасовия панел над жабката.

– Не стой тук заради мен, момче.

– Не го правя – лъже Джак.

Защото знае, че ако майка му беше там, щеше да каже, че знаеш ли какво, момчето ми? Има и по-лоши причини да стоиш някъде.

– Смяната ни свърши – отбелязва Джим.

– Искаш ли кафе? – пита Джак.

– Сега? Много е късно – ахва бащата.

– Ще спрем за кафе – настоява Джак.

– Защо?

– Мислех да вземем колата ми от управлението и да направим едно кръгче.

– Докъде?

Джак отговаря така, сякаш е съвсем естествено:

– До сестра ми.

Погледът на Джим се отделя от сина му и се плъзва по пътя.

– А? Сега?

– Да.

– Защо... точно сега?

– Тя скоро има рожден ден. Ти скоро имаш рожден ден. До Коледа остават само единайсет месеца. Какво значение има, по дяволите? Просто си мислех, че може би ще иска да се прибере с нас.

Джим се взира, мижейки, през прозореца и следва пътната маркировка, за да може да овладее гласа си.

– Ще ни отнеме поне едно денонощие. Джак върти очи.

– За бога, баща ми. Нали ти казах, че ще спрем за кафе! И го правят. Карат цяла нощ и после почти цял ден. Чукат на вратата ѝ. Тя може би се прибира с тях, може би не.

Може би е готова да тръгне по по-добър път, може би вече знае разликата между това да летиш, и това да падаш, може би не. Тези неща са също толкова неконтролируеми като любовта. Може би е вярно онова, че до определена възраст децата те обичат безусловно и безразсъдно по една-единствена причина: ти си техен. Родителите, братята и сестрите ти могат да те обичат до края на живота ти по абсолютно същата причина.

Истината? Няма истина. Всичко, което сме узнали за границите на Вселената, е, че тя няма такива. Единственото, което знаем за Бог, е, че не знаем нищо. Така че единственото, което една майка свещеник искаше от семейството си, беше нещо просто: да даваме най-доброто от себе си. Да засадим ябълково дърво днес дори ако знаем, че утре светът ще свърши.

Да спасяваме тези, които можем.

74.

Идва пролет. Накрая тя винаги ни намира. Вятърът издухва зимата, дърветата зашумоляват, птиците вдигат врява, природата изведнъж се развиква оглушително там, където снегът с месеци е поглъщал всяко ехо.

Джак излиза от един асансьор и гледа объркано, търсещо. В ръка държи писмо. Една сутрин то се приземи върху килима в антрето му, без марка. Вътре имаше бележка, на която бе изписан адресът, където се намира сега, както и етаж и номер на кабинет. В плика имаше също така снимка на моста и втори плик, запечатан. На него пишеше друго име.

Зара видя Джак в полицейското управление и го разпозна въпреки изминалото време. Защото оттогава тя изживяваше същия момент отново и отново и разбра, че и с него беше така.

Джак намира кабинета и чука на вратата. Минали са около десет години, откакто един мъж скочи, и горе-долу толкова, откакто една жена не го направи. Тя отваря вратата и не разбира кой е той, но когато я вижда, в сърцето на Джак избухват конфети, защото не я е забравил. Не я е виждал, откакто бе застанала на парапета на моста, но все още би могъл да я разпознае дори на тъмно.

– Да... аз... – заеква Джак.

– Здравей? Търсиш ли някого? – пита Надя дружелюбно, но неразбиращо.

Той трябва да се подпре на рамката на вратата, за да не залитне. За миг върховете на пръстите ѝ докосват неговите. Още не знаят колко много могат да си влияят. Той ѝ подава големия плик, името му е изписано грозновато отпред, вътре са снимката на моста и адресът на кабинета ѝ. Отдолу е по-малкият плик с надпис „За Надя“. Вътре има малък лист, на който Зара със значително по-прилежен почерк е изписала осем прости думи.

„Ти се спаси сама, той просто беше там.“

Надя губи равновесие само за момент и пръстите ѝ улавят ръката на Джак. Погледите им танцуват около очите на другия. Тя стиска здраво, здраво, здраво бележката с осемте думи, но едва успява да формулира своите:

– Ти си бил, на моста, когато аз... това ти ли беше? Той кима безмълвно. Тя търси думи.

– Не знам какво да кажа... дай ми секунда. Трябва да... се съвзема.

Отива до бюрото си и потъва в стола. Десет години се е чудила кой е той, а сега няма представа какво да му каже. Откъде да започне. Джак влиза предпазливо в кабинета след нея. Вижда снимката на рафта, онази, която Зара винаги намества, когато е тук. На нея Надя стои с група деца на летен лагер в почивно селище. Снимката е отпреди половин година, Надя и децата се смеят и се щипят и всички са облечени с еднакви тениски с името на благотворителната организация, организирала лагера. Организацията събира пари, за да може да работи с деца като тези на снимката – всички те са загубили свой близък, който се е самоубил. Помага да знаеш, че не си сам, когато те изоставят. Човек не може да носи срама и непонятната тишина сам и не е нужно, затова Надя всяка година ходи на летния лагер. За да слуша много, да говори малко и да се смее и щипе колкото се може повече.

Още не го знае, но организацията току-що е получила дарение по банковата си сметка. От жена със слушалки, която е напуснала работата си, раздала е състоянието си и се е качила на един мост. Ще могат да си позволят да организират лагера още много години напред.

Джак и Надя седят от двете страни на тясното бюро и се гледат. Той се усмихва леко, накрая и тя го прави, едновременно изплашена до смърт и изпълнена със смях. Един ден, след десет години, може би ще разкажат на някого какво е чувството, когато се случи за първи път.

Може би ще разкажат на децата си.

75.

Истината? Истината за всичко това? Истината е, че това беше история за много различни неща, но най-вече за идиоти. Защото ние също правим каквото можем. Опитваме се да се справим с това да бъдем възрастни и да се обичаме и да проумеем как, да му се не види, се включват USB кабелите. Търсим нещо, за което да се хванем, за което да се борим и което да очакваме. Правим всичко по силите си, за да научим децата си на същото. Това е нещо общо за всички ни, но въпреки това повечето си оставаме непознати. Не знаем какво си причиняваме, как твоят живот се влияе от моя.

Може би днес сме се разминали забързано в навалицата и никой не е забелязал, влакънцата на палтото ти са се допрели до моето само за миг и после сме отминали. Не зная кой си ти.

Но когато се прибереш довечера, когато слънцето залезе и нощта ни погълне, позволи си една дълбока глътка въздух. Защото изкарахме до края и на този ден.

А утре идва нов.

Ако се нуждаеш от някого

Гореща линия за предотвратяване на самоубийства на организация за психическо здраве „Майнд“: Обади се на 90101

Организация „Дежурен другар“: Обади се на 08-702 16 80

Дежурен свещеник: Обади се на 112 и помоли да те свържат

Или се обади на Медицински справки на 1177 и помоли за номера на най-близкото спешно психиатрично отделение

За информация и подкрепа, независимо дали ти се нуждаеш от помощ, или някой твой близък, посети:

www.suicidezero.se и www.spes.se

~~~

Бележка от преводача: Посочените телефони (освен 112) и сайтове не са релевантни за българския читател, така че могат да се заменят с някои от тези:

Информационна линия за психично здраве тел: 02/421 11 42

Български червен кръст – телефон на доверието тел.: 02/816 48 92

Фондация „Анимус“, гореща телефонна линия за жени, юноши и деца, преживели насилие

тел.: 02/981 76 86

Дружество за защита правата на детето тел.: 02/80 02 67

Държавна агенция за закрила на детето тел.: 02/933 90 50

Дружество на психолозите в България (ДПБ) тел.: 0888 429 730

АРЗ „Солидарност“ – дневна терапевтична общност за рехабилитация и ресоциализация на зависими от алкохол, наркотици и хазарт www.solidarnost-bg.org

Национална информационна линия за наркотици и алкохол www.drugsinfo-bg.org/bg

Лечение без граници – социален проект, целящ подкрепата на българи, нуждаещи се от лечение в чужбина. www.lekuvam.se

Благодарности

Й. Малко хора имали такова влияние върху живота ми като теб. Най-милият, странният, забавният, разхвърляният и сложният приятел, който съм имал. Минаха близо двайсет години и все още мисля за теб всеки ден. Толкова съжалявам, че не издържа повече. Мразя се заради това, че не можах да те спася.

Неда. Дванайсет години заедно, десет като съпрузи, две деца и милион караници за мокри кърпи по пода и чувства, за които все още опитваме да намерим думи. Не знам как успяваш да поддържаш две кариери, твоята и моята, но без теб сега нямаше да съм тук. Знам, че те влудявам, но съм луд по теб. Ducks fly together.[15]

Маймунката и жабката. Опитвам да бъда добър баща. Наистина опитвам. Но когато се качихте в колата и попитахте „На какво мирише? Сладко ли ядеш?“, тогава излъгах. Sorry.

Никлас Нат о Даг. Не знам от колко години делим един офис. Осем? Девет? Честно казано, никога не съм познавал някой гений, но ти най-много се доближаваш до това описание. Също така никога не съм имал брат.

Риад Хадуш, Юнес Хадид и Ерик Едлунд. Не го казвам толкова често, колкото трябва. Но се надявам, че знаете.

Мама и татко. Сестра ми и Пол Хушанг, Пархам и Мери. Ваня Винтер. Голяма досада още от 2013 и единственият човек, работил с мен почти през цялата ми кариера. Редактор, коректор, втори чифт очи, същинска хала и отличен приятел на всички мои истории. Благодаря, че винаги се раздаваш докрай.

Агенция „Саломонсон“. И преди всичко агентът ми Тур Юнасон, който не винаги разбира за какво, за бога, говоря, но въпреки това винаги ме защитава. Мари Гюленхамар, която беше като допълнителен член на семейството, когато машинарията и целият цирк се завъртяха твърде бързо, докато аз просто опитвах да открия себе си. Сесилия Имберг, която в края на този проект беше като втори коректор и езиков полицай. (В случаите, когато имахме граматически разногласия, ти беше права, разбира се, просто понякога си струва да правя грешки, защото е толкова забавно.)

Издателство „Форум“. И особено Йон Хегблум, Мария Бурлин, Адам Далин и Сара Линдегрен.

Алекс Шулман, който, докато опитвах да сглобя тази книга, ми напомни какво е чувството, когато текстът наистина те нокаутира. Кристофер Карлсон, който четеше, поправяше и се смееше. Имам да те черпя бира. Може би две. Маркус Лейфбю, безспорно първият ми избор, когато имам нужда да пия кафе и да говоря за втородивизионен хокей и документални филми за Виетнамската война в продължения на шест часа някой вторник.

Всички чуждестранни издателства, които издават книгите ми, от Скандинавия до Южна Корея. Искам да отправя специални благодарности на Питър Борланд, Кевин Хансън, Ариел Фредман, Рита Силва и всички останали от „Атрия/Саймън& Шустер“ в САЩ и Канада, които упорито продължавате да вярвате в мен, и на Джудит Кър, която ми помогна да стигна дотам. Вие сте вторият ми домашен пазар.

Всички преводачи на книгите ми, особено Нийл Смит. Дизайнерът на кориците ми Нилс Олсон. Любимият ми книжар Юхан Зилѐн.

Психолозите и терапевтите, които работиха с мен през последните години. В частност Бенгт, който ми помогна да обработя пристъпите на паника.

Ти. Който прочете тази книга. Благодаря за времето ти.

И накрая: Писателите, към които препраща Естел на различни места в историята, са Астрид Линдгрен (стр. 283), Джеймс Матю Бари (стр. 283), Чарлз Дикенс (стр. 294), Джойс Каръл Оутс (стр. 294), Халил Джубран (стр. 296), Уилям Шекспир (стр. 322), Лев Толстой (стр. 346) и Будил Малмстен (стр. 346 и 356). Ако някой от тях е цитиран неправилно, вината е само моя, не на Естел.

Примечания

1

Доброто и лошото ченге (англ.). – Б. пр.

2

На шведски ру означава спокойствие, мир. – Б. пр.

3

Гардеробна стая (англ.). – Б. пр.

4

В Швеция пицата често се сервира с гарнитура зелева салата. – Б. пр.

5

Става дума за немския духовник Мартин Лутер, поставил началото на Реформацията, но поради идентичното изписване на имената на латиница цитатът понякога се приписва и на Мартин Лутър Кинг. В действителност обаче няма свидетелства който и да е от двамата да е казвал нещо подобно. – Б. пр.

6

Превод от английски Боян Атанасов и Теодора Атанасова. – Б. пр.

7

Непълен цитат от „Коледна песен“ на Чарлз Дикенс. Откъсът е взет от българския превод на Нели Доспевска и е леко съкратен, за да съответства на шведския текст. – Б. пр.

8

Цитатът е от Faithless: Tales of Transgression на Джойс Каръл Оутс, няма официален български превод. – Б. пр.

9

Леко неточен цитат от „Пророкът“ на Халил Джубран. Откъсът е взет от българския превод на Мая Ценова и Спас Николов и е леко променен, за да съответства на шведския текст. – Б. пр.

10

Превод от английски Валери Петров. – Б. пр.

11

Непълен цитат от Матей 25:35-36, Библия, нов превод от оригиналните езици. – Б. пр.

12

Цитат от „Война и мир“ на Лев Толстой, превод от руски Константин Константинов. – Б. пр.

13

Цитат от стихотворението „Това е сърцето“ на Будил Малмстен, няма официален български превод. – Б. пр.

14

15

Патиците летят заедно (англ.), цитат от хокейния филм „Великите патета“. – Б. пр.

Content

Фредрик Бакман
Тревожни хора

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

Ако се нуждаеш от някого

Благодарности

Примечания