Дъглас Престън, Линкълн Чайлд

Ловецът на глави

Пендъргаст #17

1.

Джейкъб крачеше бързо пред своя по-малък брат, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си, а дъхът му се кълбеше в мразовития декемврийски въздух. Брат му Райън носеше кората с яйца, току-що купена в близката бакалия с пари, които Джейкъб беше откраднал от портмонето на майка им.

— Първо, защото старецът е истински задник – каза Джейкъб на брат си. – Второ, защото е расистки задник. Разкрещя се на Нгуенови и ги нарече „жълтури“, нали помниш? – Да, но… – Трето, защото ме пререди на опашката пред касите в супера и ме напсува, когато казах, че не е честно. Помниш това, нали? – Разбира се, че го помня, но… – Какво но? – Джейкъб се обърна с лице към по-малкия си брат. – Ами ако има пистолет? – Няма да застреля две деца я! Както и да е. Отдавна ще сме изчезнали, когато лудият стар пърдел разбере какво се е случило. – Може да се окаже от мафията. – Мафия? С име като Баскъм? Ако се казваше Гаргулио или Тарталия, нямаше да го направим. Той е само един дърт пърдел, на когото трябва да бъде даден урок. – Изведнъж се вторачи в Райън с внезапно подозрение. – Нали няма да се изнижеш и да ме оставиш сам? – O, не. – Добре, тогава. Хайде да вървим.

Джейкъб се обърна и продължи надолу по Осемдесет и четвърто авеню, след това зави по 122-ра улица. Намали крачка и тръгна леко по тротоара, все едно е излязъл на вечерна разходка. От двете страни на улицата се издигаха главно еднофамилни и двуфамилни къщи, типични за този жилищен район в Куинс, украсени с гирлянди от коледни лампички.

Той забави още крачка.

— Виж къщата на стареца – каза на брат си. – Тъмна като гроб.

Единствената без лампички. Какъв Гринч{1}, а?

Къщата се издигаше в далечния край на улицата. Уличните лампи, които надничаха през клоните на обезлистените дървета, хвърляха паяжина от сенки върху замръзналата земя.

— Добре, продължаваме да се разхождаме, все едно нищо не става. Отваряш кората, изсипваме купчина яйца на колата му и свиваме зад ъгъла и продължаваме да вървим. – Той ще разбере, че сме били ние. – Стига глупости. Сега вечерта? Между другото всички деца в махалата го мразят. И по-голямата част от възрастните. Всички го мразят. – Ами ако ни подгони? – Този дърт пръч? След седем секунди ще получи сърдечен удар. – Джейкъб се изкиска. – Когато яйцата се стоварят върху колата му, като едното нищо веднага ще замръзнат. Обзалагам се, че ще му се наложи десет пъти да я мие, докато ги махне.

Джейкъб започна да наближава къщата по тротоара и закрачи още по-внимателно. Виждаше синьото сияние в панорамния прозорец на двуетажната къща. Баскъм гледаше телевизия.

— Идва кола! – прошепна той. Те приклекнаха зад някакви храсталаци, когато една кола зави иззад ъгъла и започна да се спуска надолу по улицата, а лъчите от фаровете й се плъзгаха по всичко наоколо и го осветяваха. Когато отмина, Джейкъб почувства как сърцето му блъска.

Райън подхвърли:

— Може би не бива… – Млъквай. – Джейкъб излезе от храсталаците. Улицата беше твърде осветена за неговия вкус. Светлината идваше не само от уличните лампи, но и от коледната украса: светещи Дядо Коледовци, северни елени и сцени с яслите, разположени на моравите пред къщите. Парцелът на Баскъм поне беше малко по-тъмен.

Сега вече се приближаваха много бавно, като се придържаха към сенките на паркиралите покрай улицата автомобили. Колата на Баскъм, зелен „Плимут Фюри“ от 1971, който той пастираше всяка неделя, беше спряна в автомобилната алея колкото може по-навътре. Докато се придвижваше, Джейкъб видя неясната фигура на възрастния мъж, седнал в стол с висока облегалка, вторачен в екрана на огромния телевизор.

— Стой. Той е там. Дръпни си шапката надолу и вдигни качулката. И шала.

Те оправиха връхните си дрехи, за да се прикрият по-добре, и зачакаха в мрака между един голям храсталак и автомобила. Секундите отлитаха една по една.

— Студено ми е – оплака се Райън. – Млъквай.

Въпреки това продължиха да чакат. Джейкъб не искаше да го направят, докато възрастният мъж седеше в креслото. Ако решеше да се изправи и обърне, щеше да ги види. Трябваше да изчакат, докато се качи на горния етаж.

— Може да висим тук цяла нощ. – Млъкни.

В този момент дядката стана. Брадатата му физиономия и кльощавото тяло бяха осветени от синята светлина, докато минаваше край телевизора на път за кухнята.

— Давай!

Джейкъб се втурна към колата.

— Отваряй!

Райън отвори капака на кората с яйца и Джейкъб взе едно. Райън взе друго и се поколеба. Джейкъб хвърли своето, което изплющя задоволително върху предното стъкло, след това взе още едно, после друго. Райън най-накрая хвърли своето. Шест, седем, осем – те изпразниха кората върху предното стъкло, торпедото, покрива и отстрани, като от бързане изпуснаха няколко яйца.

— Мамка ви! – чу се рев, Баскъм излетя от страничната врата, размахвайки бейзболна бухалка, и взе бързо да се приближава.

Сърцето на Джейкъб направо се обърна в гърдите му.

— Бягай! – извика той.

Райън пусна кората, обърна се и веднага падна, защото се подхлъзна на леда.

— По дяволите! – Джейкъб се обърна и го хвана за палтото, вдигна го да се изправи, но в това време Баскъм почти беше стигнал до тях, вдигнал бухалката готова за удар.

Втурнаха се като вятър надолу по автомобилната алея и излязоха на улицата. Баскъм ги погна и за изненада на Джейкъб не падна мъртъв от сърдечен удар. Оказа се неочаквано бърз и започна да ги настига. Райън захлипа.

— Проклети дечурлига! Ще ви строша главите! – извика Баскъм подире им.

Джейкъб зави зад ъгъла и излезе на „Хилсайд“, прелетя покрай няколко затворени магазина и едно игрище за бейзбол, а Райън го следваше. Дъртото копеле продължаваше да ги гони, вдигнало високо бейзболната бухалка.

Обаче, изглежда, най-накрая беше започнал да се задъхва, защото малко по малко започна да изостава. Те завиха в друга улица. Джейкъб можеше да види пред тях старата автокъща със спуснати кепенци, заобиколена с ограда от телена мрежа, където следващата пролет щяха да построят апартаменти. Преди известно време група деца бяха срязали дупка в оградата. Той плонжира към отвора, пропълзя през него, а Райън го последва. Сега Баскъм наистина изоставаше, но продължаваше да крещи заплахи.

Зад автокъщата се простираше индустриален район с няколко порутени сгради. Джейкъб огледа близкия гараж с лющеща се дървена врата и счупен прозорец до нея. Сега Баскъм не се виждаше. Може би се беше отказал при оградата, но Джейкъб имаше усещането, че старият пърделник все още ги следва. Трябваше да си намерят място, където да се скрият.

Той опита вратата на гаража. Беше заключена. Предпазливо протегна ръка през прозореца, напипа топката, завъртя я отвътре – и вратата се отвори със скърцане.

Влезе, Райън го последва, той внимателно и тихо я затвори и завъртя резето.

Стояха там в мрака, дишайки тежко. Джейкъб имаше чувството, че дробовете му ще се пръснат, докато се опитваше да пази тишина.

— Проклети хлапета! – чуха те пронизителен крясък в далечината. – Ще ви смачкам топките!

В гаража, който изглеждаше празен, като изключим парчетата стъкло по пода, беше тъмно. Джейкъб започна да се промъква напред, хващайки преди това Райън за ръката. Трябваше им място, където да се скрият, в случай че старият Баскъм по някаква причина реши да ги търси тук вътре. Изглежда дъртият луд глупак наистина искаше да ги напердаши с тази бухалка. Когато очите на Джейкъб се приспособиха към сумрака, видя в задния край купчина листа. Голяма купчина.

Той задърпа Райън в тази посока и зарови в купчината, легна на меката повърхност и с ръце взе да гребе наоколо, затрупвайки себе си и брат си с листа.

Мина една минута. След това още една. Виковете на Баскъм вече не се чуваха. Всичко утихна. Постепенно Джейкъб успокои дишането си и върна увереността си. След още няколко минути започна да се киска.

— Пипнахме старото слюнчещо се копеле!

Райън не отговори.

— Видя ли го? Изглежда ни подгони по пижама. Може пишката му да е замръзнала и да се е отчупила. – Мислиш ли, че видя лицата ни? – попита Райън с треперещ гласец. – Въпреки шапките, качулките и шаловете? В никакъв случай. – Джейкъб отново се изсмя. – Обзалагам се, че яйцата вече са замръзнали на камък.

Най-накрая и Райън си позволи малко смях.

— Проклети хлапета! Ще ви смачкам топките! – каза той, имитирайки свистящия глас на стареца и неговия силен куински акцент.

Двамата се засмяха, докато ставаха от листата, отмахвайки ги настрана. Тогава Джейкъб шумно подуши въздуха.

— Пръднал си! – Не съм. – Пръднал си. – Не съм. Който е подушил, той е изпушил.

Джейкъб направи пауза, като продължаваше да души.

— Какво е това? – Не е пръдня. Това е… това е противно. – Прав си. Прилича на… не знам. Гнили отпадъци или нещо подобно.

Отвратен, Джейкъб направи крачка назад в листата и се препъна в нещо. Протегна ръка и се подпря на него, за да запази равновесие, само за да открие, че повърхността от листа, под която лежеше нещото, поддаде с лека въздишка и вонята изведнъж започна да се носи над тях сто пъти по-гадна от преди. Той отскочи назад и залитна, когато чу гласа на Райън.

— Виж, има ръка…

2.

Лейтенант Винсънт Д’Агоста, командир на отряда детективи, стоеше под прожекторите пред гаража в „Кю Гардънс“ в Куинс и наблюдаваше работата на криминалистите на местопрестъплението. Беше раздразнен, че го бяха извикали толкова късно през нощта точно преди свободния му ден. За трупа беше съобщено в 23:38. Само двайсет и две минути по-късно обаждането щеше да бъде за лейтенант Паркхърст.

Д’Агоста въздъхна. Тази работа щеше да се окаже кофти: обезглавена млада жена. Той започна да прехвърля наум възможни заглавия в жълтите вестници: нещо като „Труп без глава в бара с голи до кръста келнерки“ – най-известното заглавие в историята на „Ню Йорк Поуст“.

Джони Карузо, началникът на екипа криминалисти, излезе от кръга ярка светлина, като прибираше своя айпад в калъфа.

— Какво открихте? – попита Д’Агоста.

— Проклетите листа. Искам да кажа, я се опитай да търсиш косми, фибри и пръстови отпечатъци или каквото и да е в тази каша. Все едно да дириш игла в купа сено.

— Смяташ ли, че извършителят е предвидил това?

— Не. Освен ако не е работил някога в криминалистки екип. Мисля, че става дума просто за съвпадение.

— Без глава?

— Да. Освен това не е била обезглавена тук, защото няма кръв.

— Причина за смъртта?

— Единичен изстрел в сърцето. Голям калибър, високоскоростен патрон, минал е право през него от гърба до гърдите. И това не се е случило тук. Като се вземат предвид студът и останалите подробности, предполагам, че тялото е изхвърлено тук преди три, може би четири дни.

— Сексуално нападение?

— Засега не се открити очевидни следи, но трябва да изчакаме патологът да прегледа… нали разбираш, различните…

— Точно така – бързо го прекъсна Д’Агоста. – Без лична карта или нещо друго?

— Да. Никакви документи, празни джобове. Бяла жена, висока може би метър и шейсет и седем. Трудно е да се каже. В началото на двайсетте, тялото със слънчев загар, в добра физическа форма. Носи джинси „Долче и Габана“. А шантавите маратонки на краката й? Току-що ги проверих в интернет. „Лубутен“. Почти хиляда кинта.

Д’Агоста подсвирна.

— Маратонки за хиляда долара? Мамка му!

— Аха. Богато бяло момиче. Без глава. Знаеш какво значи това, нали, лейтенанте?

Д’Агоста кимна. Медиите щяха да цъфнат всеки момент и наистина, щом си го помисли, сякаш изпълняващи негова магическа заповед, запристигаха: начело с бус на „Фокс 5“. След това се появи още един и накрая с лимузина на „Юбер“ не някой друг, а добрият стар Брайс Хариман, репортерът на „Поуст“, който слезе от колата, все едно беше самият господин Пулицър.

— Мили боже. – Лейтенантът потърси по радиото говорителя на управлението, но той вече беше на мястото си при полицейските ограждения и сипеше любезности.

Карузо не обърна внимание на усилващия се хор отвъд огражденията.

— Работим по въпроса с разпознаването, преглеждаме базите данни с изчезнали лица, пръстовите отпечатъци – с една дума, правим всичко възможно.

— Съмнявам се, че ще имате попадение.

— Човек никога не знае. Подобно момиче – кокаин, метамфетамини. Може и да е скъпа проститутка. Всичко е възможно.

Д’Агоста кимна отново. Недоволството му започна да намалява. Това щеше да е случай, който ще предизвика голямо обществено внимание. Разбира се, последствията можеше да са двояки. Но той никога не отстъпваше пред предизвикателствата и беше почти сигурен, че този път ще се окаже победител. Обезглавяване: това означаваше, че извършителят е някой болен, извратен тип, когото лесно ще пипне. А ако тя се окаже дъщеря на някое богато семейство, лабораторните изследвания трябва да станат приоритет. Това щеше да му позволи да остави зад гърба си всички лайняни случаи, подредени на опашка пред прословутите със своята бавност криминалистични лаборатории на Нюйоркското полицейско управление.

Облечените с хирургически костюми хора от криминалисткия екип за събиране на доказателства продължаваха своята работа. Навеждаха се тук-там, прегърбени се тътреха наоколо като големи бели маймуни, докато прехвърляха листата едно по едно, проучваха бетонния под на гаража, след това кръглата дръжка на вратата и прозореца. Вземаха отпечатъци от строшеното стъкло на пода – всичко като по учебник. Изглеждаха в час, а Карузо беше най-добрият. Те също усещаха, че това ще бъде важен случай. Поради скорошните скандали около лабораториите полагаха извънредни грижи. А двете деца, намерили трупа, бяха разпитани на място, преди да бъдат освободени и предадени на родителите си.

Никакво претупване на процедурите при този случай.

— Продължавайте все така. – Д’Агоста потупа Карузо по рамото, докато се отдръпваше назад.

Студът започваше да си казва думата и лейтенантът реши да направи една бърза обиколка покрай оградата от телена мрежа, която обграждаше старата автокъща, за да се увери, че не са пропуснали някое място, откъдето е възможно да се проникне. Когато излезе от осветения район, имаше достатъчно естествена светлина, за да вижда. Въпреки това светна фенерчето си и пое, спирайки се да огледа едно или друго място. Когато зави зад сградата в дъното на двора и мина покрай купчина пресовани на кубчета автомобили, видя приклекнала до оградата фигура – от вътрешната страна. Не беше полицай или някой друг от неговия екип: човекът беше облечен в смешно дебело пухено яке с качулка, прекадено голяма за главата, която стърчеше като парче хоризонтален кюнец.

— Ей, ти! – Д’Агоста се впусна към фигурата с едната ръка върху ръкохватката на служебното оръжие, а в другата стиснал фенерчето. – Полиция! Изправи се и вдигни ръцете, за да ги виждам!

Човекът се изправи с вдигнати ръце, но лицето му остана неясно под сянката на опасаната с пухкава кожа качулка, и се обърна към него. Не се виждаше нищо друго освен две пламтящи очи в мрака под качулката.

Смутен от злокобната фигура, лейтенантът извади пистолета си.

— Какво правите тук? Не видяхте ли полицейската лента? Покажете си личната карта.

— Драги Винсънт, можеш спокойно да прибереш оръжието си.

Д’Агоста веднага разпозна гласа. Свали пистолета и го прибра в кобура.

— Пендъргаст, какви ги вършиш, за бога? Знаеш, че трябва да представиш документите си, преди да започнеш да ровиш наоколо.

— Щом се налага да бъда тук, защо да се лишавам от такава драматична поява? И какъв късмет имам, че ти се оказа този, който попадна на мен.

— Да, точно така, късметлия си. Можех да ти пусна куршум в задника.

— Колко ужасно: куршум в задника. Продължаваш да ме удивяваш със своя цветист начин на изразяване.

Известно време те останаха вторачени един в друг, после Д’Агоста свали ръкавицата си и протегна ръка. Пендъргаст свали своята, черна кожена, и двамата си стиснаха ръцете, а Д’Агоста го прихвана за лакътя. Ръката на Пендъргаст беше студена като парче мрамор, но той свали качулката и откри бледото си лице, платиненорусата си коса, пригладена назад, и сребристите очи, греещи необичайно ярко в мрака.

— Спомена, че ти се е наложило да си тук? – попита Д’Агоста. – Служебно ли?

— Да, като наказание за греховете ми. Боя се, че в момента акциите ми в бюрото са изгубили голяма част от своята стойност. Аз съм, как беше този цветист твой израз? Временно в ямата с лайна.

— Имаш неприятности или си затънал до шия в септичната яма?

— Точно така. До шия.

Д’Агоста поклати глава.

— Защо федералните са набъркани в това?

— Моят началник, асоциираният изпълнителен директор по разузнаването Лонгстрийт, разви хипотезата, че трупът може да е донесен тук от Ню Джърси. Значи има прекосяване на щатските граници. Смята, че може да е замесена организираната престъпност.

— Организираната престъпност? Та ние още не сме събрали доказателствата. Ню Джърси? Какви са тези тъпотии?

— Да, Винсънт, боя се, че това са фантазии. С една-единствена цел: да ми бъде даден урок. Чувствах се малко като Брат Заек{2}, хвърлен в шипковия храст, докато не те видях тук да отговаряш за следствието. Както едно време, когато се срещнахме за пръв път в Музея за естествена история.

Д’Агоста изръмжа. Макар да му беше приятно да види Пендъргаст, изобщо не се радваше, че ФБР е намесено. Освен това въпреки нетипичната лека шега, която прозвуча доста насилено, Пендъргаст не изглеждаше добре… дори никак. Беше слаб, почти скелет, лицето му хлътнало, а под очите имаше черни сенки.

— Осъзнавам, че това не е желаното от теб развитие – продължи Пендъргаст. – Ще направя всичко възможно, за да не ти се пречкам.

— Няма проблем. Знаеш как е с Нюйоркското полицейско управление и ФБР. А сега нека те заведа на местопрестъплението и да те представя на хората. Искаш ли сам да го огледаш?

— С удоволствие, след като криминалистите си свършат работата.

С удоволствие? Не звучеше така. Още по-малко удоволствие щеше да изпита, когато види тридневния обезглавен труп.

— Откъде е влязъл и излязъл?

— Струва ми се очевидно. Човекът е имал ключ от задната врата, вкарал е колата, изхвърлил е трупа и си е заминал.

Върнаха се обратно пред отворения гараж и влязоха под блясъка на прожекторите. Криминалистите почти бяха свършили, защото вече си събираха нещата.

— Откъде са се появили всички тези листове? – попита Пендъргаст без особен интерес.

— Смятаме, че трупът е бил скрит в каросерията на някой пикап под голяма купчина листа, покрити с парче брезент. Брезентът е оставен в един от ъглите, а трупът и шумата са стоварени при задната стена. Работим по разпита на съседите, за да се опитаме да установим дали някой не е видял тук вътре пикап или автомобил. Досега нямахме успех.

В този район през цялото време има доста оживено движение.

Д’Агоста представи специален агент Пендъргаст на своите детективи и Карузо. Никой от тях не се постара кой знае колко да прикрие недоволството си от появата на ФБР. А и видът на Пендъргаст не помагаше в това отношение, защото приличаше на човек, който току-що се е върнал от експедиция в Антарктика.

— Добре, местопрестъплението е свободно – обяви Карузо, без дори да поглежда към Пендъргаст.

Д’Агоста го последва в гаража, когато той закрачи бавно към трупа. Листовете бяха изметени и трупът лежеше по гръб. Голямата изходна рана на ключицата несъмнено беше причинена от излезлия оттам куршум с висока мощност. Сърцето беше унищожено и смъртта бе настъпила веднага. Дори след толкова години следователска работа Д’Агоста още не беше обръгнал дотолкова, за да не сметне това за утешително, макар в смъртта на толкова млад човек да нямаше никаква утеха.

Той отстъпи назад, за да остави Пендъргаст да си свърши работата. Обаче с изненада видя. че агентът не минава през обичайната си рутина с лабораторните епруветки, пинсетите и лупите, които се появяваха сякаш от нищото, плюс безкрайното суетене наоколо. Вместо това специалният агент само обиколи тялото, огледа го почти равнодушно от различни ъгли, накланяйки бледата си глава. Обиколи го два пъти. После още веднъж. По време на четвъртата обиколка дори не се опита да скрие отегчението, което се беше изписало на лицето му.

След това се върна при Д’Агоста.

— Откри ли нещо?

— Винсънт, това е истинско наказание. Като изключим обезглавяването, не виждам какво може да направи това убийство дори в известна степен интересно.

Стояха рамо до рамо, вторачени в трупа. След миг Д’Агоста чу леко вдишване. Пендъргаст внезапно коленичи и най-накрая на бял свят се появи лупата. След това той се наведе да проучва бетонния под на около петдесетина сантиметра от трупа.

— Какво има?

Специалният агент не отговори, а се втренчи старателно в мръсната ивица цимент, сякаш там се виждаше усмивката на Мона Лиза. Премести се до трупа и извади пинсети. След като се наведе над срязания врат и лицето му се озова на по-малко от два сантиметра от раната, премести пинсетите под лупата, заби ги във врата – Д’Агоста за малко не се обърна – и опъна нещо, което приличаше на гумена лента, но очевидно беше голяма вена. Отряза малко парче и го пусна в лабораторна епруветка, порови още малко, издърпа друга вена, отряза от нея парче и също го прибра. После прекара още няколко минути в проучване на голямата рана, използвайки пинсетите и лабораторните епруветки.

Най-накрая се изправи. Отегченият и далечен поглед бяха изчезнали донякъде.

— Какво?

— Винсънт, изглежда си имаме работа с истински проблем.

— Какъв?

— Главата е била отрязана тук. – Той посочи надолу. – Виждаш ли тази резка на пода?

— По пода има много резки.

— Да, но в тази има малки фрагменти тъкан. Нашият убиец е положил големи усилия да отреже главата, без да остави следи, но това е трудна работа и в един момент се е подхлъзнал и е оставил тази малка резка.

— Тогава къде е кръвта? Искам да кажа, че ако главата е отрязана тук, трябва да има поне малко кръв.

— Аха! Няма кръв, защото главата е била отрязана много часове или може би дори дни след като е застреляна жертвата. Кръвта й вече е била изтекла някъде другаде. Погледни тази рана!

— След това? Колко време след убийството?

— Като се съди по ретракцията{3} на тези вени във врата, бих казал най-малко двайсет и четири часа.

— Искаш да кажеш, че убиецът се е върнал един ден по-късно, за да отреже главата?

— Възможно е. Или си имаме работа с двама души, които може да са или да не свързани.

— Двама извършители? Какво искаш да кажеш?

— Първият, който я е убил и изхвърлил, и вторият… който я е намерил и е взел главата й.

3.

Лейтенант Д’Агоста се спря за малко пред входната врата на замъка на „Ривърсайд Драйв“ № 891. За разлика от сградите, които го заобикаляха и бяха весело закичени с коледни лампички, Пендъргастовият замък, макар и в добро състояние, като се има пред вид неговата възраст, беше тъмен и сякаш изоставен. Слабото зимно слънце се мъчеше да пробие тънкия слой облаци, хвърляйки бледа утринна светлина върху река Хъдсън, която се виждаше отвъд паравана от дървета покрай магистралата „Уест Сайд“. Беше студен и потискащ зимен ден.

С дълбока въздишка мина под покрития вход за карети, изкачи се до входната врата и почука. Вратата беше отворена необичайно бързо от Проктър, тайнствения шофьор и главно момче за всичко на Пендъргаст. Д’Агоста се смая колко тънък беше станал Проктър в сравнение с последния път, когато го видя. Обикновено той имаше здраво, дори масивно телосложение. Лицето му обаче беше безизразно както винаги. Носеше риза „Лакост“ и черни спортни панталони – ежедневните дрехи на човек, за когото се предполага, че служи.

— Здравейте, ъъъ, господин Проктър. – Д’Агоста никога не беше сигурен как да се обръща към него. – Дойдох да се срещна с агент Пендъргаст?

— Той е в библиотеката. Моля, последвайте ме.

Обаче не беше в библиотеката. Агентът се появи внезапно в трапезарията, облечен както обикновено в безупречен черен костюм.

— Добре дошъл, Винсънт. – Той протегна ръка и се здрависаха. – Хвърли палтото си на онзи стол. – Макар Проктър да отваряше вратата, никога не предлагаше да вземе палтото на госта. Д’Агоста винаги имаше чувството, че е нещо повече от прислужник и шофьор. Но така и не бе успял да разбере какво точно прави и какви са отношенията му с Пендъргаст.

Винсънт свали палтото си и точно се готвеше да го прехвърли през ръката си, когато за негова изненада Проктър го грабна от него. Докато пресичаха трапезарията, за да влязат в балната зала, не можа да се удържи да не погледне празния мраморен пиедестал, където беше стояла онази ваза.

— Да, дължа ти обяснение – каза Пендъргаст, посочвайки с жест пиедестала. – Много съжалявам, че Констънс те удари с онази ваза от времето на династията Мин.

— Аз също – отговори Д’Агоста.

— Извини ме, че не ти съобщих причината по-рано. Направила го е, за да ти спаси живота.

— Ясно. Добре. – В казаното все още нямаше логика. Както в много неща, свързани с тази поредица налудничави събития. Д’Агоста се огледа. – А тя къде е?

Изражението на Пендъргаст стана сурово.

— Няма я. – Леденият му тон обезкуражи всякакви по-нататъшни въпроси.

Настъпи неловко мълчание, после Пендъргаст омекна и му махна с ръка.

— Ела в библиотеката да ми разкажеш какво си научил.

Д’Агоста го последва през балната зала в топлото и красиво обзаведено помещение. В камината гореше огън, стените бяха тъмнозелени, покрити наполовина с дъбова ламперия, а околовръст се простираха безкрайни лавици, пълни със стари книги. Пендъргаст му посочи кресло с висока облегалка от едната страна на камината и седна на срещуположното.

— Мога ли да ти предложа нещо за пиене? Аз съм на зелен чай.

— Ами едно кафе ще бъде чудесно, стига да имаш. Черно с две бучки захар.

Проктър, който досега се беше навъртал около вратата на библиотеката, изчезна. Пендъргаст се облегна удобно.

— Разбрах, че сте установили самоличността на трупа.

Д’Агоста се наежи.

— Да.

— И?

— За моя изненада имаше съвпадение на пръстов отпечатък. Изскочи почти веднага. Предполагам, защото е бил свален дигитално, когато е кандидатствала в Глобалната електронна система за предварително одобрени за влизане в САЩ. Нали знаеш, Програмата за доверени пътешественици? Казва се Грейс Озмиян. На двайсет и три, дъщеря на Антон Озмиян, технологичния милиардер.

— Чувал съм името.

— Той е изобретил част от технологията за пряко предаване на музика и видео онлайн. Основава компания на име „Дигитален потоп“. Трудно детство, но сега е богат като Крез. Всеки път когато стрийминг софтуерът се сваля на някое устройство, неговата компания получава част от парите.

— Каза, че това е била неговата дъщеря?

— Точно така. Той е второ поколение американски ливанец, следвал е в Масачузетския технологичен институт благодарение на стипендия.

Грейс е родена в Бостън, но майка й загива в самолетна катастрофа, когато е на пет. Израства в горната източна част на остров Манхатън, учи в частни училища. Лоши оценки, никога не е работила и е живяла малко в стила на „златната младеж“ с парите на татко. Преди няколко години се премества в Ибиса, после в Майорка, но преди година се връща в Ню Йорк, за да живее с баща си в центъра „Тайм Уорнър“. Той притежава в него апартамент с осем спални. Всъщност става дума за два съединени апартамента. Преди четири дни баща й я обявява за изчезнала. Здраво натиснал Нюйоркското полицейско управление и вероятно е направил същото и с ФБР. Този тип има връзки навсякъде и ги е използвал в пълна мяра, за да намери дъщеря си.

— Сигурно. – Пендъргаст вдигна чаената чаша до устните си и отпи глътка. – Друсала ли се е?

— Вероятно. Много от тях го правят, независимо дали са богати, или бедни. Не е регистрирана, но няколко пъти е била задържана в нетрезво състояние за непристойно поведение. Последният път е преди шест месеца. Кръвната проба установила кокаин в организма. Никога не са й повдигани обвинения. Съставяме списък на всички лица, свързани с нея. Има доста голям кръг от познати и приятели. Повечето от горния източен край на Манхатън като нея. Дечица с попечителски фондове и от европейската златна младеж. Веднага щом бъде съобщено на бащата, с все сили ще се захванем с нейните другарчета. Разбира се, ти също ще участваш.

Проктър донесе чашата кафе.

— Значи смяташ, че още не знае? – попита Пендъргаст.

— О, не… самоличността й стана известна едва преди час. И това отчасти е причината да съм тук.

Веждите на Пендъргаст се стрелнаха нагоре и по лицето му се изписа неудоволствие.

— Нали не очакваш, че ще отида да изкажа своите съболезнования?

— Не е изказване на съболезнования. Правил си го и преди, нали? Това е част от разследването.

— Да съобщя на този милионер новината, че дъщеря му е била убита и обезглавена? Не, благодаря.

— Виж, не е въпрос на избор. Трябва да го направиш. Ти си от ФБР. Трябва да му покажем, че сме хвърлили всички сили за решаването на този случай. Ние и вие. А и твоят началник сигурно ще чуе, че не си бил там, и тогава лошо ти се пише.

— Мога да се оправя с неудоволствието на Хауърд Лонгстрийт. В момента изобщо не съм в настроение да напусна библиотеката си, за да изказвам съболезнования.

— Трябва да видиш реакцията му.

— Мислиш, че е заподозрян?

— Не, но е възможно убийството да е свързано с неговите бизнес дела. Искам да кажа, че се очаква този тип да е никаквец от световна класа. Съсипал е кариерата на мнозина, завзел е много компании чрез враждебно поглъщане. Може би е вбесил погрешните хора и те са убили дъщеря му, за да му го върнат.

— Скъпи Винсънт, не в това е моята сила.

Д’Агоста се раздразни. Почувства, че лицето му пламна. Обикновено оставяше Пендъргаст да прави каквото иска, но сега беше на погрешен път. Агентът не пропускаше да сграбчи възможността. Какво, по дяволите, ставаше с него?

— Виж, Пендъргаст, направи го за мен, ако не за случая. Моля те като приятел. Наистина, моля те. Не мога да отида сам там. Просто не мога.

Почувства вторачения ясен поглед на Пендъргаст върху себе си за почти цяла минута. След това агентът вдигна чаената чаша, изпи чая и я върна на мястото й с въздишка.

— Не мога да откажа на подобна молба.

— Чудесно. – Д’Агоста се изправи, оставяйки кафето си недокоснато. – Трябва да тръгваме. Проклетият репортер Брайс Хариман души наоколо като хрътка. Новината може всеки момент да изскочи. Не можем да оставим Озмиян да научи за дъщеря си от някой жълт вестник.

— Добре. – Пендъргаст се обърна и тогава като по магия Проктър се появи отново в рамката на вратата.

— Проктър, докарай колата пред входа, моля – нареди агентът.

4.

Ретро ролс-ройсът „Силвър Рейт“ с Проктър на волана – нелеп в тесния, претъпкан с хора лабиринт на Долен Манхатън – се промъкваше през задръстването по Уест Стрийт и наближаваше седалището на „Дигитален потоп“ в средата на Силикон Али. Кампусът на компанията се състоеше от две големи сгради, заемащи цяла пряка между „Уест“, „Норт Мор“ и „Гринуич“. Едната беше масивна някогашна печатница, построена през XIX век, а другата чисто нов небостъргач, издигащ се петдесет етажа. И от двете сгради, помисли си Д’Агоста, вероятно се откриват убийствени гледки към река Хъдсън и в другата посока към силуета на Долен Манхатън.

Д’Агоста се беше обадил предварително, че идват да се срещнат с Антон Озмиян и че разполагат с информация за неговата дъщеря. Сега, когато влязоха в подземния паркинг под небостъргача на „Дигитален потоп“, служителят, който говори с Проктър, посочи паркомястото точно до будката, маркирано „Озмиян 1“. Още преди да бяха успели да слязат от колата, се появи мъж в тъмносив костюм.

— Господа? – Той се приближи, без да протегне ръка. – Мога ли да видя вашите служебни документи?

Пендъргаст извади значката си и с движение на китката отметна капака на калъфчето. Д’Агоста направи същото. Без да ги докосва, мъжът ги проучи внимателно.

— Моят шофьор ще остане в колата – каза Пендъргаст.

— Добре. Господа, последвайте ме.

На Д’Агоста му хрумна, че ако мъжът се беше изненадал да види агент на ФБР и ченге да пристигат с „Ролс-Ройс“, не го показа.

Последваха го в частния асансьор до паркинга, който техният придружител задейства с ключ. Със свистене, приглушавано от дебелата тапицерия на стените, асансьорът се понесе стремително нагоре и след минута се озоваха на последния етаж. Вратите се отвориха безшумно към онова, което очевидно беше шефският етаж. Д’Агоста видя, че интериорът е решен в матирано стъкло, полиран черен гранит и полиран титан. Пространството имаше дзен излъчване със своята празнота. Мъжът закрачи енергично и те го последваха през широката чакалня, извита като корабен мостик, който водеше към двукрила врата от бреза, чиито крила безшумно се плъзнаха встрани, когато ги наближиха. Зад нея се простираха група външни офиси, заети от мъже и жени, облечени, както Д’Агоста реши, според дрескода на Силициевата долина: ежедневен шик от черни тениски, ленени сака, тесни джинси и онези испански обувки, които бяха толкова популярни. Как се наричаха? А, да – „Пиколинос“.

Най-накрая стигнаха до онова, което Д’Агоста предположи, че е бърлогата на предприемача: друга извисяваща се двукрила врата от бреза. Тя беше толкова голяма, че в нея беше вградена по-малка врата за ежедневно ползване.

— Господа, моля изчакайте тук за малко. – Мъжът се промуши през по- малката врата и я затвори зад себе си.

Д’Агоста стрелна поглед към Пендъргаст. Иззад затворената врата се чу приглушен глас, който се извиси в обуздан гняв. Д’Агоста не можеше да различи думите, но значението им беше напълно ясно: на някой нещастник му триеха сол на главата. Гласът се издигаше и снишаваше, сякаш каталогизираше цял списък от оплаквания. И тогава се възцари неочаквана тишина.

Миг след това вратата се отвори. От нея излезе мъж с побелели коси, висок, привлекателен, облечен безукорно, който плачеше като дете. Лицето му беше мокро от сълзите.

— Не забравяй, че държа теб отговорен! – извика един глас след него от офиса зад вратата. – Заради това шибано изтичане от вътрешен човек бълваме кода за платения софтуер из целия интернет! Намери копелето, което е решило да се прави на благодетел, или ще го отнесеш ти!

Мъжът залитна край тях като слепец и продължи нататък към района на чакалнята.

Д’Агоста стрелна отново поглед към Пендъргаст, за да види неговата реакция, но такава нямаше. Лицето му както обикновено беше безизразно. Полицаят се зарадва да види агента отново във форма, поне на пръв поглед. Фино изваяното му лице беше толкова бледо, сякаш бе направено от мрамор, а очите му грееха особено ярко в студената естествена светлина, заливаща помещението. Обаче беше слаб като някое проклето бостанско плашило.

При вида на изпосталелия до такава степен мъж Д’Агоста леко се изнерви и набързо се смъмри наум. След женитбата му неговата съпруга Лора Хейуърд се бе погрижила да си купува само двуредни костюми от по-добрите италиански производители на мъжка мода като „Бриони“, „Равацоло“ и „Дзеня“, както и ризи от лен и памук от „Брукс Брадърс“. Единственият намек за униформа беше лейтенантската лента на ревера му. Трябваше да признае, че Лора наистина беше променила неговото отношение към облеклото, изхвърляйки всички кафяви костюми от полиестер. Откри, че обличайки се като звезда, се чувства уверен, макар колегите да го закачаха, че с тези двуредни костюми прилича на мафиот. Всъщност това донякъде дори му беше приятно. Трябваше само да внимава да не засенчи своя началник, капитан Глен Сингълтън, който беше известен в Нюйоркското полицейско управление като конте.

Техният придружител се появи.

— Господин Озмиян ще ви приеме сега.

Последваха го през малката врата в голям ъглов офис, който, макар и огромен, не създаваше усещането, че си в пещера. Големите прозорци гледаха на юг и на запад. Хладните, елегантни страни на Фрийдъм Тауър{4} изпълваха единия от прозорците. Изглеждаше толкова близо, че на Д’Агоста се стори, че може да я докосне с ръка. Иззад черното гранитно писалище, което приличаше на струпани за гробница каменни плочи, излезе мъж. Беше слаб, висок, аскетичен, много красив. Черната му коса бе започнала да посивява на слепоочията. Прошарената му брада беше ниско подстригана. На носа му имаше очила със стоманени рамки. Носеше дебело плетено на фигури поло от кашмир, черни джинси и черни обувки. Монохроматичният ефект беше драматичен. Нямаше вид на човек, който току-що е набивал обръчите на някого, но не изглеждаше и много дружелюбен.

— Крайно време беше – каза той и посочи към мястото за сядане до писалището си с жест, който не беше предложение, а по-скоро заповед. – Дъщеря ми е изчезнала от четири дни. И най-накрая съм удостоен с посещението на властите. Седнете и ми кажете какво става.

Д’Агоста погледна към Пендъргаст и видя, че той не се готви да седне.

— Господин Озмиян – започна агентът, – кога за последен път видяхте дъщеря си?

— Няма да минаваме отново през това. Разказах тази история над дузина пъти по телефона на…

— Моля ви, само два въпроса. Кога за последен път видяхте дъщеря си?

— Преди четири дни на вечеря. След това излезе с приятели. И повече не се върна.

— А вие кога точно се обадихте на полицията?

Озмиян въздъхна.

— Около десет часа на следващата сутрин.

— Не бяхте ли свикнали да се прибира късно?

— Не и толкова късно. Какво точно…

Изражението на мъжа се измени. Д’Агоста си помисли, че трябва да е прочел нещо по лицата им. Този тип имаше страхотни инстинкти.

— Какво има? Намерихте ли я?

Д’Агоста се приготви да заговори, когато за най-голяма негова изненада Пендъргаст го изпревари.

— Господин Озмиян – каза той с тих и равен глас, – имаме лоши новини. Дъщеря ви е мъртва.

Мъжът изведнъж заприлича на прострелян. Действително залитна и трябваше да се хване за облегалката на един от столовете, за да остане прав. Лицето му на мига пребледня, устните му започнаха да мърдат, но от устата му се чуха само нечленоразделни звуци. Залитна отново и Д’Агоста пристъпи към него и го хвана под ръка.

— Сър, хайде да седнем.

Мъжът кимна безмълвно и се остави да бъде отведен при един от столовете. Както го беше хванал под мишницата, Д’Агоста го усети лек като перце.

Устните на Озмиян оформиха наречието „как“, но се чу само струята въздух.

— Била е убита – отговори Пендъргаст много тихо. – Трупът й беше открит снощи в един изоставен гараж в Куинс. Тази сутрин успяхме да установим нейната самоличност. Дойдохме тук, защото искахме да го чуете официално, преди да излезе в медиите, което ще стане всеки момент. – Въпреки прямотата на думите гласът на Пендъргаст успяваше по някакъв начин да изрази дълбоко съчувствие и тъга.

Устните на мъжа отново се раздвижиха. Чу се една-едничка сподавена дума:

— Убита?

— Да.

— Как?

— Била е застреляна в сърцето. Смъртта е настъпила веднага.

— Застреляна? Застреляна? – Лицето му бе започнало да си възвръща цвета.

— След няколко дни ще знаем повече. Боя се, че трябва да разпознаете трупа. Разбира се, ще се радваме да ви съпроводим дотам.

По лицето на мъжа бяха изписани объркване и ужас.

— Но…убита? Защо?

— Разследваме само от няколко часа. Изглежда е убита преди четири дни и трупът е оставен в гаража.

В този момент Озмиян стисна подлакътниците на креслото и отново се изправи на крака. Лицето му от бледо беше порозовяло и сега стана огненочервено. Остана известно време неподвижен, като местеше очи от Пендъргаст върху Д’Агоста и обратно. Д’Агоста видя, че се е съвзел, и усети, че всеки момент ще изригне.

— Вие – започна той, – копелета мръсни!

Мълчание.

— Къде беше ФБР през изминалите четири дни? Грешката е ваша! Вие сте виновни! – Гласът му, който започна като шепот, прерасна в рев, слюнка пръскаше от устните му.

Пендъргаст го прекъсна с тих глас:

— Господин Озмиян, вероятно когато сте съобщили за нейното изчезване, е била вече мъртва. Мога да ви уверя, че беше направено всичко, за да бъде намерена. Всичко.

— О, вие, некадърни задници, винаги казвате това. О, вие, лъжливи… – Гласът му пресекна, все едно беше глътнал прекалено голяма хапка. Той се закашля, пръскайки слюнки, а лицето му стана лилаво. С яростен рев пристъпи напред, грабна тежката скулптура от близката стъклена маса, вдигна я и стовари на земята. Залитайки, стигна до една бяла дъска и я блъсна настрани, с ритник събори стоящата лампа, грабна някаква награда, направена от глина, от писалището и я запрати върху стъклената маса. И двете се пръснаха с ужасен трясък, запращайки на всички страни късчета стъкло и чирепчета, които се посипаха като дъжд по пода.

В този момент техният придружител в тъмносивия костюм влетя през вратата.

— Какво става? – извика той диво, смаян от съсипията, която се откри пред очите му, и от вида на своя началник, толкова изгубил контрол. Човекът трескаво местеше очи между Озмиян, Д’Агоста и Пендъргаст.

Влизането му сякаш изключи нещо в Озмиян и той прекрати бесуването, като спря по средата на помещението, дишайки тежко. Челото му беше одрано от парче стъкло и от раната се стичаше струйка кръв.

— Господин Озмиян?

Предприемачът се обърна към мъжа и заговори с дрезгав, но спокоен глас.

— Излез. Заключи вратата. Намери Исабел. Никой освен нея не може да влиза.

— Да, сър. – Мъжът излезе почти на бегом.

Изведнъж Озмиян заплака, хълцайки истерично. След известно колебание Д’Агоста го приближи, хвана го под ръка и го заведе да седне отново на креслото, където той рухна. Обгърна гръдния си кош с ръце се и започна да се клати напред–назад, хълцайки и зяпайки за въздух.

Минута–две по-късно излезе от това състояние. Измъкна носна кърпа от джоба и грижливо подсуши лицето си. След това дълго седя неподвижно, докато се съвземаше.

Най-накрая поиска с равен глас:

— Разкажете ми всичко.

Д’Агоста прочисти гърло и започна. Разказа как двете деца са намерили трупа в гаража, скрит под листовете хартия, и как с него се зае отдел „Убийства“. Беше пратил пълен екип криминалисти на мястото, оглавяван от най-добрите в професията, и описа как в момента върху случая работят повече от четиресет детективи. Отдел „Убийства“ е определил случая като приоритетен с пълното сътрудничество на ФБР. Той украсяваше нещата колкото може, докато мъжът слушаше с наведена глава.

— Имате ли някакви теории кой го е извършил? – попита той, когато Д’Агоста свърши.

— Още не, но ще имаме. Давам ви дума, че ще намерим човека, който го е извършил. – Д’Агоста заекна, чудейки се как ще му каже за обезглавяването. Не можеше да задълбае в тази подробност, но знаеше, че трябва да го направи, преди тази среща да свърши. Медиите вече щяха да са я оповестили. И най-ужасното от всичко: как щяха да поискат от човека да разпознае безглав труп. Трупът на неговата дъщеря. Знаеха, че е тя, от пръстовите отпечатъци, но законът още изискваше физическо разпознаване дори когато, както в този случай, това е безсмислено и жестоко.

— След като разпознаете трупа – продължи Д’Агоста, – ако се чувствате способен, бихме искали да разговаряме с вас. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Трябва да научим всичко за нейните познати, за които знаете: имена и информация как да се свържем с тях. Бихме искали да научим за трудностите в живота й или във вашия бизнес и личен живот – всичко, което би могло да има връзка с убийството. Колкото и неприятни да са тези въпроси, сигурен съм, вие осъзнавате, че трябва да ги зададем. Колкото повече знаем, толкова по-скоро ще хванем лицето или лицата. Разбира се, ако искате, може да присъства адвокат, но това не е нужно.

Озмиян се поколеба.

— Сега?

— Бихме предпочели да разговаряме в управлението на „Полис Плаза“. След като разпознаете трупа. Може би по-късно днес следобед, ако се чувствате способен?

— Вижте, аз… аз съм готов да помогна. Убита… о, Боже, помогни ми…

— Има още нещо – каза с тих глас Пендъргаст, който веднага накара Озмиян да млъкне. Магнатът вдигна лице от дланите, в които го беше захлупил, и погледна към агента със страх в очите.

— Какво? – попита той.

— Трябва да се подготвите да разпознаете своята дъщеря по телесни особености: дерматологични характерни черти, татуировки, белези от операции. Или с помощта на други средства. Например нейните дрехи и лични вещи.

Озмиян примигна.

— Не разбирам.

— Дъщеря ви е намерена обезглавена. Ние… още не сме намерили главата.

Озмиян дълго остана вторачен в Пендъргаст, после погледът му се измести и се спря на Д’Агоста.

— Защо?– прошепна той.

— Това е въпрос, чийто отговор и ние много искаме да намерим – каза Пендъргаст.

Озмиян остана свлечен на креслото. Най-накрая каза:

— На излизане оставете на моя асистент адреса на моргата и на мястото, където искате да ме разпитате. Ще бъда там в два следобед.

— Добре – каза Пендъргаст.

— А сега ме оставете сам.

5.

Марк Кантучи се събуди с рязко движение точно когато самолетът в неговия сън щеше да се гмурне в океана. Лежеше в мрака, а блъскащото му сърце забавяше ритъм, докато познатата и удобна обстановка на неговата спалня бавно добиваше форма около него. Ужасно беше уморен от този повтарящ се сън, в който е на самолет, отвлечен от терористи. Те нахлуха в кокпита и заключиха вратата. Мигове след това самолетът рязко наведе нос и с пълна скорост се гмурна надолу към далечното бурно море, докато той гледаше от прозореца как черната вода бързо наближава и знаеше, че краят е неизбежен.

Лежеше в леглото и се питаше дали да запали лампата и да почете малко, или да се опита да заспи отново. Колко беше часът? Помещението беше много тъмно, защото металните жалузи на прозорците бяха спуснати, така че не можеше да добие представа за часа. Протегна ръка за мобилния си телефон, който държеше на нощното шкафче. Къде ли беше? Възможно бе да е забравил да го сложи там. Навиците му бяха точни като часовник. Все пак обаче беше забравил, защото телефона определено го нямаше.

Прекалено раздразнен, за да заспи, Кантучи седна в леглото, запали нощната лампа и се заоглежда за телефона. Отхвърли завивките, стана от леглото, огледа пода около нощното шкафче, където би могъл да е паднал, и накрая отиде при дървения камериер, където беше закачил панталоните и сакото си. Бързата проверка показа, че и там го няма. Това вече беше дори повече от неприятно.

Не държеше часовник на нощното шкафче, но алармата имаше цифров часовник, така че отиде при нея и отвори капачето на пулта. И сега преживя най-неприятната изненада: пултът беше тъмен, екранът на часовника празен, а индикаторът за състоянието на алармата показваше, че е изключена. Въпреки това в къщата имаше ток и екранът на камерите за видеонаблюдение до пулта на алармата продължаваше да работи. Много странно.

Кантучи за първи път усети пристъп на страх. Алармената система беше най-модерната и най-добрата, която можеше да се купи. Не само беше специално прокарана в къщата, но имаше свое собствено захранване и не по-малко от две копия на програмата в случай на срив в захранването или технически проблеми, както стационарна, клетъчна и сателитна телефонна връзка с охранителната фирма.

И ето че не работеше.

Кантучи, бившият главен прокурор на Ню Джърси, който беше разбил криминалния клан Отранто, преди сам да стане адвокат на мафията за конкурентната фамилия Бонифаци, и получи повече кървави клетви за отмъщение, отколкото можеше да преброи, естествено се притесняваше за своята сигурност.

Екранът на видеонаблюдението работеше както трябва и правеше онова, което се очакваше от него: показваше последователно изображенията на всички камери в сградата. Бяха общо двайсет и пет: по пет на етаж в къщата от кафяви тухли на Източна шейсет и шеста улица, където живееше сам. Имаше телохранител, който през деня стоеше при него в къщата, но си тръгваше, когато стоманените жалузи автоматично се спускаха всяка вечер в седем, превръщайки къщата в малка непристъпна крепост.

Докато гледаше как се сменят изображенията от камерите на всеки етаж, Кантучи изведнъж видя нещо чудновато. Натисна бутона, за да спре смяната на кадрите, и с ужас се вторачи в изображението. Въпросната камера наблюдаваше предния коридор на къщата, където се виждаше нарушител. Мъж, облечен в черно трико и с черна маска на лицето. Носеше композитен лък с четири пернати стрели, закрепени към него. Пета беше поставена в тетивата и той сякаш се готвеше да стреля. Копелето изглеждаше като нещо средно между Ватман и Робин Худ.

Това беше шибана лудост! Как беше минал този тип през стоманените жалузи? И как бе успял да влезе, без да задейства алармата?

Кантучи натисна паник бутона, но той, естествено, не работеше. А мобилния му телефон го нямаше. Съвпадение? Протегна ръка за стационарния телефон и залепи слушалката на ухото си. Не се чуваше сигнал.

Когато мъжът излезе от зрителното поле на камерата, Кантучи бързо натисна бутона за включване на следващата. Поне системата за видеонаблюдение работеше.

Сега, като се замисли за това, се запита защо мъжът не беше изключил и нея?

Фигурата се упъти към асансьора. Докато Кантучи гледаше, фигурата се спря пред него, протегна ръка в черна ръкавица и натисна бутона. Кантучи чу как механизмът тихо забръмча, докато кабината се спускаше от петия етаж, където беше неговата спалня, към партера.

Успя да пребори уплахата си. Досега срещу него бяха извършени шест атентата и всички се провалиха. Този беше най-невероятният от всички, но и той щеше да се провали. Все още имаше електричество. Можеше да го спре с едно натискане на копче и мъжът да се окаже в капан. Но не. Не.

Бързайки, Кантучи навлече халат, отвори чекмеджето на нощното шкафче, извади от него една „Берета М9“ и допълнителен пълнител с петнайсет патрона, който пусна в джоба на халата. В пистолета вече имаше пълнител и патрон в патронника. Той беше сигурен в това, но все пак провери – всичко беше наред.

Бързо и тихо излезе в тесния коридор пред спалнята и зае позиция срещу асансьора, който вече беше започнал да се качва. Чуваше звънтенето при минаването на всеки етаж и тихото бръмчене на машинариите. Номерата на етажите светваха последователно, показвайки къде се намира: трети… четвърти… пети…

Той чакаше, заел позиция за стрелба, когато чу асансьорът да спира със звън. Преди още вратите да се разтворят, стреля в тях. Тежките 9-милиметрови куршуми „Парабелум“ пробиваха тънката ламарина, но въпреки това им оставаше достатъчно смъртоносна сила, след като преминат през нея. Броеше изстрелите, докато стреляше бързо, но точно: един, два, три, четири, пет, шест, като същевременно местеше дулото от горе надолу, за да е сигурен, че ще улучи всеки вътре. Имаше достатъчно муниции да довърши започнатото, след като вратите се отворят.

Вратите се плъзнаха настрани. За голяма изненада на Кантучи асансьорът се оказа празен. Той се наведе вътре и пусна няколко куршума през тавана, за да се увери, че мъжът не се крие там. След това натисна копчето за спиране, задържайки асансьора на петия етаж, за да не може да бъде повече използван.

Кучият му син. Единственият друг начин да се качи до този етаж бяха стълбите. Мъжът имаше лък и стрели. Кантучи, от друга страна, разполагаше с пистолет и беше експерт в стрелбата. Взе бързо решение: не чакай, а нападни. Стълбището беше тясно, с площадка на всеки етаж. Неподходяща обстановка за стрелба с лък, но идеална за използване на пистолет в близък бой.

Разбира се, беше възможно и нападателят да има пистолет, обаче изглеждаше решен въпреки всичко да използва своя лък. Във всеки случай Кантучи нямаше да рискува.

С приготвен за стрелба пистолет започна да слиза по стъпалата, готов да открие огън. Босите му крака почти не вдигаха шум. Чак когато слезе до втория етаж, осъзна, че мъжа го няма на стълбището. Вероятно се беше качил и слязъл на някой от по-ниските етажи. Обаче на кой? Къде беше той, по дяволите?

Кантучи излезе от стълбището през площадката на втория етаж и покривайки ъглите, влезе в коридора. Беше празен. Единият му край минаваше под арка във всекидневната, а другият свършваше пред затворената врата на банята.

Той бързо провери екрана на системата за видеонаблюдение в коридора, прехвърляйки се от камера на камера. Ето го! На третия етаж, значи над него, и се промъкваше по коридора към музикалния салон. Какво правеше? Кантучи беше склонен да си помисли, че има работа с луд, но нападателят се движеше преднамерено, сякаш изпълняваше някакъв план. Но какъв? Дали не се готвеше да открадне страдивариуса?

Боже, точно така. Това трябва да е.

Неговото най-скъпо притежание: цигулката на Страдивариус „Аморозо“ от 1669 г., която някога била собственост на Уелингтънския херцог. Тя, освен собствения му живот, беше причината Кантучи да инсталира свръхсигурната охранителна система в къщата си.

Той гледаше как фигурата влиза в музикалния салон и затваря вратата зад себе си. Натисна бутона за камерата в помещението и видя как мъжът се приближава към сейфа, в който беше цигулката. Как възнамеряваше да проникне в сейфа? Предполагаше се, че е неразбиваем. Разбира се, копелето вече се беше справило със сложната алармена система. Кантучи беше достатъчно умен да допусне най-лошото.

Очевидно нападателят беше чул изстрелите. Сега знаеше, че Кантучи е въоръжен и го търси. Какво ли си мислеше? В нищо от случващото се нямаше смисъл. Гледаше го как се спря пред сейфа и набра няколко числа на клавиатурата. Очевидно погрешни. После извади малка сребриста кутия – някакъв електронен уред – и го закачи на предницата на сейфа. Докато го правеше, остави лъка и стрелата на пода.

Сега настъпи мигът на Кантучи. Знаеше къде е мъжът и къде щеше да се намира през следващите поне пет минути. Освен това знаеше, че е оставил лъка и стрелата на пода. Мъжът щеше да е зает с уреда и сейфа.

Придвижвайки се тихо, Кантучи се качи по стълбите на третия етаж, надникна през касата на вратата и видя, че музикалният салон още е затворен, а нападателят – вътре. Промъкна се по покрития с мокет коридор с босите си крака и се спря пред затворената врата. Можеше да я отвори рязко и да застреля мъжа много преди кандидат–крадецът да успее да вдигне този смешен лък и стрелата, за да я пусне срещу него.

С плавно целенасочено движение той хвана топката на дръжката с лявата ръка, блъсна вратата да се отвори и се хвърли вътре с вдигнат пистолет, насочен срещу сейфа.

Нямаше никого. Помещението беше празно.

Кантучи замръзна, осъзнавайки, че е попаднал в капан. Рязко се завъртя на пета и започна да стреля в помещението зад гърба си и продължи, докато стрелата профуча във въздуха, улучи го в гърдите и го запрати в стената. Втората и третата стрела, изстреляни в бърза последователност, заковаха тялото му здраво за стената – трите, подредени в триъгълник, пронизваха сърцето му.

Нападателят, който беше заел позиция в отворената врата на помещението от другата страна на коридора, отиде пред жертвата, държана права от трите стрели, с килната напред глава и отпуснати надолу ръце. Убиецът се протегна и светна лампите в коридора. Облегна лъка на стената и огледа жертвата бавно и преднамерено от главата до петите. След това с две ръце хвана увисналата й глава. Вдигна я и погледна в отворените, но вече невиждащи очи. С палец повдигна горната устна на жертвата, леко завъртя главата и набързо огледа зъбите, които бяха бели, правилни и без дупки. Прическата й беше скъпа, кожата на лицето – гладка и стегната. За своите шейсет и пет години Кантучи се беше грижил много добре за себе си.

Нападателят пусна главата и тя клюмна напред. Беше напълно задоволен.

6.

В четири часа следващия следобед началникът на детективите Винсънт Д’Агоста седеше във видеозалата Б205 на „Полис Плаза“ № 1, отпивайки чаша прегоряло, мътно и студено като лед кафе, докато гледаше размазания видеозапис от камера, насочена към индустриалния парцел в Куинс, където беше намерен трупът на момичето. Беше последният от трите записа на скапаните охранителни камери, които бе преглеждал цели два часа, но безрезултатно. Трябваше да възложи това на някой подчинен, но някаква част в него мразеше да стоварва гадната работа върху хората му.

Чу почукване по рамката на отворената врата и се обърна, за да види високата, атлетична фигура на своя началник капитан Сингълтън. Носеше елегантен син костюм, издадените му уши стърчаха, очертавайки се на фона на слабото осветление в коридора. Носеше две кутийки бира.

— Вини, кого се опитваш да впечатлиш? – попита той, когато влезе.

Д’Агоста спря видеото, облегна се назад и потърка с длани лицето си.

Сингълтън се настани на близкия стол и остави едната кутийка пред Д’Агоста.

— Това кафе трябва да бъде арестувано и претърсено. Вместо него опитай биричката.

Д’Агоста сграбчи леденостудената кутийка, дръпна ушенцето, чу гостоприемното пукане и съскане и я вдигна.

— Капитане, много съм ти задължен. – След това отпи с благодарност голяма глътка.

Сингълтън се облегна и отвори своето кенче.

— И така, какво имаш?

— Що се отнася до записите от охранителните камери – нищо. Има голяма мъртва зона между трите камери и съм доста сигурен, че екшънът се е разиграл точно в тази част.

— Някакви записи от околния квартал?

— Това са. Повечето са от жилищната част. Най-близкият магазин е на пряка от тук.

Капитанът кимна.

— Има ли нещо, което да свързва това убийство с извършеното снощи? На бандитския адвокат Кантучи?

— Нищо освен обезглавяването. Начинът на действие е съвсем различен. Различни оръжия, различен начин на проникване и излизане. Нищо не свързва жертвите. В случая „Озмиян“ главата е взета двайсет и четири часа след като жертвата е била убита. А при Кантучи е отрязана веднага след смъртта му.

— Значи смяташ, че не са свързани?

— Вероятно не, но две обезглавявания едно след друго са малко странно съвпадение. Не изключвам нищо.

— Какво е положението със записите от охранителните камери в къщата на Кантучи?

— Лошо. Записите не просто са изтрити, а е свален самият твърд диск. Камерите около къщата и на двата ъгъла на Трето авеню са били обезвредени преди нападението. Човекът, убил Кантучи, е професионалист.

— Професионалист, който използва лък и стрели?

— Да. Може да е мафиотско убийство, предназначено да изпрати някакво послание. Този Кантучи беше истински лайнар. Като главен прокурор разби една фамилия, а после отиде да работи за нейния съперник. Беше по-нечистоплътен от мафиотите, които защитаваше, два пъти по-богат и три пъти по-хитър от тях. Имал е предостатъчно врагове. Работим по въпроса.

— А жертвата Озмиян?

— Диво момиче. За всеки случай накарахме криминалистите да прегледат стаята й в жилището на бащата, но не изскочи нищо полезно. Сега проверяваме бързащите й да живеят приятели, но още няма никакви следи. Все още проучваме.

Сингълтън изръмжа.

— Аутопсията потвърди, че е простреляна в сърцето откъм гърба. Останала е достатъчно дълго на неизвестно място, за да й изтече кръвта. След това е пренесена в гаража, където около двайсет и четири часа по- късно е отрязана главата й. Имаме цял тон коса, нишки и латентни пръстови отпечатъци, върху които работим. Обаче предчувствам, че от това нищо няма да излезе.

— А бащата?

— Страшно умен. Отмъстителен. Пълен задник. Много невъздържан, кряска и вика, троши неща, после изведнъж утихва – страх да те хване.

Мъжът беше толкова кротък, когато миналия следобед дойде да разпознае трупа – по една бенка на лявата ръка – че Д’Агоста го бяха побили тръпки.

— Няма да се изненадам, ако изпрати хората си тихо да търсят убиеца. Ако те го намерят преди нас, вероятно извършителят ще изчезне безследно и ние никога няма да можем да приключим случая.

— Не скърби ли?

— О, да, но по свой начин. Ако личният му живот поне малко прилича на деловия, мисля, че неговият начин да скърби ще бъде да намери убиеца, да го изкорми жив и да направи въже от червата му, за да го обеси с него.

Сингълтън изстена, после отпи още една глътка.

— Милиардер, взел правосъдието в свои ръце. Боже опази! – Погледна към Д’Агоста. – Някаква връзка с деловите интереси на таткото? Нали разбираш, убий дъщерята, за да си го върнеш на бащата?

— Работим по въпроса. Забъркан е в куп съдебни дела, получил е и своя дял смъртни заплахи. Тези типове от интернет компаниите са като викингите.

Сингълтън изръмжа, после двамата останаха седнали няколко минути, потънали в мисли. Това беше начинът, по който капитанът управляваше случаите. Да седне с теб късно вечерта, когато сградата е празна, и да си поговорите. Затова беше толкова добро ченге и приятен началник, за когото да работиш. Най-накрая той се размърда на стола.

— Познаваш ли онзи тип от „Поуст“, който обикаля наоколо и си вре носа навсякъде, задава въпроси и тормози хората ми. Бива ли го?

— Той е задник, но обикновено стига до историята.

— Кофти работа. Тя вече е твърде голяма и само ще се раздува.

— Аха.

— А ФБР? Какъв е техният дневен ред? И как са решили, че става дума за федерално престъпление?

— Не се притеснявай, аз мога да работя с тях.

— Радвам се да го чуя. – Сингълтън стана. – Вини, вършиш страхотна работа. Обади се, ако имаш нужда от каквато и да е помощ или да сритам някого в задника.

— Да, капитане.

Сингълтън си тръгна. Д’Агоста хвърли със съжаление празното кенче в кошчето за боклук и се зае отново с безкрайния и досаден видеозапис.

7.

Д’Агоста спря патрулката зад ограденото с полицейска лента място пред къщата. Слезе от колата, а от другата страна се показа неговият партньор сержант Къри. Д’Агоста спря за малко да огледа градската къща, построена от розов гранит по средата на тиха пряка между Второ и Трето авеню, по чието протежение се издигаха безлистни дървета гинко.

Жертвата, Кантучи, беше от най-лошия вид мафиотски адвокати, хлъзгав като змиорка. Беше на мушката им от две десетилетия, подложиха го на няколко съдебни процедури пред голямо жури от съдебни заседатели, но те така и не успяха да му отнемат разрешителното да се явява в съда. Той се оказа един от недосегаемите.

Сега обаче го бяха докопали, и то здравата. Д’Агоста се запита как убиецът е успял да преодолее страхотната охранителна система.

Той поклати глава, закрачи в мрака на декемврийската вечер към входната врата и се качи по стълбите пред нея. Къри я отвори и Д’Агоста влезе във фоайето, оглеждайки наоколо. Къщата си я биваше: пълна с редки антики, картини и персийски килими. Долови слабата миризма на различните химикали и разтвори, използвани от криминалистите. Те вече бяха свършили работата си, така че нямаше нужда да слага обичайните калцуни, боне и манта, за което Д’Агоста беше благодарен, докато вдишваше задушливия въздух, защото металните жалузи на къщата още бяха спуснати.

— Готов ли сте за огледа, сър? – попита Къри.

— Къде е консултантът по сигурността? Трябваше да ме посрещне тук.

От сенките излезе дребен афроамериканец с бяла коса, син костюм и осанка на сериозно достойнство. За него се говореше, че е един от най- добрите специалисти по електронна сигурност в града, и Д’Агоста с изненада установи, че изглежда най-малко на седемдесет.

Той протегна студена ръка:

— Джек Марвин – представи се с дълбок като на проповедник глас.

— Лейтенант Д’Агоста. Кажете ми, господин Марвин, как кучият син е проникнал през тази система за сигурност на стойност един милион?

Марвин се изкиска страховито.

— Много умно. Бихте ли искали да обиколим?

— Разбира се.

Марвин тръгна, крачейки живо надолу по централния коридор, а Д’Агоста и Къри го последваха. Д’Агоста се чудеше защо, по дяволите, Пендъргаст не беше дошъл, след като го помоли. Това беше случай, който щеше да го очарова, и като се има предвид съперничеството между Нюйоркското полицейско управление и ФБР, Д’Агоста си помисли, че прави услуга на агента, като го кани. От друга страна обаче, досега Пендъргаст не беше показал особен интерес към случая – колко неохотно само се бе съгласил да дойде с него при Озмиян.

— Това, което имаме в къщата – каза Марвин, докато ръцете му непрестанно бяха в движение, – е охранителна система „Шарпс & Гънд“. Системата е повече от модерна – тя е най-добрата, която съществува. Предпочитана е от арабските петролни магнати и руските олигарси. – Той направи пауза. – Има двайсет и пет охранителни камери, разпределени из къщата. Ето една – той посочи към един ъгъл на тавана, – там още една, там също, а там е последната. – Пръстът му се движеше бързо. – Всеки сантиметър е покрит.

Той спря и описа кръг с едната ръка, а после с другата като екскурзовод в някой исторически замък. – А тук имаме периметрова охрана{5} и датчици за движение в ъглите – тук, тук и тук.

Жестът му включи и вратата на асансьора и той натисна бутона.

— Сърцето на системата е в усилен шкаф на тавана.

Вратата на асансьора, осеяна с дупки от куршуми, се плъзна настрани и те се натъпкаха в кабината.

Асансьорът се понесе с тихо сумтене към петия етаж и вратите отново се отвориха. Марвин излезе пръв.

— Има камери тук, там и ето там. Още периметрова охрана и датчици за движение. На пода в плочите има сензори за натиск. Спалнята е зад тази врата.

Той направи пирует.

— Входната врата и всички прозорци имат аларми и при залез къщата се запечатва със спускането на металните жалузи. Системата има многобройни подсигуровки. Захранва се от тока в жилището, но има и два резервни източника на захранване: генератор и комплект акумулатори с дълбок цикъл на разреждане. Разполага с три различни метода на свързване с живи оператори в готовност: чрез стационарния телефон в къщата, чрез мобилна връзка и чрез сателитен телефон. Дори нищо да не се случи, системата е програмирана на всеки час да съобщава, че всичко е наред.

Д’Агоста тихо подсвирна. Нямаше търпение да научи как е било прецакано това чудо.

— Системата докладва всички аномалии. Ако някой акумулатор падне, докладва. Ако прекъсне захранването, докладва. При прекъсване на мобилния сигнал – докладва. Удар на мълния, увеличаване на волтажа, появата на паяжина върху някой от детекторите – докладва. „Шарпс & Гънд“ имат свои охранителни екипи, които изпращат на място, в случай че полицията се бави или е заета с друго.

— Изглежда непреодолима.

— Нали? Обаче както всичко, създадено от човека, има ахилесова пета.

Д’Агоста се умори да стои прав в тъмния коридор. В края му го

примамваше елегантната всекидневна с удобни кресла, а той от часове вече беше на крак, и то след по-малко от деветдесет минути сън.

— Да отидем да седнем? – посочи натам с ръка.

— Планирах да ви заведа на тавана. Ето стълбището.

Д’Агоста и Къри последваха пъргавия чернокож към стълбището с тесни стъпала, което водеше към ниското подпокривно помещение. Когато Марвин светна лампата, Д’Агоста видя пространство, пълно с прах и пропито с миризма на плесен. Въздухът беше задушлив и трябваше да се промъкват приведени.

— Ето го – каза Марвин и посочи голям нов метален шкаф с отворена врата. – Това е централната контрола на охранителната система. Всъщност е голям сейф. Няма начин да влезеш, ако не разполагаш с кода. Нашият извършител не е разполагал с него.

— Тогава как е успял да влезе?

— С троянски кон.

— Какво значи това?

— Системата на „Шарпс & Гънд“ е известна с това, че е непробиваема от хакери. Постигат го с частично изолиране на всяка охранителна система от интернет. Изобщо не можеш да прехвърляш данни в системата. Дори от главното седалище на „Шарпс & Гънд“ не може да се вкарват данни в някоя охранителна система. Системата е конструирана така, че да изпраща данни само в една посока: навън. Хакерите не могат да влязат в нея отвън.

— А когато системата трябва да бъде актуализирана или рестартирана?

— Техникът от фирмата трябва да отиде на място, да отвори сейфа с код, който дори собственикът не притежава, разбира се, както и техникът, защото се генерира от рандомизатор{6} и се казва на техника, когато стигне на място. След това чрез пряка връзка прехвърля данните в системата.

Д’Агоста се размърда, като внимаваше да не си удари главата в ниския таван. Виждаше чифт плъши очи, които ги наблюдаваха вторачено от един ъгъл. Дори в къща за двайсет милиона не можеш да се отървеш от плъховете. Дощя му се Марвин да се забърза и да стигне до същината.

— Добре, как извършителят е заобиколил всичко това?

— Първата стъпка е направил преди няколко дни. От улицата пред къщата е използвал блокиращ уред, за да прекъсне почасовите съобщения на мобилния телефон, че всичко е наред. Може да го е направил от паркирана кола с евтин електромагнитен заглушител. Само няколко произволни намеси, които блокират мобилния сигнал няколко пъти. Това заблуждава „Шарпс & Гънд“, че става дума за повреда на частта, която трябва да бъде подменена. Те изпратили двама техници, винаги пращат по двама, с частта. Обикновено спират успоредно на паркиралите вече коли и единият остава в буса, но извършителят е използвал няколко конуса за пътна сигнализация и им осигурил наистина удобно място за паркиране надолу по улицата. Много изкушаващо. Те паркират и двамата техници отиват до къщата, оставяйки буса незащитен в продължение на около три минути.

— Разбрали сте всичко това?

— Разбира се.

Д’Агоста кимна впечатлен.

— Нашият извършител прониква в буса, взема частта, сменя картата памет с друга, в която има зловреден софтуер, и я връща на място. Техниците се връщат, взимат нещата си и частта, влизат в къщата, отварят непроницаемия сейф с кода, даден им от централата, инсталират я и си тръгват. Зловредният софтуер влиза в системата и я завладява. Изцяло. Този софтуер отваря входната вратата на убиеца и я заключва, след като влиза. Той изключва телефоните и периметровата охрана, детекторите за движение и сензорите за натиск, но оставя охранителните камери да работят. Дори отключва сейфа, за да може извършителят да прибере твърдите дискове, когато си тръгва.

— Как може някакъв анонимен извършител да знае за системата достатъчно, за да може да създаде зловредния софтуер? – попита Д’Агоста.

— Не може.

— Искате да кажете, вътрешна работа?

— Без никакво съмнение. Извършителят трябва да е декомпилирал{7} фирмения софтуер на системата, за да напише своя зловреден софтуер. Знаел е точно какво прави и е бил наясно с начина, по който фирмата си върши поддръжката. Нямам съмнение, че е забъркан настоящ или бивш служител на „Шарпс & Гънд“. И не кой да е, а човек, запознат подробно с процеса на инсталиране точно на тази система.

Това беше отлична следа. Но таванът започна да действа зле на Д’Агоста. Беше плувнал в пот, а въздухът бе задушен. Нямаше търпение да излезе обратно в декемврийския студ.

— Кажете, свършихме ли?

— Така мисля. – Вместо да тръгне към стълбището обаче, Марвин сниши глас. – Трябва да ви кажа нещо, лейтенант. Когато се опитах да получа списък на настоящите и бивши служители на „Шарпс & Гънд“, все едно се блъснах в каменна стена. Изпълнителният директор Джонатан Ингмар е първокласен в създаване на препятствия…

— Марвин, оставете на нас да се оправяме с него. – Прегръщайки го през раменете, Д’Агоста буквално го насочи към стълбището. Слязоха в зоната с по-хладен въздух.

— Всичко е в моя доклад – каза Марвин. – Техническите подробности, спецификациите на системата, механизмите. Утре ще го имате.

— Благодаря ви, господин Марвин. Свършили сте отлична работа. Когато слязоха на петия етаж, Д’Агоста с благодарност си пое няколко пъти дълбоко дъх.

8.

— Мартини?

В апартамента на Пето авеню, чиято всекидневна гледаше към Сентръл Парк и езерото „Жаклин Кенеди Онасис“, чиято повърхност блестеше на късното следобедно слънце, Брайс Хариман се отпусна отново на дивана в стил Луи XIV, запазвайки хладното си държане, а репортерският бележник лежеше на коляното му. Разбира се, бележникът беше само поза, защото всичко се записваше на мобилния телефон, скрит в малкото джобче на сакото му.

Беше единайсет сутринта и за Хариман не беше нещо ново, че хората посягат към коктейлите още преди обяд. Беше израснал в подобна среда, но в този случай беше на работа и искаше да запази сетивата си ясни. От друга страна, виждаше, че Изолда Озмиян, седнала срещу него на шезлонга, наистина отчаяно искаше да пийне… това беше нещо, което щеше да окуражи.

— С удоволствие – отговори Хариман. – Двойно, чисто, с кора от лимон.

С джин „Хендрикс“, ако ви се намира.

Видя как лицето й просветна.

— Аз ще взема същото.

Високият, прегърбен, печален иконом, който чакаше тяхната поръчка, отговори със сериозно кимване и едно:

— Да, госпожо Озмиян – преди да се завърти с доловимо скърцане и да изчезне в коридора на фантастично вулгарния и претрупан с мебели апартамент.

Хариман изпитваше определено превъзходство над тази жена и щеше да го използва в пълна мяра. Тя беше от типа хора, които той разбираше: човек, който се прави, че е част от висшите класи, и превръща това във весела бъркотия. Всичко в нея: от боядисаната й коса и прекаления грим до истинските диамантени бижута, чиито камъни бяха твърде големи, за да бъдат елегантни – го караше да потиска желанието си да поклати глава. Тези хора никога нямаше да се научат. Никога нямаше да разберат, че вулгарни диаманти, удължените лимузини, лицата, напомпани с ботокс, английските икономи, огромните къщи в Хамптънс са социалният еквивалент на това да носиш табела с надпис:

Аз съм новобогаташ, опитвам се да подражавам на по-висшите и си нямам понятие как.

Самият Брайс не беше новобогаташ. Нямаше нужда от диаманти, коли, къщи и икономи, за да обяви този факт. Единственото, от което имаше нужда, беше неговата фамилия: Хариман. Онези, които знаеха – знаеха. А за онези, които не знаеха, нямаше защо да го е грижа.

Беше започнал журналистическата си кариера в „Ню Йорк Таймс“, където израсна благодарение на таланта си: от коректор до отдела за местни новини. Обаче малко несъгласие при отразяването на произшествие, което по-късно стана известно като „клането в метрото“, плюс това, че беше надминат в репортажа и надхитрен от покойния, велик и нетърпим Уилям Смитбак, доведе до безцеремонното му изгонване от „Таймс“. Това беше най-болезненият период в неговия живот. С опашка между краката се бе прехвърлил в „Ню Йорк Поуст“. Ала накрая се оказа, че това е най-доброто, което е могло да му се случи. Винаги бдителната, винаги ограничаващата редакционна ръка, която го беше сковавала в „Ню Йорк Таймс“, в „Поуст“ се оказа много по-търпима. Вече никой не надничаше непрекъснато през рамото му, за да парализира стила му на работа. В стила на журналистиката а ла „Поуст“ имаше известна хулиганска елегантност, която, както откри, не нараняваше чувствата на хората. През десетте си години във вестника се беше изкачил нагоре по служебната стълба до репортер звезда в отдела за местни новини.

Но десет години във вестникарския занаят са много време и напоследък кариерата му започна да буксува. Въпреки чувството си на снизхождение, когато гледаше тази жена, осъзнаваше, че същевременно изпитва отчаяние. Отдавна не беше откривал големи истории и започна да усеща горещия дъх на по-младите си колеги във врата си. Трябваше му нещо голямо, и то начаса. Усещаше, че може би е това. Имаше дарбата да надушва определен вид истории и си пробиваше път, за да се срещне със съответния вид хора. Това включваше и жената, седнала срещу него: Изолда Озмиян, някогашна нашумяла моделка, катерач по социалната стълбица, откровена златотърсачка, бивше завоевание на великия Антон Озмиян. След деветте години съпружеско щастие тя бе изкарала деветдесет милиона долара от шумното бракоразводно дело. Това, помисли си Брайс, правеше по десет милиона на месец, или 333 000 на чукане, ако предположим, че всеки ден са правили смешните движения. Прекалено смело предположение, като се има предвид, че Озмиян беше от онези интернет работохолици, които на практика спяха в кабинета си.

Брайс знаеше, че неговият инстинкт за интересни истории е остър, а тази имаше всички характеристики на такава. Обаче напоследък трябваше да се тревожи за своите колеги в „Поуст“ – тези гладни млади хуни, които силно желаеха да го видят детрониран. Не извади късмет да се добере до среща с Озмиян, което беше очаквал, а ченгетата се оказаха необичайно сдържани. Обаче нямаше проблеми да си уреди среща с Изолда. Втората жена на Озмиян беше прословута с озлоблението и отмъстителността си и той имаше силно предчувствие, че тя е главната рудна жила, опакована в зъл, но красив пакет, само чакащ да излее цял товар боклук.

— Е, господин Хариман – каза Изолда с кокетна усмивка, – как мога да ви помогна?

Брайс започна бавно и предпазливо:

— Търся малко данни за господин Озмиян и неговата дъщеря. Нали разбирате, само за да мога да ги обрисувам като човешки създания – естествено, имам предвид след трагичното убийство.

— Човешки създания? – повтори Изолда с остър тон.

О, нещата се подреждат страхотно.

— Да.

Настъпи пауза.

— Ами аз не бих ги определила точно по този начин.

— Моля? – попита Брайс, преструвайки се на неразбиращ. – В какъв смисъл?

— Като човешки създания.

Брайс се престори, че си записва нещо, за да й даде възможност да продължи.

— Когато срещнах Озмиян, бях наивно малко момиче, невинна моделка от Украйна. – Гласът й бе придобил сълзлив, самосъжалителен тон. – Замая ми главата, както само той умее. С вечери, частни самолети, петзвездни хотели, с цялата си същност. – Тя изсумтя. – Акцентът й имаше приятни славянски нотки, задушавани от грозния провлечен говор от Куинс.

Хариман знаеше, че тя не е била само моделка по модните подиуми, защото откровените й голи снимки още обикаляха интернет и сигурно щяха да го правят до края на света.

— О, каква глупачка бях – каза тя с треперещ глас.

В този момент се появи икономът, носещ две огромни мартинита на сребърен поднос. Постави едното пред нея, а другото пред Хариман. Тя грабна своето като човек, умиращ от жажда, и изгълта половината, преди да върне чашата изискано на мястото й.

Брайс се престори, че отпива. Питаше се какво е видял Озмиян в нея. Разбира се, беше страшно хубава, слаба, атлетична, пищна. Сега беше свила тялото си на шезлонга като котка, но на света имаше много красиви жени, които би могъл да избере. Защо точно нея? Разбира се, може да е имало причини, които се разкриват единствено в спалнята. Докато тя говореше, съзнанието му се зарея сред различните възможности в тази област.

— Той се възползва от мен – продължи Изолда, – нямах никаква представа в какво се забърквам. Взе едно сладко чуждестранно момиче и го смаза ето така. – Тя взе една от украсените с волани възглавници, изви я заплашително и я захвърли настрана. – Просто така.

— Какъв беше бракът ви?

— Сигурна съм, че сте чели всичко за това във вестниците.

Наистина, беше чел, а и лично написал доста. Както тя много добре знаеше. „Поуст“ беше взел нейната страна. Всички мразеха Антон Озмиян. Той правеше всичко възможно, за да го мразят.

— Винаги е полезно да го чуеш направо от източника.

— Беше избухлив. Боже, какъв нрав! Седмица след нашата женитба, само една седмица, той потроши всекидневната, разби колекцията ми от кристални мечета Крие на „Сваровски“ – едно по едно, хрус-хрус – ей така. Направо ми разби сърцето. Беше много груб.

Брайс си спомни историята. Тогава Озмиян разбрал, че тя се чука с треньора си по кросфит, както и с едно старо гадже от Украйна. Дори имаше слухове, че е оправила и двамата сутринта преди сватбата. Засега нищо ново. Опита се да твърди, че я набил, но това беше опровергано в съда. В края на краищата, тя започна дело за развод и измъкна деветдесет милиона от джоба му, което не е малко, дори той да беше милиардер на квадрат.

Брайс се наклони към нея, а гласът му беше изпълнен със съчувствие.

— Колко ли ужасно трябва да е било за вас.

— Трябваше да го предположа от самото начало, когато моята малка Пуфи го ухапа още първия път, когато се срещнахме. А след това…

— Чудя се – продължи Брайс, внимателно насочвайки разговора, – дали можете да ми кажете нещо за отношенията му с неговата дъщеря Грейс?

— Както знаете, тя е от първата му жена. Не беше моя и това е сигурно. Грейс – какво име. – Изолда пусна отровен смях. – Тя и Озмиян бяха близки. Двамата бяха от един дол дренки.

— Колко близки?

— Той я развали от глезене. През цялото време на следването си клатеше краката и се дипломира едва когато баща й подари на колежа нова библиотека. След това направи двугодишна обиколка из Европа, чукайки се един европейски боклук, после с друг. Прекара една година, купонясвайки в Ибиса. След това се върна отново в Америка, за да профуква парите на тате. Сигурна съм, че половината брутен вътрешен продукт на Колумбия се е дължал на нея.

Това беше нещо ново. По време на процеса дъщерята в по-голяма или по-малка степен беше недосегаема за медиите. Дори и „Поуст“ нямаше да въвлече едно дете в подобен развод. Сега обаче тя беше мъртва и Хариман усети как репортерският му радар започва силно да пиука.

— Нима искате да кажете, че е имала проблеми с наркотиците?

— Проблеми? Тя беше наркоманка!

— Просто консуматор или истинска наркоманка?

— Два пъти на рехабилитация в онази клиника за известни хора в Ранчо Санта Фе? Как се казваше? „По-малко използваният път“. – Тя отново се изсмя подигравателно.

Мартинито беше свършило и икономът й поднесе ново, без специално да му нарежда, отнасяйки празната чаша.

— За какъв наркотик говорим? Кокаин?

— Всякакви! А Озмиян просто я оставяше да прави каквото си иска! Направо я насърчаваше. Не, не беше добър баща.

Сега Хариман стигна до главния въпрос.

— Госпожо Озмиян, знаете ли нещо в миналото на Грейс, което би могло да е причина за нейното убийство?

— Момиче като нея винаги свършва зле. В Украйна си скъсах задника от работа. Сама стигнах до Ню Йорк. Никакви наркотици, никакъв алкохол. Хранех се със здравословни салати без подправки, правех упражнения в продължение на два часа всеки ден, лягах си рано, за да мога да спя най-малко десет часа…

— Има ли нещо, което може да е направила? Например да купува или продава наркотици, да се забърка с организираната престъпност или нещо друго, което е могло да доведе до нейното убийство?

— Търговия с наркотици? Не, не мога да си представя. Но в миналото й имаше нещо. Нещо ужасно. – Тя се поколеба. – Може би не трябва да го казвам… Озмиян ме накара да подпиша декларация за неразгласяване като част от споразумението за развод…

Гласът й заглъхна.

Хариман се почувства като златотърсач, който току-що е зърнал златната жила. Всичко, което трябваше да направи, беше да подуши наоколо и да изрови малко кирливи ризи. Обаче се направи на незаинтересуван. Беше научил, че е най-добре да оставиш тишината да подейства, вместо да задаваш настоятелни въпроси. Когато настъпи тишина, хората се чувстват задължени да говорят, за да я нарушат. Той се престори, че преглежда бележките си, оставяйки време на второто мартини да подейства.

— Може и да ви кажа. Може. Сега, когато я няма, мисля, че споразумението за неразгласяване вече не действа, нали?

Отново настъпи тишина. Брайс беше достатъчно опитен да не отговаря на подобен въпрос.

— Точно в края на нашия брак… – Тя си пое дълбоко дъх. – Грейс, пияна и надрусана, сгази едно деветгодишно момче. То изпадна в кома. Почина две седмици по-късно. Ужасна работа. Родителите му трябваше да решат дали да спрат животоподдържащата система.

— О, не – възкликна Хариман, истински ужасен.

— Да.

— И какво стана после?

— Татето я отърва.

— Как?

— Хлъзгав адвокат, много пари.

— Къде се случи?

— Бевърли Хилс, къде другаде. Всички данни бяха засекретени. – Тя замълча, допи втората чаша и я тропна победоносно на масата. – Не че сега засекретените данни имат някакво значение. Поне за нея нямат. Изглежда най-накрая късметът й е свършил.

9.

Кабинетът на Хауърд Лонгстрийт в огромната сграда на ФБР на „Федерал Плаза“ беше точно такъв, какъвто Пендъргаст го помнеше: пестеливо мебелиран, стените заети от лавици с книги по всички възможни теми. И най-важното – нямаше компютър. Часовникът на стената съобщаваше на всеки, който се интересува, че часът е пет без десет. Мястото приличаше повече на салона в някой древен английски мъжки клуб с двете прашни кресла с високи облегалки и малката масичка за чай, сложени върху ръчно тъкания кашански{8} килим в средата на помещението, а не на кабинет във Федералното бюро за разследване.

Лонгстрийт седеше на едно от креслата с вездесъщия „Арнолд Палмър“{9} върху поднос за вино на масата. Размърда едрото си тяло, прокара пръсти през дългата си посивяла коса и със същата ръка покани с жест Пендъргаст да седне на другото кресло.

Той седна. Лонгстрийт отпи глътка от чашата и я върна на подноса. Подчертано не предложи от напитката на Пендъргаст.

Мълчанието продължи дълго преди асоциираният изпълнителен директор по разузнаването да заговори.

— Агент Пендъргаст – започна той отсечено, – сега получих доклада ти. Искам да чуя твоето лично мнение дали двете убийства са дело на един и същ човек.

— Боя се, че няма какво да добавя към доклада по случая с първото убийство, който вече имаш.

— А второто?

— Не съм се занимавал с него.

Върху лицето на Лонгстрийт се изписа изненада.

— Не си се занимавал с него? И защо, по дяволите?

— Не получих заповед да го разследвам. Сър, не прилича на федерален случай, освен ако двете убийства не се окажат свързани.

— Кучи син – измърмори Лонгстрийт, докато се мръщеше на Пендъргаст. – Но знаеш за второто убийство.

— Да.

— И не смяташ, че са свързани?

— Предпочитам да не правя предположения.

— Прави, по дяволите! С един убиец ли си имаме работа, или с двама?

Пендъргаст прехвърли единия си крак върху другия.

— Ще прегледам възможностите. Първо, един и същ убиец е извършил и двете. Трето убийство ще го определи като сериен убиец. Второ, убиецът на първата жертва изхвърля тялото, а главата е отрязана от друг човек. После той решава да си опита късмета в убийство и отрязване на глава. Трето, второто убийство е просто повторение, което имитира първото. Четвърто, убийствата нямат нищо общо, а двете обезглавявания са случайно съвпадение. Пето…

— Достатъчно! – каза Лонгстрийт, повишавайки тон.

— Извинете, сър.

Лонгстрийт отново отпи от чашата, върна я на мястото й и въздъхна.

— Виж, Пендъргаст… Алойшъс… ще излъжа, ако ти кажа, че не съм те изпратил като един вид наказание да разследваш първото убийство заради нечестната ти работа по случая „Халсиън Кий“ миналия месец.

Но съм склонен да заровя томахавката. Защото, честно казано, се нуждая от твоите странни способности в този случай. Както сигурно вече знаеш от медиите, работата се раздува.

Пендъргаст не отговори.

— Жизненоважно е да открием връзката между тези две убийства, разбира се, ако има такава. Или, от друга страна, да докажем, че няма.

Ако си имаме работа със сериен убиец, това може да е началото на нещо наистина ужасно. Серийните убийци са твоят специалитет. Проблемът е, че макар да разгласихме, че първият труп е докаран от Джърси и изхвърлен в Куинс, няма истински доказателства, че става дума за престъпление с пресичане на щатските граници. Що се отнася до правилата, това прави нашето разследване деликатно. Официално не мога да включа никого другиго, докато Нюйоркското полицейско управление не помоли за помощ. Знаеш, че това няма да стане, освен ако не се отнася за тероризъм. Така че трябва да идеш там и да хвърлиш внимателен поглед отблизо на второто убийство. Искам да знам, ако е работа на развиващ се сериен убиец. Ако става дума за двама различни убийци, можем да се отдръпнем и да оставим на Нюйоркското полицейско управление да се оправя с тях.

— Разбрано, сър.

— Ще престанеш ли с това „сър“?

— Добре.

— Познавам капитан Сингълтън. Той е разумен човек, но няма да търпи дълго нашата намеса без ясен федерален мандат. Също така знам, че те свързва дългогодишно приятелство с началника на детективите. Как се казваше? А, да – Д’Агоста.

Пендъргаст кимна.

Лонгстрийт го изгледа с продължителен преценяващ поглед.

— Върви на местопрестъплението на второто убийство. Разбери дали е същият тип, или не. После ми докладвай.

— Слушам. – Пендъргаст се приготви да стане.

Лонгстрийт вдигна ръка, за да го спре.

— Алойшъс, виждам, че не си на себе си. Нужно ми е да си готов да действаш на сто процента в твоята игра. Ако има обстоятелства, които няма да ти позволят да го направиш, трябва да знам. Защото нещо в тези убийства… ми се струва странно.

— В какъв смисъл?

— Не мога да го формулирам точно, но предчувствието много рядко ме подвежда.

— Разбрах. Може да си уверен, че ще дам най-доброто от себе си.

Лонгстрийт се облегна и използва вдигнатата си ръка, за да освободи Пендъргаст. Той стана, кимна безстрастно, после се обърна и излезе от кабинета.

10.

Час по-късно Пендъргаст вече беше в комплекса от три съседни апартамента в „Дакота“, гледащи към Сентръл Парк и Западна седемдесет и втора улица. В течение на няколко минути се движеше неспокойно през многото помещения, вземаше някой от безбройните сувенири в ръце и малко след това го оставяше. Наля си чашка шери, но я забрави на бюфета. Беше любопитно как тези дни не откриваше удоволствие в заниманията за отвличане на вниманието, които преди му бяха интересни и го удовлетворяваха. Срещата с Лонгстрийт донякъде го беше извадила от равновесие. Всъщност не самата среща, а проучването и дразнещите забележки, с които завърши.

Виждам, че не си на себе си.

Той се смръщи при този спомен. Знаеше от своите упражнения Чонг Ран, че мислите, които най-много се опитваш да пропъдиш, най-упорито се връщат отново и отново. Най-добрият начин да престанеш да мислиш за нещо, е да го притежаваш напълно и след това да култивираш безразличие.

Преминавайки от по-публичните пространства на апартамента към по-личните, той отиде в кухнята, където проведе кратко жестомимично разискване със своята глуха икономка госпожа Ишимура за вечерното меню. След малък спор най-накрая стигнаха до съгласие за палачинки от сладък картоф, печен октопод и свинско шкембе.

Бяха минали повече от три седмици, откакто повереничката на Пендъргаст Констънс след рязка декларация беше напуснала техния дом на „Ривърсайд Драйв“ № 891, за да заживее със своя малък син в отдалечен манастир в Индия. След заминаването й Пендъргаст бе изпаднал в съвсем нехарактерно емоционално състояние. С течение на времето обаче, докато дните и седмиците отлитаха и гласовете, които звучаха в главата му започнаха да утихват един по един, остана само един – глас, за който знаеше, че е в сърцевината на неговото странно безпокойство.

Можеш ли да ме обичаш така, както аз искам? По начина, както имам нужда да го правиш?

Той отблъсна гласа с неочаквана ярост.

— Ще се справя с това – измърмори под нос.

След като излезе от кухнята, тръгна надолу по коридора към малко, аскетично помещение без прозорци, което много приличаше на монашеска килия. Вътре имаше само нелакирано дървено бюро и стол с права облегалка. След като седна, Пендъргаст отвори единственото чекмедже на бюрото и извади един по един трите предмета вътре, подреждайки ги върху плота: бележник с твърди корици, камея и гребен. Остана известно време седнал, като подред разглеждаше предметите.

А аз… аз те обичам. Обаче ти показа съвсем ясно, че не отвръщаш на моята любов.

Бележникът беше френска изработка, с оранжеви корици от италианска изкуствена кожа и съдържаше празни страници от веленова хартия „Клерфонтен“, идеална за автоматични писалки. Беше от вида, който Констънс беше използвала много през последните десетина години, откакто уважаваният английски доставчик на подвързани с кожа бележници беше пуснал кепенците. Пендъргаст го беше взел от нейния частен апартамент в мазето под мазето на замъка: това беше нейният последен дневник, оставен недовършен заради внезапното й заминаване за Индия.

Още не го беше отварял.

След това се обърна към антикварния гребен от коруба на костенурка и старата елегантна камея в рамка от жълто осемнайсеткаратово злато. Знаеше, че е била издълбана в ценния сардоникс от черупка на охлюв, срещан в Карибско море и Мексиканския залив.

И двата предмета бяха сред притежанията на Констънс, които тя най-много ценеше.

Не мога да остана тук. Като знам онова, което знам, казвайки това, което казах – би било непоносимо да остана да живея под този покрив…

След като вдигна и трите предмета от плота, Пендъргаст излезе от стаята, върна се надолу по коридора и отвори непривлекателната врата към най-личния от своите апартаменти. Зад вратата имаше малко помещение, което завършваше с шоджи – плъзгащ се параван от оризова хартия. А зад него, сред дебелите стени на старата и елегантна жилищна сграда, беше скрита чайна градина, създадена от Пендъргаст по най- точните стандарти.

Той бавно затвори зад себе си, спря и се вслуша в тихото гукане на гълъбите и вдиша миризмата на евкалиптовите и сандалови дървета. Всичко – пътеката с плоски камъни, която се виеше пред него, боровете джуджета, водопадът, чашицу, или къщичката за чай, полускрита зад зеленината пред него – беше изпъстрено с неясна непряка светлина.

Той закрачи по пътеката покрай каменните фенери към чайната. Наведе се ниско, за да влезе в сумрачната вътрешност на чашицу.

Затвори нейната садугучи, внимателно остави трите предмета, които носеше, и се огледа, за да се увери, че всичко нужно за чайната церемония: мидзусаши – гърнето за вода, бъркалката, черпакът, мангалът, железният чайник кама, е готово. Постави чайника и кутията със зелен чай на прах мача на точните им места, след това седна на татамито. През следващите трийсет минути се потопи изцяло в церемонията: започна ритуално да почиства различните прибори, затопли водата, подгря чаван купата за чай. След като за последен път я напълни с топла вода с черпака, бръсна точното количество мача в нея.

Едва тогава, след като цялата подготовка беше извършена с почти благоговейна точност, той опита чая, отпивайки с почти безчувствени устни. Докато го правеше, позволи – за първи път през изминалия почти цял месец – бремето на скръбта и вината напълно да обсеби съзнанието му, а после и постепенно да отслабне.

Най-накрая, след като си върна самообладанието, внимателно и преднамерено бавно премина през последните стъпки на чайната церемония: почисти отново приборите и ги върна по техните места. Пак отправи поглед към трите предмета, които беше донесъл. След известно време протегна ръка към бележника и за първи път го отвори наслуки, позволявайки си да прочете един-единствен параграф. Констънс веднага изскочи пред него чрез своите думи: язвителният й тон, хладната й интелигентност, леко циничният и плашещ светоглед – всички те се просмукаха през гледната точка на XIX век.

Изпита голямо облекчение, че може да чете дневника донякъде безпристрастно.

Върна го предпазливо до гребена и камеята: засега семплите голи стени и под на чашицу му се струваха най-добрия дом за тях. Може би не след дълго щеше да се върне, за да разсъждава върху тях и тяхната собственичка. Но сега имаше други неща за вършене.

Той излезе от къщичката, закрачи по пътеката, напусна градината и пое с бързи, енергични крачки през поредица дълги коридори към входната врата на апартамента. По пътя извади мобилния телефон от джоба на сакото си и натисна бутона за бързо набиране.

— Винсънт? – каза в слушалката. – Моля те, нека се срещнем край редовата къща на Кантучи. Готов съм за онази обиколка, която спомена.

Прибра телефона, облече палтото от викуня{10} и излезе от апартамента.

11.

На Д’Агоста въобще не му беше приятно да се връща отново на местопрестъплението, където беше убит Кантучи, и то на практика посред нощ, дори и заради Пендъргаст, който най-накрая се беше съгласил да проучи мястото. Сержант Къри му отвори входната врата и миг по-късно Д’Агоста видя огромния ретро „Ролс-Ройс“ на Пендъргаст да се плъзга и спира край бордюра. Проктър беше зад волана.

Пендъргаст се промъкна край Къри.

— Добър вечер, скъпи Винсънт.

Те тръгнаха надолу по коридора.

— Виждаш ли всички тези камери? – попита Д’Агоста. – Извършителят е хакнал охранителната система и е обезвредил всички аларми.

— Бих искал да видя доклада.

— Ще ти уредя пълен комплект – обеща Д’Агоста. – Криминалистични находки, косми и фибри, латентни пръстови отпечатъци – с една дума, всичко. На излизане сержант Къри ще ти ги даде.

— Прекрасно.

— Проникването е станало през входната врата – продължи лейтенантът. – Хакнатата охранителна система я е отворила. Извършителят е шарил из цялата къща. Ето как са се развили събитията според онова, което успяхме да установим. Изглежда, че докато убиецът е бил в антрето, Кантучи се е събудил. Смятаме, че е отишъл при екрана за видеонаблюдение и е видял този тип долу. Сложил си е халата и е взел пистолета – 9-милиметрова „Берета“. Сметнал е, че нападателят ще се качи с асансьора, затова когато пристигнал, пробил със стрелба много дупки във вратата. Обаче убиецът го изпързалял, защото изпратил асансьора празен. Затова Кантучи, вероятно след като отново е проверил екрана на камерите за видеонаблюдение, слиза на третия етаж, където типът бърника сейфа, в който е неговата цигулка „Страдивариус“. Тук Кантучи е нападнат от засада, убит с три стрели, изстреляни в бърза последователност. И трите пронизват сърцето. След това извършителят го обезглавява. Ако се вярва на съдебния патолог, на практика в мига, в който сърцето му спира да бие.

— Процесът трябва да е бил твърде кървав.

Д’Агоста не беше сигурен какво иска да каже Пендъргаст с това, и го пусна край ушите си.

— След това извършителят се качва на тавана, където се намира сейфът с охранителната система, отваря го, използвайки хакнатия код, изважда твърдите дискове и си тръгва. Отново използва входната врата, за да излезе. Според нашия експерт само служител или бивш служител на фирмата, инсталирала охранителната система, може да го е извършил. Всичко е в доклада.

— Много добре. Тогава хайде да започваме. Етаж по етаж и моля, всички помещения на съответния етаж, дори нищо да не се е случило в тях.

Д’Агоста поведе Пендъргаст през кухнята, след това през всекидневната на първия етаж, като по негова молба отваряше всички шкафове. Качиха се по стълбите на втория етаж, обиколиха и него, след което дойде ред и на третия. Това беше мястото, където се бе разиграла по-голямата част от екшъна. В задната част на тясната редова къща имаше две помещения, а отпред голяма всекидневна.

— Убийството е извършено при вратата за музикалния салон – каза Д’Агоста и посочи стената, където се бяха забили стрелите. На нея се виждаше широк кървав водопад, стекъл се от останалите пукнатини по облицованата с ламперия стена, и голяма локва засъхнала кръв върху килима под мястото. Тук Пендъргаст спря и коленичи. С помощта на фенерче-писалка се зае да я проучва, като от време на време вадеше от джоба си малка епруветка, отскубваше нещо с пинсетите и го пъхаше вътре, след което я затваряше със запушалка. След това проучи килима и следите от стрелите с лупа, закрепена на окото. Д’Агоста не си направи труда да му припомни, че криминалисткият екип вече е преровил внимателно всичко, защото беше виждал Пендъргаст да изважда пресни доказателства дори от най-грижливо прочесаното местопрестъпление.

След като свърши с мястото на убийството, Пендъргаст продължи в мълчание грижливо да проучва музикалния салон, сейфа и останалите две помещения на този етаж в редовата къща. След това продължиха към горните етажи, а после се качиха на тавана. Агентът отново се озова на четири крака в праха пред и във сейфа на охранителната система, събираше и прибираше в епруветки доказателства.

Накрая се изправи наполовина под ниския таван.

— Любопитно – измърмори той. – Наистина много любопитно.

Д’Агоста не знаеше какво е сметнал за толкова любопитно, но не попита, защото беше наясно, че дори да го направи, няма да получи отговор.

— Както вече казах, трябва да е някой, работил в „Шарпс & Гънд“. Извършителят е знаел точно как работи системата. Като казвам точно, имам предвид буквално.

— Чудесна насока на разследването. А по отношение на другото убийство – имаш ли допълнителни разкрития за дъщерята?

— Да. Успяхме да вземем копия от някои закрити досиета от полицейското управление на Бевърли Хилс. Преди осемнайсет месеца е убила момче, докато е карала дрогирана. Блъснала го и избягала от мястото на произшествието. Озмиян успял да я измъкне чрез много добра адвокатска работа. Семейството на момчето не успяло да го преглътне. Отправило и заплахи.

— Още една очевидна насока на разследването.

— Разбира се. Майката на момчето се самоубила, бащата се преместил на изток. Опитваме се да разберем къде е, за да говорим с него.

— Подозирате ли го?

— Има силен мотив.

— Кога се е преместил на изток?

— Преди около половин година. Държим информацията под контрол, за да не се разчуе, преди да сме го намерили.

Те се спуснаха отново на първия етаж, където Пендъргаст се обърна към Къри и малката група полицаи, които бяха с него:

— Моля, трябва сега да прегледам документите.

Къри измъкна една папка хармоника от чантата си и я подаде на Пендъргаст. Агентът веднага седна на един стол и започна да я прелиства, като от време на време вадеше документи, за да ги прегледа обстойно, и ги прибираше отново.

Д’Агоста скришом погледна часовника си. Десет минути след полунощ.

— Виж, това е твърде дебело досие. Може да го вземеш у вас, за да го прегледаш на спокойствие – предложи той.

Пендъргаст вдигна поглед, а сребристите му очи проблеснаха от раздразнение.

— Преди да напусна сградата, искам да се уверя, че не съм пропуснал нещо.

— Добре, добре.

Д’Агоста потъна в мълчание, докато Пендъргаст продължаваше да прехвърля документите. Минутите отлитаха, всички чакаха с нарастващо нетърпение.

Внезапно Пендъргаст вдигна очи от документите.

— Къде е мобилният телефон на господин Кантучи?

— В доклада пише черно на бяло, че не са го намерили. Обажданията се прехвърлят на гласовата поща. Самият телефон е изключен, така че нямаме никаква представа къде може да е.

— Би трябвало да е на нощното шкафче, където е и зарядното.

— Вероятно го е забравил някъде.

— Претърсихте ли офиса му?

— Да.

— Нашият господин Кантучи е оцелял в две изслушвания пред голямо жури от съдебни заседатели, бил е обект на десетина заповеди за обиск, да не говорим за безбройните заплахи за убийство. Той не би изпуснал мобилния си телефон от поглед. Никога.

— Добре, така да бъде. Накъде биеш?

— Убиецът го е взел. Преди да го ликвидира.

— Как стигна до тоя извод?

— Убиецът се е качил на петия етаж, взел е телефона от нощното шкафче, докато Кантучи е спял, и се е върнал по стълбите на първия етаж.

— Това е лудост. Ако го е направил, защо не е убил Кантучи направо в леглото?

— Много добър въпрос.

— Може би е взел мобилния телефон, след като е убил Кантучи.

— Невъзможно. Господин Кантучи щеше да се обади на 911 по мобилния телефон, когато е видял, че в къщата има нападател.

Д’Агоста поклати глава.

— Винсънт, има и втора загадка без отговор.

— Каква?

— Защо нападателят полага толкова големи усилия, за да изключи алармата, но оставя системата за видеонаблюдение да работи?

— Отговорът е лесен – усмихна се лейтенантът. – Използвал е системата, за да намери жертвата си. Да види къде в къщата се намира Кантучи.

— Обаче след като е взел телефона, вече е знаел къде е неговата жертва: спяща в леглото си.

Това обяснение предполагаше, че Пендъргаст е прав в налудното си твърдение, че убиецът е взел мобилния телефон и се е върнал на първия етаж, без да убие веднага Кантучи.

— Съжалявам, но не го вярвам.

— Помисли какво прави нашият господин Кантучи, когато се събужда. Не звъни на 911, защото не е могъл да намери телефона си. Осъзнава, че алармената система е изключена, но видеонаблюдението все още работи. Веднага го използва, за да установи къде се намира нападателят, и взима пистолета си. Открива го и вижда, че е въоръжен с ловен лък. А нашият господин Кантучи има пистолет с пълнител за петнайсет патрона. Освен това е специалист в използването му. Вашите документи показват, че е шампион по стрелба с пистолет. Затова предполага, че той и неговият пистолет далече превъзхождат ловния лък на нападателя. Това го окуражава да се впусне в преследване. Обзалагам се, че нападателят е целял точно това. Било е капан. След това жертвата е изненадана и убита.

— Откъде знаеш всичко това?

— Скъпи Винсънт, няма как да се е случило по друг начин! Целият този сценарий е бил разигран професионално от човек, който до края е останал спокоен, методичен и не е бързал. Това не е професионален убиец, а много по-обигран човек.

Д’Агоста сви рамене. Ако Пендъргаст искаше да поеме по допирателна – това си бе негово право и нямаше да е за първи път.

— Тогава нека те питам още веднъж: ако си прав за телефона, защо просто не го е убил в леглото?

— Защото целта му не е била просто да убие.

— А каква?

— О, Винсънт, точно това е въпросът, на който трябва да отговорим.

12.

В шест часа сутринта Антон Озмиян закусваше в своя кабинет – чаша органичен чай пу ер{11}, два бъркани белтъка от гледани на свобода индийски бегачи{12} и трийсет грама черен шоколад със 100 % съдържание на какао. От десет години закуската му не се беше променяла. В течение на деня той трябваше да взима множество трудни решения, затова като един вид компенсация се опитваше да организира останалата част от живота си колкото може по-свободна от избори и това започваше още с неговата закуска.

Хранеше се сам в огромния кабинет с изглед към големия воден простор на река Хъдсън, която течеше в червеникавата светлина преди изгрева, наподобяваща пласт течен метал. Чу се тихо почукване и влезе асистент, който носеше купчината сутрешни вестници, той я остави на гранитното писалище и след това безмълвно излезе. Озмиян взе да ги прехвърля, поглеждайки заглавията в обичайния порядък: „Уолстрийт Джърнал“, „Файненшъл Таймс“, „Ню Йорк Таймс“ и „Ню Йорк Поуст“.

„Поуст“ беше последен в неговия списък и той го четеше не заради стойността на новините в него, а от чисто антропологически интерес. Когато погледът му падна върху първата страница с обичайното заглавие, набрано с кегел два и половина сантиметра, той замръзна на място.

УБИЙСТВО НА ПЪТЯ

Пияната дъщеря на Озмиян бяга,

след като причинява катастрофа

От Брайс Хариман

Грейс Озмиян, убитата наскоро и обезглавена дъщеря на интернет магната Антон Озмиян, през юни миналата година в Бевърли Хилс прегазва със своето БМВ Х6 „Тайфун“ осемгодишно момче. Тя избягва от мястото на произшествието, зарязвайки умиращото момче на улицата. Свидетел успява да запише регистрационния номер и полицията я спира и арестува на три километра и половина от местопроизшествието. Кръвната проба установява, че съдържанието на алкохол в кръвта е О,16 промила – два пъти повече от разрешеното.

След случилото се нейният баща милиардер и главен изпълнителен директор на „Дигитален потоп“, наема отряд адвокати от една от най-скъпите адвокатски кантори в Лос Анджелис – „Кросби, Уилън&Пул“, за да защитават дъщеря му. Тя е осъдена само на 100 часа обществена служба, а документите по случая са засекретени. Обществената й служба е да маже с масло препечени филийки и да сервира палачинки два пъти седмично сутрин в приют за бездомници в центъра на Лос Анджелис…

Когато прочете историята от първата до последната дума, ръцете на Озмиян започнаха да треперят. Скоро треперенето толкова се усили, че трябваше да остави вестника на писалището, докато му мине. Най- накрая се изправи със сподавен яростен вик, взе стъклената чаша за чай и я запрати право към картина на Джаспър Джоунс{13} на американското знаме. Чашата се счупи, сряза платното, а чаят остави кафеникава следа върху него.

Чу се тревожно почукване.

— Не влизай! – изрева Озмиян, като същевременно търсеше нещо. Хвана тежащия килограм метеорит от никел и желязо и го запрати пак към Джоунс. Този път разкъса платното на две и събори картината от стената. Най-накрая грабна малка бронзова скулптура от Бранкузи{14} и нанесе на лежащата на пода картина още няколко съкрушителни удара, довършвайки унищожението й.

Спря, дишайки тежко, и остави скулптурата да падне на пода. Унищожаването на картината, която беше купил за двайсет милиона долара от един търг на „Кристис“, му помогна да овладее гнева си.

Стоеше неподвижно и контролираше дишането си, позволи на нивото адреналин да спадне, чакайки сърцето му също да възстанови нормалния си ритъм. Когато усети, че се е върнал във физиологически нормално състояние, отиде до черното гранитно писалище и прегледа отново статията в „Поуст“. Откри съществена подробност, която беше пропуснал да види първия път. Името на автора.

Ето го и него: Брайс Хариман.

Натисна бутона на интеркома.

— Джойс, искам Исабел веднага в кабинета ми.

Отиде при картината и погледна надолу към нея. Пълна загуба. Двайсет и един милион долара и естествено, няма да може да вземе застраховката, след като лично я беше унищожил. Обаче изпита странно задоволство, че го е направил. Двайсетте и един милиона долара не можеха да стигнат до дъното на неговия океан от гняв. Този Брайс Хариман щеше съвсем скоро да разбере колко е дълбок, защото, ако се наложеше, щеше да удави копелето в него.

13.

Д’Агоста решително отказа, докато е на служба, да се вози в ролс-ройса на Пендъргаст – как щеше да изглежда подобно нещо? – и в резултат Пендъргаст се качи в патрулката им мълчалив и огорчен. Детективът не беше работил толкова отблизо с него от доста време и затова бе забравил какъв досадник можеше да бъде агентът на ФБР.

Докато сержант Къри ги возеше по лонгайлъндската магистрала, където трафикът беше „спри-тръгни“, Д’Агоста разгъна броя на „Поуст“, който беше купил тази сутрин, и отново хвърли поглед на крещящото заглавие. Тази сутрин Сингълтън го нахока, че не е стигнал до Изолда Озмиян преди Хариман, за да й внуши страх божи от разговори с медиите. Статията беше написана умело така, че да привлече вниманието на публиката, да повиши равнището на истерия и да осигури на Хариман постоянен поток от бъдещи „изключителни“ истории. Тя беше предизвикала яростта на Д’Агоста, която напредването на деня само усилваше. Каза си, че нищо не може да направи заради статията и просто трябва да продължи напред и да разреши случая колкото може по-бързо. Вече бяха открили мястото, където се беше заселил бащата на убитото момче – Пиърмонт, Ню Йорк, там работеше като барман. След като приключат с този разговор в Лонг Айлънд, Пиърмонт щеше да е следващата спирка на Д’Агоста.

Спряха пред полупразния мол в Джерико, където беше седалището на „Шарпс & Гънд“, и Д’Агоста се изненада, че централата на голяма фирма в областта на сигурността може да е на подобно място. Изглежда бяха заели далечния край на търговския център, който някога е бил магазин на ключов наемател{15}, защото му се стори, че още вижда логото на „Сиърс“{16} на вече голата външна стена. Нямаше никакви признаци, че са там, като се изключи редицата резервирани паркоместа, пълни с коли, при това хубави. Много хубави. Изглежда „Шарпс & Гънд“ не бяха просто дискретни, а направо невидими.

Сержант Къри спря на паркомясто за посетители и тримата слязоха. Денят беше студен и сив, а леденият вятър търкаляше стара найлонова торбичка по паважа пред тях, докато наближаваха двойната стъклена врата. Най-накрая тук имаше малко лого на „Шарпс & Гънд“. Дискретно и изискано.

Вратите не бяха заключени. Д’Агоста влезе първи, Пендъргаст и Къри го последваха. Тримата се озоваха в ненатрапваща се елегантна приемна, пълна с полирано твърдо дърво, с рецепция от същия материал, дълга шест метра, зад която седяха три жени. Те, изглежда, не правеха нищо друго, освен да седят и чакат със скръстени ръце.

— Нюйоркското полицейско управление и ФБР са тук, за да се срещнат с Джонатан Ингмар – обясни Д’Агоста и извади значката си. – Имаме среща.

— Разбира се, господа. Моля, седнете.

Д’Агоста не седна, а Пендъргаст и Къри последваха неговия пример. Тримата останаха да чакат до рецепцията, докато жената се обаждаше по телефона.

— Скоро някой ще дойде да ви вземе – обяви тя с усмивка на ярко начервените устни. – Може да отнеме няколко минути.

Щом чу това, Пендъргаст отиде до мястото за сядане, настани се, взе списание и започна да го прелиства. Равнодушието в тази му постъпка някак подразни Д’Агоста. Той остана още няколко минути изправен в ъгъла на рецепцията, после се предаде и отиде да седне срещу агента.

— Ще постъпи добре, ако не ни кара да чакаме.

— Разбира се, че ще го направи. Предсказвам най-малко трийсет минути.

— Глупости. Тогава просто ще вляза.

— Няма да минеш през заключените врати и охрана с питбули за помощници.

— Тогава ще извадим призовка и ще го завлечем в управлението, за да го разпитаме.

— Човек като изпълнителния директор на „Шарпс & Гънд“ сигурно има адвокати, които ще направят това ти предложение продължително и трудно изпълнимо. – Пендъргаст прелисти следващата страница на единственото списание на мястото за сядане. Детективът забеляза, че е „Пийпъл“ и статията, която агентът преглежда, е за прословутата фамилия Кардашиян.

Д’Агоста с въздишка сгъна „Поуст“ и го пъхна в джоба си, кръстоса ръце и се облегна удобно. Сержант Къри остана прав и запази спокойствие.

Минутите се оказаха не трийсет, а четиресет и пет. Най-накрая един дребен, слаб бруклински тип с брада, хипстърска мека шапка и черна копринена риза дойде да ги вземе. Те минаха на зигзаг през още няколко коридора с все по-елегантни и ненатрапващи се офиси, докато не ги изправиха пред Джонатан Ингмар. Неговият кабинет беше бял и оскъдно обзаведен. Вътре сякаш нямаше никакви електронни устройства с изключение на старомодния телефон, който стоеше на голямото сякаш цял декар писалище. Ингмар беше слаб мъж на петдесетина години с момчешко лице и чорлава руса коса. На лицето му беше изписано обидно весело изражение.

Д’Агоста вече беше бесен и полагаше големи усилия да се контролира. Подразни го, че Пендъргаст изглежда толкова равнодушен, толкова безгрижен въпреки дългото чакане.

— Господа, приемете моите извинения – каза главният изпълнителен директор на „Шарпс & Гънд“, махвайки с добре маникюрираната си ръка, – но денят се оказа твърде напрегнат. – Погледна часовника си. – Мога да ви отделя пет минути.

Д’Агоста включи диктофона и го сложи на масата, след това извади бележника си и го отвори.

— Искаме списък на всички бивши и настоящи служители, които са работили или са имали някакво отношение към охранителната система на Кантучи.

— Съжалявам, лейтенант, но данните за нашите служители са поверителни.

— Тогава ще се наложи да вземем съдебна заповед.

Ингмар разпери ръце.

— Ние, разбира се, ще се подчиним на закона, ако успеете да вземете подобна заповед.

— Вижте, господин Ингмар, очевидно е, че убийството на Кантучи е вътрешна работа – планирана и осъществена от човек, който е работил за вашата фирма и е имал достъп до вашия програмен код. Няма да бъдем доволни, ако си позволите да ни пречите.

— Това са само предположения, лейтенант. Всичко тук е под строг контрол. Моите служители се проверяват както тези на ЦРУ, ако не и повече. Искам да ви уверя, че сте поели по грешна следа. Сигурно разбирате, че охранителна фирма като нашата трябва да внимава с информацията за своите служители?

На Д’Агоста изобщо не му се понрави тонът на мъжа.

— Добре, Ингмар, значи искате да стане по трудния начин? Ако не започнете веднага да ни сътрудничите, ще вземем съдебна заповед и ще поискаме документите на служителите чак от Адам и Ева насам. Освен това ще ви завлечем на „Полис Плаза“ №1, за да ви разпитаме.

Той замълча, дишайки тежко.

Ингмар му отвърна със студен поглед.

— Както обичате. Вашите пет минути изтекоха. Господин Блаунт ще ви изведе.

Ревностният хипстър отпреди малко се появи отново, но сега Пендъргаст, който не беше продумал и сякаш не проявяваше интерес към разговора, се обърна към Д’Агоста:

— Мога ли да видя този брой на „Поуст“?

Д’Агоста му го даде, чудейки се какво цели агентът. Той го разгъна пред Ингмар и го вдигна пред лицето му.

— Сигурно сте чели днешния „Поуст“?

Ингмар грабна вестника с презрение, погледна го и хвърли върху масата.

— Но не сте прочели статията на Брайс Хариман на първа страница.

— Не ме интересува. Блаунт, изведи господата.

— А би трябвало, защото утре на първа страница ще пише за вас и вашата фирма.

Настъпи ледено мълчание. След малко Ингмар заговори:

— Заплашвате да уредите изтичане на информация към пресата?

— Изтичане? Нищо подобно. Точната дума е комюнике. Обществеността настоява да получи информация за убийството на Кантучи. Кметът Делило също е разтревожен. Полицията има задължение към обществеността да я информира за напредъка си. Вие и вашата компания ще бъдете илюстрация за този напредък.

— Какво искате да кажете?

— Водещата хипотеза за това престъпление е, че убиецът е работил във вашата фирма. Вашата фирма. Това лично ви превръща в лице, от което полицията се интересува. Не ви ли харесва определението: лице, от което полицията се интересува? Толкова пълно с мрачни внушения, с неясни намеци, без всъщност да казва каквото и да било.

Д’Агоста стана свидетел как по лицето на Джонатан Ингмар започна да се изписва забележителна и задоволителна промяна. Хладното и арогантно изражение се смени с издуване на вените и почервеняване на кожата.

— Това е чисто очерняне. Ще ви съдя до дупка.

— Ще бъде очерняне само ако не е истина. Всъщност е истина, защото вие наистина сте лице, от което полицията се интересува, особено след вашия капризен отказ да ни сътрудничите. Да не говорим, че ни накарахте да ви чакаме четиресет и пет минути на вашата рецепция в компанията само на семейство Кардашиян!

— Заплашвате ли ме?

Пендъргаст му се изсмя най-откровено в лицето.

— Колко сте проницателен.

— Сега ще се обадя на адвоката си.

Обаче преди Ингмар да успее да го направи, Пендъргаст извади мобилния си телефон и натисна бутона за бързо набиране.

— Отдел „Местни новини“ ли е? Искам да говоря с Брайс Хариман, моля.

— Чакайте! Достатъчно! Затворете!

Пендъргаст прекъсна връзката.

— Е, господин Ингмар, смятате ли, че можем да ви се натрапваме още няколко минути или няколко часа, ако се наложи? Да започнем със служителите, които са инсталирали охранителната система на Кантучи. Много се зарадвах, като чух, че вашият процес на проверка е на равнището на ЦРУ! Моля, покажете ни досиетата от проверките на тези хора. О, да не забравим и вашето лично досие.

— Ще вдигна голям шум заради това, помнете ми думата.

Намеси се и Д’Агоста. Мрачното му настроение започна да се разсейва.

— Е, Ингмар, какво каза преди малко? Ще се възползваме от това ваше както обичате. Така че донесете тези досиета, и то веднага.

14.

Къри остави Пендъргаст пред „Дакота“ – агентът на ФБР изтъкна някакви неясни извинения за това, че не може да дойде с тях да разговарят с бащата на убитото момче в Пиърмонт – докато той и Д’Агоста продължиха към магистрала „Уест Сайд“ по моста „Уошингтън“ и след това нагоре по магистрала „Палисейдс“. Град Пиърмонт в щата Ню Йорк беше разположен отстрани на шосе 9У на западната страна на река Хъдсън, недалеч от крайградската железница на Ню Джърси. Къри беше най-мълчаливият сред сержантите, за което Д’Агоста му беше дълбоко благодарен. Докато сержантът караше, той преглеждаше досиетата, които им бяха копирали в „Шарпс & Гънд“.

Двама техници бяха инсталирали системата на Кантучи. Единият все още работеше във фирмата и изглеждаше напълно в ред. Другият беше напуснал преди четири месеца. Всъщност бил уволнен. Мъжът се казваше Лашер и при постъпването му във фирмата преди пет години досието му е било чисто, но миналата година нещата са започнали да се влошават. Досието беше пълно с предупредителни писма заради закъснения, едно беше за политически некоректно изказване, а две за неприлични подмятания към две колежки, които подали оплаквания. Досието завършваше с доклад за яростно избухване на Лашер, като подробностите не бяха упоменати. Казваше се само, че става дума за „яростна тирада“, която предизвиква и незабавното му уволнение.

Д’Агоста се облегна удобно и докато Къри се справяше със задръстването, настроението му се оправи напълно. Този тип Лашер, изглежда, щеше да бъде техният главен заподозрян за убийството на Кантучи. Приличаше точно на онези недоволни задници, готови да си го върнат на фирмата, която ги е уволнила. Може би Лашер сам е убил Кантучи или се е съюзил с убиеца, предоставяйки му нужната вътрешна информация. Във всеки случай това беше прекрасна следа и той щеше да се погрижи мъжът да бъде разпитан колкото може по-бързо.

Д’Агоста беше по-сигурен откогато и да било, че двете убийства не са свързани и по тях трябва да се работи като по отделни случаи. Като доказателство за това и в двата случая чудесно се развиваха напълно различни следи. Бащата на прегазеното дете, Джори Боу – когото отиваха да видят – явно беше лице, към което полицията проявява интерес в случая с убийството на Озмиян. За детектива можеше да се окаже двойна победа да разчисти два големи случая едновременно. Ако това не му изкараше повишение, нищо не можеше да му помогне.

Той се обърна към Къри.

— Да те информирам за този тип в Пиърмонт. Боу. Прегазеното дете е било единственото му. Грейс Озмиян, която го е прегазила и избягала от местопроизшествието, фактически се измъква. След смъртта на момчето семейството му се разпада. Майката става алкохоличка и накрая се самоубива. Бащата прекарва известно време в психиатрична клиника и губи своя озеленителски бизнес в Бевърли Хилс. Преместил се е на изток преди шест месеца. Сега работи в бар.

— Защо се е преместил на изток? – попита Къри. – Роднини ли има там?

— Нищо не знам.

Къри кимна. Той беше едър мъж с кръгла глава и къса военна прическа, под която се червенееше кожата му. Не изглеждаше буден и не говореше интелигентно, но Д’Агоста беше разбрал, че е умен, и то много. Просто не си отваряше устата, ако нямаше какво да каже.

Напуснаха магистралата „Палисейдс“, за да поемат по шосе 9У Север. Беше четири следобед и часът пик в движението още не беше настъпил, затова след няколко минути стигнаха до град Пиърмонт. Оказа се очарователно малко местенце, сгушено на брега на реката, с марина зад огромния вълнолом, откъдето идваше и името на града{17}. Сладки дървени къщи бяха накацали по хълмовете, извисяващи се над Хъдсън, а към моста „Тапан Зий“ се откриваше драматична гледка.

Д’Агоста извади смартфона си и набра „Гугъл карти“.

— Барът се казва „Изворът“. Намира се на „Пиърмонт Авеню“. – Той започна да дава указания на Къри и не след дълго се озоваха пред привлекателен оазис. Щом слязоха от колата, ги заблъска буен пристъп на вятъра откъм река Хъдсън, преди да успеят да влязат в бара. В четири и петнайсет заведението още беше полупразно, а зад бара стърчеше самотен барман. Мъжът беше едър, с телосложение на докер, носеше потник, а мускулестите му ръце бяха покрити с татуировки.

Д’Агоста отиде на бара, извади значката си и я остави на плота.

— Аз съм лейтенант Д’Агоста от отдел „Убийства“ на Нюйоркското полицейско управление. Това е сержант Къри. Търся мъж на име Джори Боу.

Едрият мъж се вторачи в него със студени сини очи.

— Намерихте го.

Макар това да изненада Д’Агоста, той не го показа. Беше успял да свали няколко неясни снимки на Боу от интернет, но те изобщо не приличаха на това копеле с напомпани мускули. Трудно беше да се разбере какво си мисли, защото лицето му остана напълно безизразно.

— Господин Боу, може ли да ви зададем няколко въпроса?

— За какво?

— Разследваме убийството на Грейс Озмиян.

Боу остави на плота барманската си салфетка, кръстоса яките си ръце и се облегна на бара.

— Давайте.

— Искам да разберете ясно, че в момента не сте заподозрян и че този разговор е доброволен. Ако се превърнете в заподозрян, ще прекратим разговора, ще ви обясним какви са вашите права и ще ви предоставим възможността да повикате адвокат, който да ви представлява. Разбрахте ли?

Боу кимна.

— Можете ли да си спомните къде бяхте в сряда на четиринайсети декември?

Мъжът бръкна под барплота, извади календар и му хвърли един поглед.

— Бил съм тук на смяна от три следобед до полунощ. Всяка сутрин ходя във фитнес залата. От осем до десет. През останалото време си бях вкъщи. – Той прибра календара на място. – Това достатъчно ли е?

— Може ли някой да потвърди казаното?

— В залата и тук, в бара. Вкъщи няма кой.

Патологът беше свил часа на смъртта до около 10 вечерта на 14 декември плюс–минус четири часа. Да стигнеш от тук до града, да убиеш някого, да изчакаш да изтече кръвта на жертвата, да пренесеш трупа в онзи гараж в Куинс и да се върнеш може би след ден, за да отрежеш главата… Д’Агоста трябваше да разработи това на хартия.

— Доволни ли сте? – попита Боу, а в гласа му се доловиха войнствени нотки. Д’Агоста го изгледа. Долови гнева на мъжа, който бушуваше току под кожата му. Мускул на една от кръстосаните му ръце играеше.

— Господин Боу, защо се преместихте на изток? Имате ли приятели или роднини тук, в Пиърмонт?

Боу се наклони напред, за да доближи лицето си до това на Д’Агоста.

— Хвърлих стреличка по картата на Съединените щати.

— И улучихте Пиърмонт?

— Точно така.

— Странно колко близо е паднала стреличката до мястото, където е живяла убийцата на вашия син.

— Ей, друже, я чуй – каза, че се казваш Д’Агоста, нали?

— Да.

— Чуй, полицай Д’Агоста. Да, в продължение на повече от година си фантазирах как ще убия богатата кучка, която прегази сина ми и го остави в средата на улицата да му изтече кръвта. О, да. Мислех да я убия по толкова начини, че направо не може да бъдат преброени: да я подпаля, да потроша всяка кост в тялото й с бейзболна бухалка, да я накълцам на малки парченца с кухненски нож. Да, странно колко близо се заби стреличката, нали? Ако мислите, че съм я убил, хубаво. Арестувайте ме. Моят живот така или иначе свърши в мига, когато момчето ми умря. Арестувайте ме и довършете работата, която вие, ченгетата, адвокатите и съдиите, започнахте миналата година – да унищожите напълно моето семейство.

Тази малка реч беше произнесена с тих, заплашителен глас и без следа от сарказъм. Д’Агоста се запита дали мъжът беше прекрачил чертата и е заподозрян, и реши, че го е направил.

— Господин Боу, ще ви информирам за вашите права. Имате право да мълчите и да отказвате да отговаряте на въпроси. Всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас в съда. Имате право на адвокат и може да се обадите на такъв да дойде, преди да продължим да ви задаваме въпроси. Ако решите да продължите да отговаряте на въпросите, може да спрете, когато решите, и да се обадите на адвокат.

Ако не можете да си позволите адвокат, ще ви бъде осигурен. Господин Боу, след като ви обясних, разбрахте ли какви са вашите права?

Сега барманът започна да се смее с дълбок гърлен смях, който завърши с нещо подобно на басов кучешки лай:

— Точно както по телевизията, а?

Д’Агоста не отговори и продължи да чака.

— Искате да ви кажа, че съм разбрал?

— Да.

— Добре тогава. Ето какво разбрах: когато детето ми беше сгазено и оставено да умре и те разбраха, че колата е карала Грейс Озмиян, загрижеността на всички се пренасочи. Ето така. – Боу щракна толкова силно с пръсти, че Д’Агоста трябваше да се напрегне, за да не отскочи назад. – Внезапно загрижеността на ченгетата, адвокатите, застрахователите беше за нея и за парите, властта и влиянието, които нейният баща започна да хвърля наоколо. За мен и моето семейство нищо. О, той е само прост градинар. Озмиян е осъдена два месеца да обръща палачинки, а документите са засекретени. А аз съм осъден да изгубя завинаги своето семейство. Значи искате да научите какво разбирам? Онова, което разбирам, е, че системата на правораздаването в тази страна е напълно прецакана. Тя е за богатите. Ние останалите, бедните копелета, нищо не получаваме. Така че, ако сте дошли да ме арестувате, направете го. Нищо не мога да сторя срещу това.

Д’Агоста го попита спокойно.

— Вие ли убихте Грейс Озмиян?

— Мисля, че вече имам нужда от онзи безплатен адвокат, който ми обещахте.

Д’Агоста се вторачи в мъжа. В този момент не разполагаше с достатъчно доказателства, за да го задържи.

— Господин Боу – той записа телефонния номер, – можете да звъннете на правни услуги, когато решите. Аз ще проверя вашето алиби за 14 декември. Това означава, че ще разговарям с вашия работодател, с клиенти на бара и ще проверя записите на охранителната камера там горе в ъгъла. – Той я посочи с пръст. Вече ги бяха изискали със съдебна заповед от собственика на бара и той знаеше, че са в безопасност. Д’Агоста се надяваше, че Боу ще направи нещо глупаво и ще се опита да ги унищожи.

Боу се изсмя грубо.

— Разбира се, правете какво искате.

15.

В два сутринта голямата къща в Източен Хамптън, Ню Йорк, беше тиха. Постройката от 5486 квадратни метра се разполагаше върху парцел от почти пет хектара между „Фърдър Лейн“ и Атлантическия океан. Издигаше се насред шир, състояща се от ливади, игрище за голф, изкуствено езеро и една „щуротия“, конструирана така, че да прилича на египетски храм. Самата триетажна къща представляваше модернистична постройка от цимент, стомана и хром, която приличаше на клиниката на скъп зъболекар. Големите й прозорци от листове стъкло проблясваха кротко в нощния въздух, хвърляйки топла светлина върху огромните морави, които ги заобикаляха.

Мъжът стоеше на пустия декемврийски плаж в сянката на каменния вълнолом и оглеждаше къщата с бинокъл за нощно виждане. Зад гърба му зимният Атлантически океан бучеше, запращайки вълна след вълна към брега. Луната беше залязла и слабата река от светлина – Млечният път – се надигаше от хоризонта и се извиваше в свод над главата му. Имотът бе обгърнат в алфата на тишина и покой.

Мъжът с бинокъла добре осъзнаваше, че това е само илюзия.

Огледа парцела, отделните етажи на къщата и прозорците, запаметявайки всички подробности. От своя наблюдателен пункт не можеше да вижда първия етаж, но добре познаваше разположението вътре. Беше успял да се снабди с него от абсурдно отворената и незащитена централна компютърна система на Кътър Байкуист, известния архитект, проектирал къщата. Документите, с които се сдоби, включваха чертежи от програмите за автоматизирано проектиране и производство, механични и електрически планове, охранителни системи, водопровод и канализация, дори на музикалната уредба. Електронната охранителна система беше сравнително проста. Собственикът беше старомоден човек, който се доверяваше не на електрониката, а на добре обучени платени хора, много от които бяха някогашни войници от южноафриканските спецчасти от прословутия и вече разпуснат Осми специален разузнавателен полк.

В продължение на своите петдесет и пет години живот мишената, която притежаваше тази къща крепост, си беше създала много, много страшни врагове. Имаше известен брой индивиди и организации, които много биха желали да го убият за отмъщение, за да го накарат да замълчи или просто за да изпратят послание. В резултат неговият имот беше добре подготвен срещу всяко възможно нахлуване.

След още няколко минути разузнаване мъжът почувства леката, бърза вибрация от мобилния телефон в джоба си. Това беше първото от множество следващи навременни напомняния.

Сега щеше да започне операцията.

Беше планирал подробностите с военна точност чак до последната секунда. Разбира се, очакваше и неочакваното и беше подготвен за него, но предпочиташе винаги да започва с времеви план, в който всяка стъпка, предприемана от него, всяко действие са грижливо предвидени.

Свали бинокъла и го прибра в раницата. Провери своя „Глок“, командоския нож SOG и джипиеса. Не му се налагаше да бърза. Планът в тази начална фаза беше бавен и методичен. По-късно, в края, щеше да се забърза. Това се дължеше на единствената слабост на неговия план: мишената разполагаше с паник стая, построена между неговата спалня и тази на жена му. Ако се подаде преждевременен сигнал за тревога, мишената щеше да има време да се скрие в нея и тогава операцията трябваше да се прекрати. Паник стаята изглеждаше непревземаема. Беше единственият твърд елемент на една иначе проста система. В допълнение към сложна електронна брава, разполагаше с множество резета. Отново старомодният подход: не можеш да хакнеш резе.

Сега мъжът пое бавно нагоре по брега, като се придържаше към сенките, и скоро се озова сред дюните. Беше облечен в костюм от стегната черна коприна, а оголените части от тялото му бяха почернени с мазен сценичен грим. За операцията беше избрал делнична нощ в края на декември, когато нямаше да има луна. Брегът и градът бяха като мъртви.

Той се движеше безшумно между дюните, придържайки се към ниските места, докато не стигна до участъка издигната земя, който водеше към парцела. Склон, покрит с храсталаци, които свършваха пред близо триметровата каменна ограда с железни шипове на върха, която бележеше границите на имота. В далечния край имаше гъст жив чимширен плет, заобикалящ дълга, гладка морава, която се простираше до предните портици на голямата къща.

Той плъзна ръка по оградата. Камъкът беше грапав и предлагаше достатъчно опори за ръцете и краката на опитен катерач, какъвто беше той. Изчака втората предупредителна вибрация, която скоро почувства, и се изкатери с няколко прости движения по стената. Знаеше, че острите железни шипове са само за украса, а охраната е поета от невидим периметров лъч, който се простираше по горната част, служейки за аларма.

По време на изкачването се погрижи да прекъсне лъча. Скочи от другата страна в скритото пространство между живия плет и вътрешната част на каменната ограда. Там се сви в тъмния ъгъл, невидим в дълбоката сянка, и зачака. През дупки в живия плет можеше донякъде да вижда голямото голо пространство на моравата и фасадата на постройката. Непряката светлина от нейните прозорци и няколко аранжирани с вкус прожектора осигуряваха достатъчно осветление, което да осветява тревната площ. Осветлението беше едновременно благословия и проклятие.

Скоро чу двама охранители с куче да прекосяват моравата откъм далечната й страна. Друга вибрация от телефона му обозначи неговата преценка за времето на пристигането им. Те се движеха, така да се каже, точно по времевия план. Той се почувства уверен в сигурността на своето планиране. Знаеше, че външните инфрачервени периметърни лъчи като този са жертва на чести лъжливи тревоги заради животни и птици. Вероятно щяха да предположат, че и в случая става дума за нещо подобно. Но за да се увери, че това е така, през изминалите няколко нощи на неравни промеждутъци беше хвърлял малко парче брезент с тежест на стената и го издърпваше обратно, за да прекъсва лъча на това място и да предизвиква рутинното разследване, което беше планирал за този момент.

Чуваше пъхтенето на кучето, докато групата се приближаваше към живия плет, и раздразненото мърморене на двамата мъже. Обикновено войниците от спецчастите не разговаряха, а използваха знаци, както бяха обучени. Не само това, но и надуши цигарен дим.

Тези мъже се бяха размекнали.

— Надявам се този път Скаут да пипне гадината – каза единият от тях.

— Да, вероятно е някоя шибана катерица.

Кучето изведнъж нададе вой. Беше го подушило.

Единият мъж му заговори:

— Хайде, Скаут, върви да го пипнеш. Хвани го, момче!

Те пуснаха кучето и то се стрелна през отвора в живия плет. Носеше се право към него, без да лае, без никакво предупреждение. Куче, обучено да убива. Той се приготви и го посрещна посред скока му към него, нанасяйки един-единствен удар с командоския нож SOG по гърлото на животното и срязвайки дихателната тръба. С гъргорене кучето му нанесе плъзгащ удар, докато падаше, прекатурвайки се на краката си.

— Ей, чу ли това? – попита тихо единият мъж.

— Скаут! Скаут! Върни се, Скаут! Върни се!

Тишина.

— Мамка му, какво става?

— Скаут, тука! – Сега гласът беше малко по-силен.

— Да повикаме ли подкрепление?

— За бога, още не. Вероятно е хукнал подир катерицата. Ще вляза да проверя.

Чу как първият мъж шумно си пробива път през живия плет. Това, помисли си той, се оказа дори по-лесно от очакваното. Докато шумът от несръчното проникване се приближаваше, той скочи и заби ножа в гърлото на мъжа, плъзгайки го настрана, за да му среже трахеята, преди жертвата му да успее да гъкне. Докато мъжът падаше по корем, нападателят го подпря с рамо, за да го избута настрани. После се втурна напред, носейки се през живия плет като футболно крило. Изхвърча от него и скочи върху втория мъж, който стоеше сред моравата на около три метра от плета и продължаваше да пуши. С вик посегна към пистолета си, успя донякъде да го измъкне от кобура, преди нападателят, все още във въздуха, да го промуши във врата с командоския нож. Телохранителят падна по гръб, а нападателят се стовари върху му и пое с лице гейзера от артериална кръв. Пистолетът падна на моравата неизползван.

Мъжът остана легнал върху тялото, докато то продължи няколко секунди да се гърчи и застина. Той остана легнал и се ослушваше. Нападението беше проведено на около триста метра от къщата, достатъчно далече, за да бъдат скрити от тъмнината. Съмняваше се, че прекъснатият от ножа вик на мъжа е достигнал до ушите на някого другиго. Имаше прожектори при обща тревога или извънреден случай на нахлуване, но нищо такова не се беше случило.

Когато нападателят се увери, че не е подаден сигнал за тревога, стана от мъртвия пазач. Коленичил претърси трупа, взе радиото и две магнитни карти–ключове, фенерче и шапката на мъжа. Включи радиото и видя, че е нагласено да работи на 15–и канал във високочестотния диапазон. Остави го включено на „прием“ и го закачи на колана. Заряза пистолета на моравата, сложи си шапката, а магнитните карти пъхна в джоба на ризата.

Хвана трупа за краката и го издърпа в живия плет, скривайки го близо до мястото, където лежеше неговият партньор. След това пое на запад, крачейки в свободното пространство между живия плет и стената.

Когато стигна до ъгъла на парцела, зави и пое на север – разстояние според неговия джипиес от четиристотин и седемдесет метра. Сега се намираше от другата страна на къщата и трябваше да прекоси само четиресет и пет метра морава.

Тук изчака следващата вибрация на мобилния телефон – сигнал за началото на следващия етап.

Когато го усети, нахлупи шапката на мъртвия пазач по-здраво на главата си и закрачи по тревата целенасочено със светнато фенерче, което движеше насам–натам. Шапката не би заблудила някого отблизо, но от разстояние вършеше работа.

Нападателят беше подгизнал от кръв и знаеше, че ако другите кучета го надушат, ще откачат. Но това нямаше да са случи, докато вятърът, който духаше от изток, не промени посоката си. А по това време на нощта структурата на метеорологичните елементи нямаше да се промени.

Пресече моравата, без да го видят, и потъна в храстите отстрани на къщата, когато охранител с куче се появи иззад ъгъла от предната част и продължи покрай тревата. Посоката на вятъра все още беше в негова полза. Той изчака в тъмното, докато завиха зад ъгъла, след това продължи между храстите и къщата и стигна до вътрешния двор, покрит с четириъгълни каменни плочи, който заобикаляше басейна. Покрай вътрешния двор се простираше дълга пергола и той я използва за прикритие, за да стигне до малка барака, която подслоняваше помпата на басейна и филтрите. Вратата беше заключена, но бравата вървеше в комплект с бараката и затова бе елементарна. Той я отключи с шперц и влезе в тясното, тъмно пространство, затваряйки вратата само донякъде.

И отново зачака вибрацията.

Сега вдигна радиото и го доближи до устните си, като същевременно извади малък магнит. Натисна бутона за предаване, докато държеше магнита близо до микрофона.

— Аз съм при басейна – прошепна. – Тук попаднах на голяма змия. Имам нужда от подкрепление. – Гласът му беше почти неразбираем заради статичните шумове, предизвикани от магнита.

— Какво за змията? – се чу в отговор. – Не разбрах, повтори.

Той повтори съобщението, като малко дръпна магнита, за да намали статичното електричество.

— Разбрано, кой си ти? – долетя отново гласът.

Сега започна да предава само статични шумове.

— Добре, идвам.

Знаеше, че това ще бъде пазачът, който се намира най-близо: мъжът с кучето, с когото се бяха разминали преди малко. Както очакваше, мъжът излезе иззад ъгъла с кучето на каишка и се спря, плъзвайки лъча на фенерчето от единия до другия край.

— Ей, къде си? Преториъс, ти ли си?

Той остана да чака на място в мрака.

— Кучи син – измърмори пазачът и след това направи точно каквото очакваше. Пусна кучето и каза:

— Върви за змията! Върви я намери!

Кучето, което го подуши, се втурна направо към бараката и влетя през вратата, където беше посрещнато от проблясващото острие на ножа.

— Сади? Сади? Какво става, по дяволите? – Пазачът извади пистолета си и се втурна в бараката, за да го сполети същата съдба с ножа в гърлото. Докато падаше, мъжът успя да произведе изстрел.

Това беше неприятно развитие. Щяха да дадат преждевременно тревога. Но познавайки психологията на своята мишена – мачистките инстинкти на мъжа, неговата брутална коравина, омразата му срещу страхливците – беше сигурен, че един пистолетен изстрел няма да го накара да се скрие в паник стаята. Не, мъжът щеше да се въоръжи, да извика своите телохранители, да разбере лично какво става и да остане на мястото си. Поне засега.

Беше доста напред с плана си: трима мъже и две кучета бяха унищожени, което представляваше точно половината от охранителния екип. Обаче сега трябваше да действа много по-бързо, преди останалите да открият какъв е размерът на техните загуби, да се организират и да сключат редици в защита на мишената.

Това обмисляне отне по-малко от секунда на нападателя. Той грабна радиото на умиращия охранител и прескочи тялото му, което още хъркаше и се гърчеше. Извади друг магнит от джоба си и парче лепенка, натисна и залепи бутона за предаване с нея, лепна магнита на радиото и ги пусна върху ливадата. Разбира се, шумът от изстрела беше разтревожил останалите пазачи и радиостанцията му щеше да се пръсне от засичащи се въпроси, докато мъжете опитваха да се свържат един с друг, да узнаят кой къде се намира и определят кой липсва, ако има такива. С лепенката и магнита беше успял най-малкото да извади основния им канал от строя заради шума от статичното електричество. Беше направил същото с радиостанцията на другия пазач, включвайки я на резервния канал за извънредни случаи.

Имаше нужда единствено от няколко минути.

Светнаха прожекторите. Чу се вой на сирена. Трябваше много да бърза. Вече нямаше смисъл да се крие. Вдигна една градинска мебел и я запрати в плъзгащите се стъклени врати, задействайки друга аларма. Скочи в отвора и хукна през всекидневната към стълбите, взимайки по три стъпала наведнъж на път за втория етаж.

— Ей! – чу да го вика пазач, който тичаше след него.

Той спря, завъртя се, падна на едно коляно и откри огън със своя „Глок“, отнасяйки темето на мъжа. След това повали втори пазач, който излетя иззад ъгъла след първия.

Петима охранители, две кучета.

Спринтира по коридора на втория етаж и стигна до вратата към спалнята на мишената. Беше направена от здрава стомана и както очакваше, се оказа заключена. Бръкна в раницата си и лепна блокче С-4 с предварително поставени детонатор и лепяща лента върху бравата, зави зад ъгъла и влезе в спалнята на жена му. Наскоро се бяха развели и както беше очаквал, стоманената врата към празното помещение зееше широко отворена. Паник стаята се намираше между двете спални и всеки имаше своя собствена врата към нея. Вратата към паник стаята беше скрита зад дървен панел на стената, който той дръпна рязко да се отвори. Вратата зад него беше затворена, но не напълно барикадирана и още можеше да бъде отворена, за разлика от голямата стоманена врата към спалнята на мишената с едно–единствено блокче С-4. Той лепна втори заряд върху вратата на жената към паник стаята, отдръпна се на безопасно разстояние и с дистанционен детонатор взриви едновременно и двата заряда: вратата към спалнята на мишената и вратата на жената към паник стаята. Целта беше взривът да прозвучи като от един заряд. Зарядът на стоманената врата към спалнята не беше достатъчно силен, за да я отвори. Предназначението му беше само да изкара ангелите на мишената.

Обаче зарядът върху вратата на жената към паник стаята беше по- голям и наистина отвори заключената, но не зарезена врата.

Нападателят се вмъкна в паник стаята, където въздухът още беше пълен с дим и прах. Лампите бяха угасени. Той бързо зае позиция до вратата в далечния край на малкото помещение, която водеше към спалнята на мишената. Почти веднага чу как мишената отваря вратата и залита в стаята в ужас и объркан от неуспешния взрив, който беше чул току-що пред вратата към своята спалня. Мъжът се обърна, блъсна вратата да се затвори и плъзна двете резета на място. След това се промъкна покрай стената, намери електрическия ключ и светна лампите.

Тогава се вторачи в нападателя, вече в помещението, и очите му започнаха да се уголемяват. Да, наистина мишената току-що се беше заключила в паник стаята с човека, който щеше да го убие. Нападателят изпита силна наслада от тази ирония. Мишената беше само по боксерки, дългият перчем, с който криеше плешивината си, висеше накриво, очите бяха зачервени и изпъкнали, а гушата увиснала. Шкембето също. От него все още се носеше киселата воня на водка.

— Предполагам, господин Виктор Андреевич Богачев?

Жертвата се вторачи в него с дълбок ужас.

— Какво… кой… сте вие… и защо, за бога?

— А защо не? – отговори нападателят и вдигна командоския нож.

***

Две минути и петнайсет секунди по-късно прехвърли каменната стена и падна от другата страна. Откъм голямата къща се чуваха звуците на различни аларми, а над тях в далечината се носеше воят на приближаващи полицейски сирени. На излизане беше убил последния охранител, но в добротата си беше запазил живота на кучето, което се оказа по-интелигентно от хората и се хвърли треперещо и скимтящо в краката му, като дори успя да се напикае, и така си спаси живота.

Той хукна през плажа към каменния вълнолом и покрай него до малка моторница, приютена между два големи каменни блока на завет. Малкият, почти безшумен четиритактов двигател продължаваше да работи на празен ход. Хвърли натежалата си раница в лодката, скочи вътре след нея, леко завъртя газта и пое към черния, вълнуващ се Атлантически океан. Докато се носеше бързо в нощта, приятни мисли се въртяха в главата му за мизансцена, който полицията откриваше точно сега, след като беше влязла в имота и започнала да претърсва парцела.

16.

Този път Пендъргаст настоя да вземат Проктър с ролса, а Д’Агоста беше твърде уморен, за да откаже. Беше 22 декември, до Коледа оставаха само три дни, а през последната седмица едва беше успявал да намери време за няколко часа сън, а още по-малко да помисли какъв подарък ще купи на жена си Лора.

Проктър ги откара до Източен Хамптън в една сива и много студена сутрин. Лейтенантът си помисли, че е благодарен за допълнителното място, което предлагаше задната част на голямата кола, да не говорим за сгъваемата маса от стилно полирано дърво, която му позволи да навакса с канцеларската работа. Когато автомобилът намали, влизайки във „Фърдър Лейн“, се показа имението, около което кипеше работа. Пътя препречваха полицейски бариери, жълти ленти се люлееха от студения декемврийски вятър, а на банкета бяха паркирали множество коли на криминалистите и патолозите. Групи униформени се разхождаха наоколо. Някои носеха клипбордове с листа за писане и гледаха да не измръзнат до смърт.

— Божичко – възкликна Д’Агоста, – има прекалено много хора на местопрестъплението.

Когато спряха на импровизирания паркинг, очертан върху парче трева с полицейски ленти и надписи, видя как всички започнаха да се обръщат и да зяпат ролс-ройса на Пендъргаст.

Той слезе от едната страна, а агентът от другата. След като придърпа здраво около тялото си палтото за защита от смразяващия вятър, идващ от Атлантика, Д’Агоста се упъти към командния и контролен център в един бус, а Пендъргаст го последва.

В малкото пространство откриха полицейския началник на Източен Хамптън. Д’Агоста беше говорил с него по-рано по телефона и остана доволен от професионалното му отношение, а сега изпита още по-голямо задоволство да го види на живо: солиден по-възрастен мъж с посивели коса и мустаци и добродушно отношение.

— Вие трябва да сте началникът на отряда детективи лейтенант Д’Агоста – каза той, стана и здраво стисна ръката му. – Аз съм началник Ал Дентън.

Мнозина от полицейските началници в малките градове не можеха да понасят да работят с Нюйоркското полицейско управление може би с основание, но този път Д’Агоста усети, че ще получи цялото нужно сътрудничество. Обърна се да освободи място за Пендъргаст да влезе и се представи, но с учудване видя, че той беше изчезнал.

— Искате ли да ви разведа наоколо? – предложи Дентън.

— О, да, разбира се. – Точно е стила на Пендъргаст.

Дентън си облече палтото и лейтенантът го последва отново навън в бурното утро. Пресякоха „Фърдър Лейн“ и се озоваха пред главната двукрила порта, водеща в имението: огромна, отчасти позлатена, направена от тонове ковано желязо. Тя беше отворена, но охранявана от двама полицаи. Единият държеше клипборд и закачалка с лекарски гащеризони за еднократна употреба, маски, ръкавици и калцуни, обаче началникът махна с ръка.

— Екипът криминалисти свърши с къщата – обясни той – и по- голямата част от парцела.

— Много бързо.

— Тук навън и в това зимно време трябва да действаме бързо или доказателствата ще станат неизползваеми. Затова повикахме криминалисти от целия Ийст Енд. А къде е агентът от ФБР, който щял да дойде с вас?

— Някъде наоколо.

Началникът се смръщи, а Д’Агоста не можеше да му се сърди: смяташе се за грубиянство да не установиш връзка с местните ченгета. Минаха през портите, после през сборния пункт, разгърнат под една тента, и закрачиха надолу по чакълестата автомобилна алея, която водеше към голямата къща – огромна бетонна грозотия, която приличаше на купчина бетонни плочи, струпани една връз друга и свързани със стъкло. Топли и уютни колкото Кремъл.

— И така, как се казва този руснак?

— Богачев.

— Богачев. Колко дълго е живял в Източен Хамптън?

— Преди няколко години купи земята. Отне му няколко години да построи къщата и се премести тук преди шест месеца.

— Създавал ли ви е някакви проблеми?

Дентън поклати глава.

— Нищо освен проблеми. Още от самото начало. Когато купи парцела, продавачът се оплака, че е измамен, и заведе дело. Случаят е още в съда. Един ден посред нощ Богачев събори историческа постройка с покрив от дървени керемиди. Заяви, че не знаел, че е обявена за забележителност. Беше заведено дело и за това. После построи това грозилище, което нарушава цял куп градски наредби. Всичко без нужните разрешителни. Последваха още дела. След това изпързаля строителните предприемачи, измами работниците и дори хората, които му косят моравата. Дела до гушата. Той е от онези глупаци, които правят само онова, което поискат. Няма да преувелича, ако кажа, че е най-мразеният човек в града. По-скоро беше.

— Откъде идват парите му?

— Той е от онези руски олигарси. Международен търговец на оръжия или нещо също толкова неприятно. Къщата, парцелът – всичко е собственост на куха фирма или поне така пише в данъчния регистър.

— Значи има много хора, които биха искали да го видят мъртъв.

— Да, разбира се. Половината град. И това е без да броим хората, които е прецакал или убил в бизнеса си.

Когато стигнаха при къщата, Д’Агоста забеляза Пендъргаст да завива с бързи крачки зад далечния ъгъл.

Дентън също го видя.

— Това не е ли мъжът, който трябваше да бъде тук с нас?

— Той е.

— Ей, ти! – извика Дентън и се затича. Лейтенантът го последва. Пендъргаст спря и се обърна. С дългото си черно палто и мършавото, бяло като слонова кост лице изглеждаше като онази с косата.

— Господин…

— А, началник Дентън – каза Пендъргаст и тръгна към тях, като същевременно свали черната кожена ръкавица от бледата си ръка и сграбчи дланта на началника с кратък поклон. – Специален агент Пендъргаст. – След това се завъртя обратно и закрачи бързо през моравата към високия жив плет в гледащата към океана част от имота.

— Хм, имате ли нужда от нещо? – подвикна началникът към неговия отдалечаващ се гръб.

Пендъргаст махна с ръка над главата си.

— Имам нужда от Винсънт. Идваш ли?

Д’Агоста тръгна след него, полагайки усилия да не изостава, а началникът го следваше по петите.

— Не искаш ли да огледаш къщата? – успя да попита лейтенантът.

— Не. – Пендъргаст ускори още крачка, толкова, че палтото започна да се развява подире му, и се поприведе, за да устои на суровия вятър.

— Къде отиваш? – попита Д’Агоста, но не получи отговор.

Най-накрая стигнаха до живия плет, който скриваше, както видя

Д’Агоста, висока каменна стена. Тук Пендъргаст се завъртя към тях.

— Началник Дентън, екипът криминалисти мина ли вече оттук?

— Още не. Има да се покрие доста пространство, а и мястото е доста далеч от местопрестъплението… – Но преди да успее да завърши изречението си, Пендъргаст вече се беше обърнал и крачеше покрай живия плет, оглеждайки се внимателно, подобно на котка. Внезапно спря и застана на колене.

— Кръв – обяви той.

— Чудесно – каза Дентън. – Добро попадение. А сега да се връщаме обратно и да изпратим екипа криминалисти, преди да сме повредили нещо…

Обаче Пендъргаст се изправи и закрачи отново с наведена глава, следвайки петната, които го заведоха до живия плет. Тогава Д’Агоста видя нещо бяло сред зелената плетеница. Надникнаха навътре в плета, където лейтенантът успя да различи ужасяваща гледка.

— Два трупа и мъртво куче – каза Пендъргаст, обръщайки се към Дентън и бавно започна да отстъпва назад. – Да, моля, повикайте вашия екип криминалисти да дойде, а аз пред това време ще прескоча стената.

— Но…

— Ще отида малко по-натам, за да не повредя нещо в този район. Винсънт, моля те, ела с мен. Ще имам нужда от помощта ти.

Началник Дентън остана близо до сцената на клането и повика екипа криминалисти по своята радиостанция, докато Д’Агоста следваше Пендъргаст надолу покрай живия плет в продължение на трийсетина метра.

— Мястото изглежда подходящо. – Пендъргаст навлезе в живия плет и лейтенантът го последва. Излязоха в празното пространство между него и стената.

Пендъргаст натисна стената, все едно искаше да провери нейната здравина.

— В това неудобно палто ще имам нужда от помощ да се покатеря.

Д’Агоста не си направи труда да спори и се зае да му помага.

Агентът се изкатери като паяк до горе, плъзна се над късите железни шипове, после се изправи и започна да оглежда наоколо с бинокъл. Накрая се обърна към Д’Агоста.

— Върви да кажеш на Проктър да заобиколи и поеме към брега. Там ще се срещнем.

— Добре.

Пендъргаст изчезна от другата страна на стената, а Д’Агоста се обърна. Когато излезе от живия плет, видя екип от криминалисти да бърза по моравата. Всички бяха в лекарски костюми за еднократна употреба, с маски и калцуни, а Дентън им сочеше района, където бяха намерили труповете. Той се присъедини към него, докато се връщаха обратно по моравата.

— Как, по дяволите, успя да го направи толкова бързо? – попита началникът. – Искам да кажа, че и ние щяхме най-накрая да ги намерим, но той отиде право на мястото, сякаш е видял неонова реклама.

Д’Агоста поклати глава.

— Аз не питам и той не казва.

***

Седнал отново в задната част на ролса, Д’Агоста гледаше как Проктър го вкарва в обществен паркинг до брега на около осемстотин метра от къщата на жертвата. Мъжът слезе, изпусна точно определено количество въздух от гумите, качи се отново и даде газ по тесния път в пясъка, който осигуряваше достъп на колите до плажа. Скоро ролсът се носеше на север по протежение на плажа и бучащия Атлантик вдясно от тях и големите къщи на богатите вляво. След малко Д’Агоста видя слабата фигура на Пендъргаст застанала в края на скалистия вълнолом. Когато Проктър спря колата, той се обърна, върна се покрай вълнолома, прекоси плажната ивица и се намести на задната седалка.

— Дошъл е и си е тръгнал с малък плавателен съд, който е скрил до този вълнолом – обясни Пендъргаст и посочи с пръст. След това разгъна своята сгъваема маса, на която лежеше затворен тънък „Макбук“. Той го отвори и извади „Гугъл земя“. – Докато е напускал местопрестъплението, убиецът е бил много уязвим и изложен на показ във водата, въпреки че е било през нощта. При първа възможност трябва да се е освободил от лодката. Вероятно е било предварително планирано.

Той се вторачи в изображението от „Гугъл земя“ и започна да го движи около сегашното им местоположение.

— Виж, Винсънт, ето заливче на десетина километра оттук, водещо в езерото Сагапонък. В заливчето има блатиста местност, а до нея обществен паркинг. – Той се наклони към предната седалка. – Проктър, моля, карай натам колкото може по-бързо. Езерото Сагапонък. Остави пътя, давай по брега.

— Да, сър.

Д’Агоста се хвана за седалката, когато ролсът ускори, направи обратен завой с приплъзване, вдигайки облаци пясък, а след това с рев се понесе надолу по брега с висока скорост, като се придържаше към залятата с вода от прилива ивица, където пясъкът беше по-твърд. Докато набираха скорост, клатушкайки се насам–натам, колата беше брулена от вятъра и пръски морска вода и от време на време се врязваше в някоя отстъпваща вълна с пенеста грива, като вдигаше водни фонтани. Минаха край възрастна двойка, разхождаща се ръка за ръка, която се вторачи в тях с отворена уста, когато „Силвър Рейт“ от 1959 година избоботи край нея с близо сто километра в час.

След по-малко от десет минути стигнаха до заливчето, където брегът свършваше и друг вълнолом водеше навън в сивия и пенещ се Атлантически океан. Проктър спря колата толкова рязко, че тя поднесе, вдигайки още един пясъчен килватер. Преди още да беше спряла напълно, Пендъргаст изхвръкна през вратата и закрачи по брега, Д’Агоста отново трябваше да подтичва, за да не изостане. Беше удивен от енергията на Пендъргаст след предходните дни на апатия и очевидна леност. Изглежда, че поредицата убийства най-сетне го бяха запленили.

Прескочиха една плажна ограда, пресякоха района на обраслите с шубраци дюни и скоро пред тях се показа сива водна повърхност, заобиколена от широка блатиста местност. Пендъргаст се хвърли в блатната трева, а ръчно изработените му обувки „Джон Лоб“ потънаха в калната почва. Д’Агоста го последва без ентусиазъм, чувствайки как калта и ледената вода пълнят неговите обувки швейцарски модел. Пендъргаст остана на място няколко минути, за да се огледа, повдигнал нос във въздуха като копой, преди да продължи напред в друга посока по подгизнали и почти невидими животински пътеки.

Внезапно се озоваха на края на блатото и там, на не повече от шест метра от края, се виждаше носът на потънал скиф.

Пендъргаст хвърли поглед назад, а сребристите му очи проблясваха.

— А сега, драги Винсънт, мисля, че намерих първото истинско доказателство, оставено от убиеца.

Д’Агоста предпазливо напредна и погледна лодката.

— Вероятно.

— Да, Винсънт. – Пендъргаст сочеше нещо на земята. – Това е ясен отпечатък от крака му.

— А не лодката?

Пендъргаст махна нетърпеливо.

— Сигурен съм, че е открадната и грижливо избърсана за премахване на всички следи. – Той приклекна. – Обаче това! Струва ми се най-малко четиресет и шести номер.

17.

Конферентната зала в сградата на „Полис Плаза“ №1 беше светло и просторно място на третия етаж. Д’Агоста беше дошъл рано заедно със Сингълтън, заместник–комисаря по връзките с обществеността, кмета Делило и група униформени офицери, така че щом дойдат хората от медиите, да видят впечатляваща и мощна стена от синьо и златно, подкрепена от цивилни костюми и лично от кмета. Идеята беше да се създаде успокояващ образ във вечерните новини. През годините, прекарани в Нюйоркското полицейско управление, Д’Агоста беше видял как отделението мина от несръчни, прибързани отговори за медиите към това: професионална, добре организирана и бърза реакция на последните събития.

Дощя му се да изпитва същата увереност. Факт беше, че с възхода на блогърите и дигиталните дрънкала на типичната пресконференция имаше много повече медии, които се държаха много по-невъзпитано. Честно казано, повечето от тях бяха откровени задници, особено онези сред тълпата представители на социалните медии. Това бяха хората, на чиито въпроси Д’Агоста трябваше да отговаря със самоувереност, каквато не изпитваше.

Докато представителите на медиите се тълпяха в залата, а телевизионните камери започнаха да се издигат в задния й край, подобно на черни насекоми – Ен Би Си, Ей Би Си, Си Ен Ен и останалата част от този миш-маш на съкращения, печатните медии отпред, а дигиталните глупаци навсякъде – стана ясно, че това ще бъде изключителна пресконференция. Д’Агоста беше благодарен, че Сингълтън ще води брифинга, но въпреки това започна да се поти, когато си помисли, че и той трябва да се изправи на подиума.

Избухваха малки спорове, докато всички се надпреварваха за най- добрите места. Преди да започнат да пристигат масите хора, помещението беше топло, а сега започна да става направо горещо. Една тъпа наредба на градската управа на Ню Йорк им забраняваше през зимата да включват климатиците въпреки факта, че вентилацията в помещението очевидно беше ужасна.

Когато голямата стрелка на часовника се плъзна да отбележи кръглия час, кметът се качи на подиума. Телевизионните прожектори светнаха, а тълпата фотографи се хвърли напред, блъскайки се с лакти и обменяйки приглушени псувни, и плющенето на техните обтуратори напомняше шумоленето на крилете на безброй скакалци.

Кметът Делило стисна с двете си големи ръце краищата на катедрата и плъзна поглед из помещението с изражение на компетентност, решителност и достойнство. Той беше едър мъж във всяко отношение – висок, широк, с гъста бяла коса, огромни ръце, очебийни челюсти и големи очи, проблясващи под рунтави вежди.

— Дами и господа от медиите и жители на великия град Ню Йорк – избоботи той със своя легендарно дълбок глас. – Политиката на нашето полицейско управление е да информира общността за събития от публичен интерес. Затова днес сме тук. Мога да ви уверя, че всички ресурси на града са поставени в услуга на това разследване. А сега капитан Сингълтън ще представи пред вас подробности за случая.

След казаното освободи подиума. Нямаше ръкостискания, защото работата беше сериозна.

Сингълтън зае мястото зад катедрата и изчака шумът да намалее до тихо шумолене.

— Днес сутринта в два и четиринайсет – започна той – полицията в Източен Хамптън реагира на множество задействани аларми в жилището на „Фърдър Лейн“. При пристигането си открива седем трупа из парцела и къщата на голямото имение. Те са станали жертва на масово убийство – шест пазачи и собственикът на имота, руски гражданин на име Виктор Богачев. Освен това господин Богачев е намерен обезглавен, главата му я няма.

Това предизвика бурна реакция у публиката. Сингълтън се гмурна в дълбокото.

— Полицията в Източен Хамптън помоли за помощ Нюйоркското полицейско управление за установяване дали това престъпление е свързано със скорошното убийство и обезглавяване на господин Марк Кантучи в Горен Ийст Сайд…

Сингълтън монотонно заговори за случая с общи приказки, като от време на време хвърляше поглед в папката с бележки, които Д’Агоста беше подготвил за него. За разлика от кмета, капитанът говореше с равен глас и речта му беше изпълнена с безстрастен полицейски жаргон. Тонът му сякаш казваше: аз се придържам само към фактите, затова подчертано обръщаше страниците. Той говори в продължение на около десет минути, очертавайки голите факти за трите убийства – започна от последните, за да стигне по обратния път до момичето. Докато снасяше информация, която всички вече знаеха, Д’Агоста почувства как нетърпението на тълпата започна да се усилва. Знаеше, че той ще бъде следващият.

Най-накрая Сингълтън завърши, обявявайки:

— А сега давам думата на лейтенант Д’Агоста, командир на отряда детективи, който ще говори по-подробно и ще отговори на въпросите ви за убийствата, възможните връзки между тях и някои от следите, които неговият екип разработва.

Той отстъпи и Д’Агоста се качи на подиума, опитвайки се да излъчва същото достойнство като кмета и Сингълтън. Плъзна поглед по събралите се представители на медиите, но те му се видяха като трепкаща сива маса. Знаеше от предишния си опит, че не го бива кой знае колко в това. Опита се да го обясни на Сингълтън, за да се измъкне, но капитанът не прояви съчувствие.

— Излез и го направи. Ако искаш моя съвет: опитай се да бъдеш колкото може по-скучен. Давай им само информацията, която се налага да споделиш. И за бога, не позволявай на някой от тези типове да поеме контрола над залата. Ти си алфа мъжкарят тук и те не бива да го забравят. – Този назадничав съвет беше съпроводен с мъжко потупване по гърба.

И ето го сега тук на подиума.

— Благодаря, капитан Сингълтън. Благодаря и на вас, кмете. Отрядът детективи работи по няколко обещаващи следи. – Той си позволи да направи пауза. – Ще ми се да можех да навляза в подробности, но повечето от данните, които имаме в момента, попадат в графата „неподлежаща за разпространение информация“, която отделът определя като: първо, информация, която поставя в неоправдан риск членове на отдела, жертви или други лица; второ, информация, която може да попречи на полицейската работа, и трето, информация, която има отрицателно въздействие върху правата на обвиняем или разследването на престъпление и неговото съдебното преследване.

Той отново направи пауза и му се стори, че чува колективно стенание от тълпата. Е, нали Сингълтън му беше казал да бъде скучен.

— Тъй като знаете повечето подробности за първите две убийства, ще се спра на онова, което научихме за последното в Източен Хамптън. – Д’Агоста продължи с описанието на третото убийство с много повече подробности от капитана. Разказа за шестте мъртви телохранители, откриването на лодката и други доказателства, но пропусна да спомене отпечатъка от обувка № 46. Искаше да запази тази съществена подробност в резерва. Спомена за множеството съдебни дела и сенчести сделки на Богачев. Твърдеше се например, че Богачев е посредничил за продажбата на извадено от употреба ядрено оборудване и части за ракети чрез кухи китайски фирми, свързани със севернокорейския режим.

След това отново се върна на престъплението и оцени високо работата на районното управление в Източен Хамптън, докато някой не се провикна:

— Случаите свързани ли са?

Д’Агоста замълча, губейки самообладание. Това не беше ли онзи кучи син Хариман? Гласът прозвуча като неговия. След миг, в който плъзна очи по своите бележки, той продължи с разказ как неговият отдел поддържа връзка с управлението в Източен Хамптън, когато гласът отново го прекъсна:

— Свързани ли са, или не? Можете ли да ни отговорите?

Беше проклетият Хариман. Д’Агоста вдигна очи от бележките.

— В момента разглеждаме трите убийства като отделни случаи, но това не значи, че не могат да бъдат свързани.

— Какво означава това? – отново се провикна Хариман.

— Че още не сме решили.

— Три обезглавявания за една седмица… и казвате, че не са свързани? А това ново убийство е точно като второто, нали?

— Да, новото убийство има някои сходства с второто – потвърди Д’Агоста.

— Но не с първото? Това ли искате да кажете?

— Все още проучваме… – Изведнъж Д’Агоста осъзна, че позволява на Хариман да прави точно онова, за което Сингълтън го беше предупредил: да завладее залата. – Моля, искам да завърша онова, което бях започнал да казвам. Според управлението в Източен Хамптън уликите от разследването включват…

— Значи твърдите, че има двама убийци? Първият, който е убил Грейс Озмиян, и втори, който е извършил второто и третото убийство? С други думи, първото убийство е вдъхновило сериен убиец да извърши второто и третото. А като включим и мъртвите пазачи, които споменахте, практически жертвите стават девет.

Това започваше да излиза от контрол.

— Господин Хариман, запазете въпросите си за по-късно, когато ще може да ги зададете и да получите отговор.

Обаче дисциплината на тълпата вече беше нарушена и още няколко въпроса бяха отправени с провикване към подиума. Сингълтън пристъпи напред, вдигна ръка и тълпата утихна. Д’Агоста усети, че се изчервява.

— Мисля, че дойде време за въпросите – обяви капитанът, обръщайки се към лейтенанта.

Чу се рев и всички започнаха едновременно да крещят въпросите си.

— Госпожа Левитас от „Слейт“ – каза Д’Агоста и посочи жена в дъното възможно най-далече от Хариман.

— Бих искала да продължа предишните въпроси. Как е възможно тези убийства да не са свързани?

Проклет да е този Хариман. Дори когато не задаваше въпроси, пак дирижираше пресконференцията.

— Взимаме всички възможности под внимание – упорито повтори Д’Агоста.

— Сериен убиец ли имаме?

Този подвикнат въпрос отново долетя от Хариман. Мамка му, как беше успял да попадне на първия ред? Следващия път Д’Агоста щеше да се погрижи да бъде заровен в задния край на помещението или за предпочитане вън в коридора.

— Както вече обясних, работим върху всички възможности…

— Възможности? – прекъсна го Хариман с вик. – Значи серийният убиец е възможност?

Сингълтън се намеси решително и каза твърдо:

— Господин Хариман, има и други репортери в залата. Давам думата на господин Гаудро от „Дейли Нюз“.

— Защо ФБР участва в разследването?

— Използваме всички полицейски ресурси – отговори Сингълтън.

— Каква е гледната точка на Бюрото? – разшири въпроса си Гаудро.

— При първото убийство се говореше за възможно пренасяне на трупа през щатска граница. А третото убийство е причина за федералното участие с възможностите си за международни последици. Благодарни сме на ФБР, че ни позволява да се възползваме от техния опит.

От публиката отново изригна рев от подвиквани въпроси.

Той отново посочи:

— Госпожа Андерс от „Фокс“.

Репортерката на „Фокс“ се опита да говори, но гласът й беше заглушен от нейните колеги, които не спряха да подвикват въпроси.

— Моля, пазете тишина! – избоботи Сингълтън и това подейства. Настъпи мълчание.

— Моят въпрос е към кмета: какви мерки предприемате, за да опазите безопасността на града?

Кметът закрачи към подиума с тежки стъпки.

— Освен че придадохме към случая четиресет детективи и още сто униформени полицаи, осигурихме над две хиляди полицаи за допълнително патрулиране и предприемаме още много, много стъпки, които поради причини, свързани с безопасността, не мога да изброя.

Мога да ви уверя, че са предприети всички мерки, за да осигурим безопасността на нашите граждани.

— Лейтенант, къде са главите?

Мамка му, отново този шибаняк Хариман.

— Нали чухте капитана, никакви въпроси повече.

— Не! – чу се друг вик. – Отговорете на въпроса.

Шумът отново се усили, когато и други подеха този рефрен.

— Къде са главите? Знаете ли нещо за главите? Отговорете на въпросите!

— Работим по този проблем – каза Д’Агоста. – Сега…

— Тоест не знаете къде са, нали?

— Както казах…

Обаче те не искаха да му разрешат да довърши изречението.

— Имате ли представа защо убиецът взима главите? – изкрещя някой.

— Още не, но…

Сингълтън умело се намеси.

— Помолихме поделението по „Поведенчески науки“ на ФБР в Куонтико да ни помогне по този въпрос.

Това беше нещо ново за Д’Агоста и той осъзна, че Сингълтън може просто да го е извадил като заек от цилиндъра. Въпреки това идеята беше отлична.

— Кога ще…

— Дами и господа, много ви благодаря за въпросите. Пресконференцията свърши! – обяви капитанът и изключи микрофона. Когато шумът отново изригна, на минаване покрай него Сингълтън каза тихо:

— В моя кабинет, моля.

Д’Агоста се зае да събира книжата си, погледна към кмета и откри, че той го гледа втренчено с мрачен поглед в големите си проблясващи очи.

18.

Седнал на пътническата седалка в патрулката, шофирана от сержант Къри, Д’Агоста разполагаше с рядката възможност да помисли на спокойствие. Този път набиването на обръчите в кабинета на Сингълтън не мина толкова зле, колкото се опасяваше. Капитанът беше посочил по един по-скоро бащински начин, отколкото като порицание, че е позволил на Хариман да завладее пресконференцията точно така, както го беше предупредил да не прави. Разбира се, можеше да е и много по-лошо и той бил сигурен, че Д’Агоста е получил ценен урок.

— Намери ни каквото и да е до края на утрешния ден, което да можем да пуснем в медиите. Трябва да покажем напредък. Донеси ми нещо и ще ти бъде простено.

Когато Д’Агоста си тръгваше, той го потупа отново бащински по гърба, обаче след това го стисна предупредително за подмишницата.

Това беше вчера следобед. На Д’Агоста му оставаха дванайсет часа, за да измисли нещо.

Почти веднага след искането на Сингълтън подобно на проклятие пристигнаха резултатите от камерата за видеонаблюдение от бар „Изворът“ в Пиърмонт. Те потвърждаваха без всяка сянка на съмнение, че Боу е сервирал напитки в бара от три следобед до дванайсет вечерта през същата нощ, когато Грейс Озмиян е била убита. Когато Д’Агоста изчисли времето, нужно за да стигнеш от Пиърмонт до Куинс и обратно, и го сравни с прозореца на несигурност кога точно момичето е било застреляно, осъзна, че няма начин Боу да го е извършил. Така че тази следа, която изглеждаше толкова обещаваща, излезе ЗУ – задънена улица. Освен ако Боу не е наел убиец… но според преценката на Д’Агоста това беше малко вероятно. Боу беше от хората, които биха предпочели лично да свършат работата.

Къри изруга и натисна спирачките, когато една черна лимузина го засече, докато се промъкваше в задръстването, което водеше към тунела „Холанд“. Най-голямата надежда на Д’Агоста беше разговорът, който сега отиваше да проведе – една многообещаваща следа в убийството на Кантучи. Знаеше, че убиецът без съмнение е човек, свързан с охранителната фирма „Шарпс & Гънд“ – настоящ или бивш служител. Щеше да разговаря с някой си Уилям Пейн – единия от двамата техници, инсталирали охранителната система в къщата на Кантучи. Макар Д’Агоста да знаеше, че мъжът не е заподозрян, и лично провери, че е бил в Дубай през последните три седмици за инсталирането на голяма система, някак си усещаше увереност, че той може да му посочи други възможни заподозрени. Нещо по-важно: Пейн можеше да потвърди, че това е било работа на вътрешен човек. Онова, от което най-много се нуждаеше, беше сигурна информация, която свързва „Шарпс & Гънд“ с убийството на Кантучи. Не просто предположения, а нещо солидно, с което можеше да се излезе пред обществеността.

Излязоха от тунела „Холанд“ и продължиха през окръг Хъдсън, пресякоха Нюарк Бей и пустошта на Порт Нюарк и накрая стигнаха до анклава Мапълуд. Един завой, после още един и трети, и накрая се озоваха пред своята цел. Там стоеше паркиран до бордюра ролсът на Пендъргаст. Зад волана се виждаше черната униформа на Проктър.

Къщата беше скромна бяла сграда в колониален стил, с ламперия от застъпващи се дъски, кафява морава и повехнала от първите студове градина. Вероятно миналата седмица тук в Джърси е валял сняг, помисли си Д’Агоста, докато гледаше ледените корички, останали тук-там като петна по моравата.

Къри спря зад ролса, те слязоха, изкачиха се по стълбите, водещи към входната врата, и натиснаха звънеца. Отвори едър, тромав мъж и се представи като Пейн.

— Колегата ви от ФБР е вече тук – каза той кисело, докато го следваха към всекидневната.

Бял и кльощав както винаги, Пендъргаст седеше на дивана. Д’Агоста извади своя айпад, на който от време на време си водеше бележки, а Къри – стенографския си бележник. Пендъргаст никога не си записваше и изглежда въобще не носеше хартия и химикалка.

— Лейтенант – каза агентът, – чаках ви и устоях на подтика да задавам въпроси, преди да дойдете.

Д’Агоста кимна в знак на благодарност. Той, Къри и домакинът седнаха.

— Нека започна с уточнението, че не сте заподозрян – каза Д’Агоста. – Разбрахте ли?

Пейн кимна със сплетени пръсти. Имаше леко занемарен вид, очите му бяха зачервени, дрехите измачкани, а косата чорлава. Може би причината беше в часовата разлика?

— Искам да помогна, колкото е възможно – обяви той с тон, който внушаваше точно противоположното.

Д’Агоста го прекара през предварителните въпроси за възраст, местоживеене, откога работи за „Шарпс & Гънд“ и така нататък. Получаваше къси, лишени от информация отговори. Най-накрая Д’Агоста стигна до същността на разговора.

— Бих искал да ни опишете охранителната система на Кантучи: как е работела, как е била настроена и най-важното – как е била надхитрена.

Пейн започна да я описва в общи линии, както по-рано беше направил Марвин. Д’Агоста слушаше, от време на време си водеше бележки и докато го правеше, впечатлението му, че този тип крие нещо, се засилваше. Зададе още няколко сондиращи въпроса за подробности, свързани със системата. В отговор получи още мъгляви отговори и увъртания. Накрая Пейн заяви:

— Не мога да отговарям на други технически въпроси.

— Защо не?

— Трябва да знаете, че подписах декларация за неразкриване на информация и не трябва да говоря за това. Може да бъда уволнен и дори съден…

— Ингмар заплаши ли ви с наказание, ако разговаряте с нас? – попита Д’Агоста.

— Не открито, но общото послание беше напълно ясно.

— Господин Пейн, желаете ли да прекратим разговора? Искам да разберете, че ако го направите, ще вземем призовка, ще ви заведем в управлението и ще бъдете принуден да отговаряте на въпросите под клетва.

— Разбирам.

— Това ли искате да направим?

— Да, точно това, защото тогава гърбът ми ще бъде защитен.

Кучи син. Копелето блъфираше. Д’Агоста се наклони към него.

— Да знаете, че няма да забравим вашата услужливост и ще ви върнем любезността.

Пейн отвърна на погледа му, а очите примигваха зад големите му очила.

— Така да бъде. Колкото по-зле се отнасяте с мен, толкова по-добре ще изглеждам в очите на Ингмар. Вижте, лейтенант, имам нужда от работата си.

В този момент се включи Пендъргаст с мек, сиропиран глас.

— Значи, господин Пейн, онова, което искате, е да бъдете принуден?

— Точно така.

— След като нямаме време, а да получим призовка ще ни отнеме няколко дни, питам се дали няма начин да ви принудим тук и сега?

Пейн се вторачи в него.

— Как така? Това заплаха ли е?

— За бога, не. Аз мисля за разиграването на малка драма. Сержант Къри, предполагам във вашата патрулка има таран?

— Разбира се.

— Чудесно. Ето какво ще направим. Ще си тръгнем и скоро след това ще се върнем с включена сирена и сигнални лампи. Господин Пейн, вие ще откажете да ни отворите вратата. Сержант Къри, тогава ти се появяваш на сцената и започваш да блъскаш с тарана вратата по драматичен и разрушителен начин, така че всички съседи да чуят и видят. Ще изведем господин Пейн от къщата с белезници, като разбъркаме подходящо дрехите и косата му, а може да скъсаме и няколко копчета на ризата му. След това ще го отведем в управлението, където ще довършим разговора. И това без нужда от призовка, защото вие, господин Пейн, ще изразите съгласие, записано на видео – нали разбирате, заради законовите изисквания към полицейската работа, и това няма да стигне до вашия работодател – че всичко случило се е напълно доброволно и че разбирате своите права и така нататък.

Мълчание. Пейн погледна Д’Агоста, след това насочи погледа си към Пендъргаст.

— Кой ще плати вратата?

Пендъргаст се усмихна.

— Помислете кое ще струва повече: адвокатът за по четиристотин долара на час, когото ще се наложи да наемете, ако лейтенантът ви връчи призовка и ви заведе в управлението за разговор от най-малко дванайсет часа, който може да се проточи и няколко дни. Разбира се, ако не приемете да ви обслужва някой от безплатните прависти, предоставяни от щата.

Настъпи дълго мълчание.

— Добре – каза Пейн, който пусна кратка, цинична усмивка. – Това ще бъде интересно.

— Чудесно – кимна Пендъргаст и стана. – Ще се върнем след… да кажем един час?

19.

След голямата шумотевица в Мапълуд – със задоволство Д’Агоста забеляза, че всички съседи на Пейн са се лепнали за прозорците – го бяха завели на „Полис Плаза“ №1. Там, настанен на сигурно място в малка съвещателна зала, Пейн се превърна в най-услужливия и дружелюбен свидетел. Официалната обстановка сякаш развърза езика му и той се впусна в големи технически подробности за системата на Кантучи. Сега бяха минали на самата фирма „Шарпс & Гънд“.

— Аз бях главен техник при монтажа на охранителната система на Кантучи – точно казваше Пейн. – Много от хората, за които работя, са трудни, но Кантучи беше направо непоносим. Много неща не му харесваха. Главно от естетическа гледна точка: например разположението на камерите или цветът на мониторите за видеонаблюдението. Направо щеше да ни умори с дребнавостта си. Беше от хората, които не искат да се обременяват да си имат работа с хора на ниско равнище като мен. За всяка дреболия се оплакваше лично на господин Ингмар. Влудяваше го, че Кантучи иска да говори само с него, обажда му се по всяко време на денонощието и се отнася с него като с прислужник. Ингмар взе наистина да го мрази и започна дори да говори да го зарежем като клиент. Обаче Кантучи ни дължеше доста пари. Веднъж си крещяха по телефона.

— За какво? – попита лейтенантът.

— Пари. Кантучи не плащаше сметките. Каза, че няма да плати и стотинка, докато монтажът не бъде завършен както той иска.

— Накрая плати ли?

— Не изцяло. Измами Ингмар в общата сума, откривайки грешки във всякакви дреболии и вадейки ги от сметката. Мисля, че за един вложен долар получихме осемдесет цента. Сигурен съм, че Ингмар понесе загуба от тази поръчка.

— Каква беше общата сума?

Пейн се замисли за миг.

— Около двеста хиляди, мисля. Плюс месечна такса в размер на два бона.

Д’Агоста се размърда на стола си и погледна бележките си.

— Ингмар би ли бил способен – лично той има ли познанията – да заобиколи охранителната система така, както е направил убиецът?

— Да. Напълно.

— Кой още в „Шарпс & Гънд“ има достатъчно умения да надхитри системата, както е направил убиецът?

— Моят колега в инсталирането – Лашер. Може би мъжът, който оглавява Ай Ти отдела, може би началникът на програмирането и дизайна. Не мисля обаче, че някой от тях е знаел как е изградена системата на Канучи или е имал достъп до сейфа. – Пейн спря, за да помисли. – Да, наистина Ингмар и Лашер са единствените двама. Разбира се, освен мен.

Много добре, помисли си Д’Агоста. Наистина много добре.

— Вие с Лашер сте техниците, които са отговорили на повикването да поправите повредата, очевидно инсценирана от убиеца?

— Аз бях. По това време Лашер беше уволнен, затова отидох с друг техник.

— Кой?

— Холи Лайър. Още работи при нас.

— Госпожа Лайър има ли достатъчно познания да излъже системата?

— Не. Няма начин. Тя е твърде ниско във фирмата, защото е при нас само от няколко месеца.

— Разкажете ни за вашия бивш партньор Лашер – подкани го Д’Агоста.

— Човекът, който ви е помогнал в първоначалната инсталация. Какъв човек е той?

— Странен тип. Човече, тръпки ме побиваха от него. Разбира се, не от първия ден. Стана някак си постепенно. В началото беше мълчалив, не продумваше, но тъй като доста работехме заедно, един вид свали гарда.

О, ясно ми беше защо Ингмар го е наел – разбираше си от работата, в това няма съмнение – но говореше странни глупости.

— Например?

— Че кацането на „Аполо“ на луната е изфабрикувано, че инверсионните следи на самолетите всъщност са химикали, с които правителството пръска хората, за да им промива мозъците, че глобалното затопляне е китайска измислица. Невероятни глупости.

Пендъргаст, който досега пазеше мълчание, се намеси:

— Как тип с подобни възгледи е минал през системата за проучване на „Шарпс & Гънд“ уж на равнището на ЦРУ?

Пейн се засмя.

— На ЦРУ равнище? Това ли ви каза Ингмар? – Той поклати глава. – Ингмар наема евтини работници, няма социални придобивки, работните часове са много, не се плаща извънреден труд, трябва много да се пътува. Единствената проверка, която прави, е да се увери, че нямате криминално досие, а дори и тогава ще ви наеме, защото в такъв случай може да мине по-евтино. В началото Лашер изглеждаше нормален, но с времето ставаше все по-странен.

— Нещо конкретно? – попита Д’Агоста.

— Повече свързано с жените. Пълен идиот. Никакви социални умения, канеше ги на среща пред целия офис. През цялото време гневен, подхвърля пренебрежителни забележки, пуска тъпи шеги, фука се. И много приказки за големи цици. Знаете тези типове.

Д’Агоста кимна. Да, познаваше този вид.

— Трябваше да бъде уволнен още първия път, когато се случи. Ингмар се опита да не обръща внимание, но накрая трябваше да направи нещо. Иначе щеше да изгуби някои от ценните си служители жени. Вероятно обаче причината да изхвърли Лашер бяха постоянните оплаквания на Кантучи.

Този Лашер започваше да изглежда все по-подходящ и по-подходящ. А те все още разполагаха с достатъчно време, преди да изтече трийсет и шест часовият срок на Сингълтън.

— Знаете ли къде живее Лашер? – попита лейтенантът.

— Да. Западна четиринайсета улица. Поне живееше там, когато го уволниха.

Време беше да приключват с този разговор.

— Агент Пендъргаст, имате ли въпроси?

— Не, благодаря, лейтенант.

Д’Агоста стана.

— Благодаря ви, господин Пейн. Една патрулка ще ви закара у дома. – Той излезе от помещението заедно с Пендъргаст. Щом затвориха вратата зад тях, го попита:

— И така, какво мислиш? Според мен имаме двама заподозрени:

Ингмар и Лашер.

Пендъргаст не отговори, а той не можеше да прочете нещо по лицето му.

— Искам да кажа, че този тип Ингмар разполага със средствата, има мотив и съответните умения.

— О, Ингмар никога не е бил заподозрян.

— Какво имаш предвид? Нарече го в очите „лице, от което полицията се интересува“?

— Само за да го сплаша. Той не е замесен в убийството.

— Как може да си сигурен?

— Първо, не е имало нужда да влиза с взлом в буса, за да смени платката на мобилния телефон. Можел е да го направи в офиса. Влизането с взлом в бус, паркиран на улицата, е рисковано занимание, защото е нямало гаранция, че двамата мъже са го оставили без надзор.

— Лашер също е могъл да го направи в офиса.

— Не. Бил е уволнен преди обаждането за ремонта.

— Да, да, точно така. Въпреки това още мисля, че Ингмар е заподозрян.

— Драги Винсънт, ако Ингмар е искал да убие Кантучи, защо ще го прави по начин, който би навредил на собствената му фирма? Ако Ингмар е искал Кантучи да умре, щял е да го направи извън неговия дом.

Д’Агоста изръмжа. Трябваше да признае, че в това има логика.

— Значи Лашер е нашият единствен заподозрян? Така ли мислиш?

— Нещо не мисля. И бих посъветвал и теб нищо да не мислиш… поне докато не съберем повече доказателства.

Д’Агоста не беше съгласен, но със сигурност нямаше да спори с Пендъргаст. В настъпилата тишина Къри вдигна очи от телефона си и каза:

— Лашер все още живее на Западна четиринайсета улица.

— Добре, да пратим веднага екип за доброволен предварителен разговор. Да не задълбават, а да проверят дали е вероятен заподозрян, ако няма алиби. – Той се обърна към Пендъргаст. – Искаш ли да отидеш? Аз не мога, защото имам маса канцеларска работа.

— Аз за съжаление също не мога, защото имам уговорка от по-рано.

Д’Агоста гледаше как облечената в черно фигура излиза от офиса.

Надяваше се хората му да се върнат с достатъчно информация, за да ги оставят медиите на мира – нещо, което Сингълтън и кметът отчаяно искаха до края на деня. Иначе никога нямаше да научи финала на историята.

20.

Този път когато Пендъргаст влезе в кабинета му, Хауърд Лонгстрийт седеше на удобното кресло с висока облегалка и напукана кожена тапицерия, четеше доклад с червена подвързия на секретен материал и му махна безмълвно да седне на съседното кресло – близнак на неговото. Пендъргаст се настани на предложеното му място.

Лонгстрийт прекара още минута-две в четене на документа, после сложи папката в отворения сейф до писалището си, затвори вратата и завъртя ключа. След това вдигна очи.

— Разбрах, че си станал по-активен в разследването на тези убийства с отрязаните глави.

Пендъргаст кимна.

— Може ли да ме информираш за последното?

— Третото убийство беше грижливо планирано и осъществено като второто. Охранителната система е била неутрализирана в точна и методична последователност. Справил се е по най-умен начин с предизвикателството, че жертвата е разполагала със сигурна стая. Изглежда, че цялата последователност на действията му са били хореографирани до последната стъпка.

— В устата ти звучи като балет.

— Било е балет.

— Някакви нови доказателства?

— Имаме данни за модела и марката на лодката, с която е избягал, заедно с номера на двигателя, но не ни помогнаха много. Лодката е обявена за открадната същата нощ от близката марина в Амагансет и в нея не бяха останали физически доказателства. Но близо до местопрестъплението успяхме да открием забележително ясна следа от обувка номер четиресет и шест.

Лонгстрийт изсумтя.

— Изфабрикувана?

Пендъргаст се усмихна.

— Може би.

— Полицията още ли сътрудничи?

— Началникът на управлението в Източен Хамптън не беше доволен от пътуването ми по техния бряг. Но той и Нюйоркското полицейско управление официално са ни благодарни за помощта.

Лонгстрийт отпи глътка от своя „Арнолд Палмър“, който стоеше върху подноса на близката маса.

— Алойшъс, последния път, когато разговаряхме, се занимавахме с две убийства, при които жертвите са били обезглавени. Поисках да определиш дали между двете има връзка и дали са дело на един и същ убиец. Сега вече имаме три убийства и в добавка още шест други, които най-добре могат да бъдат описани като съпътстващи щети. И въпросът стана още по-спешен. Със сериен убиец ли си имаме работа? – И той повдигна въпросително вежди.

— Предполагам, знаете каква е теорията на Нюйоркското управление?

— Имаш предвид, че един извършител е убил Грейс Озмиян и това убийство е вдъхновило второто и третото, извършени от някой друг. Ти на същото мнение ли си?

Пендъргаст направи малка пауза, преди да заговори:

— Съвпадението в начина на действие при втората и третата жертва е удивително. И в двата случая убиецът е методичен, спокоен, прецизен и изключително добре подготвен. Вероятно са дело на един-единствен човек.

— А първото?

— Крайно анормално.

— Нещо за мотивите?

— Неясни. Във връзка с първите две убийства се съсредоточихме върху двама заподозрени със сериозни мотиви. Заподозреният за убийството на Озмиян се оказа със сигурно алиби. Вторият заподозрян, бивш служител на „Шарпс & Гънд“, ще бъде разпитан скоро. Засега изглежда обещаващ.

Лонгстрийт поклати глава.

— Това е най-странното. Жертвите нямат нищо общо, така че е трудно да си представиш свързващ мотив. Какво общо има между адвокат на мафията, руски търговец на оръжие и безотговорна богаташка?

— Аз бих казал, че явната липса на мотив може фактически да бъде мотив сам по себе си.

— Ех, Алойшъс, отново заговори със загадки.

Вместо да отговори, Пендъргаст махна с ръка.

— Така и не отговори на моя въпрос: съгласен ли си или не с теорията, че първото убийство е извършено от един човек, различен от извършителя или извършителите на второто и третото?

— Всичко се върти около аномалията при първото обезглавяване – защо е изчакал двайсет и четири часа? А другите две са извършени едва ли не още преди жертвите да са умрели.

— Продължаваш да избягваш въпроса ми.

— Още нещо, което намирам за интересно. Независимо колко яростни и кървави са убийствата, обезглавяванията са извършени с голяма прецизност. Това би могло да бъде аргумент против идеята, че първото убийство е дело на друг човек. На всичкото отгоре първият труп, за разлика от другите два, изглежда, нарочно е скрит.

Лонгстрийт отново изсумтя.

— Както казваш сам, интересно, но само по себе си неопределено.

— Намираме се в логическо затруднение. Може да е, както предполага полицията, дело на имитатор, особено след като убийства номер две и три имат множество сходства, които не се срещат при първото. Обаче също толкова логично е при съвпадението на три убийства за една седмица, съпътствани от обезглавяване, внушението за действия на сериен убиец да е силно. Страдаме от оскъдност на доказателствата.

— Ти с твоите „оскъдност“ и „логическо затруднение“ – изръмжа Лонгстрийт. – Онази разузнавателна група угандийски наемници за малко не ни видя сметката заради тях. Помниш ли?

— Въпреки това днес сме тук, нали?

— Това е вярно. Тук сме. – Лонгстрийт протегна ръка и натисна бутона на близкия интерком. – Катрин? Донеси, моля, един „Арнолд Палмър“ за агент Пендъргаст.

21.

Антон Озмиян седеше зад огромното си писалище от черен гранит, втренчен в гледащите на юг прозорци в ъгловия му кабинет. Очите му поглъщаха милионите светлини на Долен Манхатън, които се отразяваха в облачното зимно небе.

Гледаше покрай туловището на Фрийдъм Тауър, покрай сградите около парка „Батъри“ и над нюйоркското пристанище към черните очертания на остров Елис. Неговите баба и дядо, пристигнали с кораб от Ливан, са били „обработени“ там. Озмиян беше доволен, че някой самовлюбен бюрократ ксенофоб не се беше опитал да американизира фамилията им на Осуалд или някоя подобна глупост.

Дядо му беше часовникар като баща му. С наближаването на края на XX век обаче, часовникарството се превърна в умираща професия. Като дете Озмиян беше прекарвал много часове в ателието на своя баща, омагьосан от механичните движения на чудесните часовници – фантастично дребните системи от пружини, зъбни колела и ротори, които правеха видима неизразимо великата мистерия, наречена време. Но докато растеше, интересът му се насочи към друг вид сложни системи: регистри за код на инструкциите{18}, акумулатори и другите елементи, съставляващи компютрите и асемблерните езици{19} които ги управляваха. Тази система не се различаваше много от хубав швейцарски часовник, в който крайната цел беше да се използва във възможно пълен обем и най-малкото количество енергия. Така работеха асемблерните езици при писането на компютърни програми – ако си истински почитател на програмирането, непрекъснато се стремиш да намалиш големината на своите програми и да накараш всяко изречение от кода да изпълнява две или три задачи.

Като млад човек, израснал в покрайнините на Бостън, след колежа Озмиян се потопи страстно в поредица необичайни хобита: композиране, криптография, мухарски риболов и за известно време дори лов на едър дивеч. Ала хобитата му отпаднаха, когато откри начин да смеси своя интерес към музиката и шифрите с фанатизма си за стегнати компютърни програми. Това бракосъчетание на интересите му помогна да разработи технологиите за приемане и предаване на данни и тяхното шифриране, които щяха да се превърнат в основите на „Дигитален потоп“.

„Дигитален потоп“. Той се изчерви при мисълта за своята компания, чиито акции от години поскъпваха, но сега понасяха удари заради неразрешеното изтичане на най-ценните патентовани алгоритми в интернет.

Но в този момент, както често се случваше, мислите му се насочиха към убийството на единствената му дъщеря… и мръсотията за нея, която беше извадена на показ от този кучи син, драскача Брайс Хариман.

Ясно различимо трикратно почукване на вратата на кабинета прекъсна свободното блуждаене на мислите му.

— Влез! – извика Озмиян, без да откъсва очи от прозореца.

Чу вратата да се отваря, сетне леките стъпки на човек, който влиза, и шума от затворената отново врата. Той не се обърна, защото много добре знаеше кой е влязъл току-що. Това беше неговият най-необичаен и тайнствен служител с благородно и необикновено дълго име: Мария Исабел Дуарте Алвес-Веторето. През годините Алвес-Веторето беше работила за Озмиян на различни позиции: адютант, довереник, уредник и бияч. Усети нейното присъствие, когато се приближи и спря на почтително разстояние от писалището. Едва тогова се обърна с лице към нея. Беше дребна, атлетична и тиха, с грива от падащи по раменете махагонови коси. Носеше тесни джинси, отворена копринена блуза и колие от перли. През всички тези години не беше попадал на по- безмилостно резултатен човек. Изглежда беше португалка с древни представи за чест, отмъщение и вярност, чиито предци бяха участвали в макиавелистки интриги в продължение на осемстотин години. У нея това изкуство беше достигнало съвършенство.

— Казвай – каза Озмиян, като отмести поглед от напрегнатото й лице, за да гледа през прозореца, докато я слуша.

— Нашите частни детективи предоставиха предварителен доклад за Хариман.

— Искам да чуя резюмето.

— Всички репортери имат съмнителна репутация, така че ще пропусна малките грехове и незначителни прегрешения. Като оставим настрана, че се рови в калта, наднича в линейки, пуска слухове и обича да забива нож в гърба, Хариман е честен и морален. Продукт на подготвително училище, осигурено от наследствено богатство. Богатство, което се изчерпва с неговото поколение. Като теглим чертата, той е чист. Няма стари присъди, не се занимава с наркотици. Бил е репортер в „Таймс“, но след това по причина, която няма значение, се премества в „Поуст“. Макар това да изглежда като край на кариерата му, в „Поуст“ той се справя много добре. Няма нищо, което да ни осигури сцепление. – Жената направи пауза. – Има обаче една информация, която заслужава особено внимание.

— Слушам.

— Неговата приятелка – излизали са още от колежа насам – е починала от рак преди около три години. Той много активно й помагал да се бори с болестта. А след нейната смърт това се превръща в кръстоносен поход за него. Пише информативни статии за раковите заболявания и възможни нови лекарства, осигурява медийна видимост на много неправителствени организации, които работят за превенция на рака. Макар да не изкарва много пари с работата си като журналист, години наред прави дарения на различни каузи за борба с рака, особено на Американското раково общество. Някои от тези дарения са с негови собствени пари, други чрез семейните доверителни фондове. Основава и малка благотворителна организация на името на покойната си приятелка.

Озмиян махна пренебрежително с ръка. Добрите дела на Хариман не го интересуваха.

— Защо каза „особено внимание“?

— Защото тези интереси осигуряват възможност за оказване на въздействие, ако се наложи.

— Писал ли е нещо друго за дъщеря ми?

— Не. Всички негови последни статии са посветени на по-скорошните убийства. Дои ги с всички сили.

Настъпи пауза, докато Озмиян съзерцаваше градския пейзаж зад прозорците си.

— Как бихте искали да продължа? – попита Алвес-Веторето.

Дълго време Озмиян не каза нищо. След това въздъхна дълбоко.

— Засега нищо – каза той. – Ако тези нови убийства го карат да забрави по-раншното, може би няма да печата повече гадости за моята Грейс. Това ми е притеснението. Иначе цялото ми време е заето с борбата срещу изтичането на патентования код. Ако Хариман не създава повече проблеми, бих предпочел да не отвличам излишно вниманието си.

— Разбрано.

Сега за първи път Озмиян се завъртя рязко със стола си.

— Но го дръж под око – него и онова, което пише. Ако е нужно, ще го смачкаме като хлебарка, каквато всъщност е. Но само ако е нужно.

Алвес-Веторето кимна.

— Разбира се.

Озмиян отново се завъртя обратно, като махна с ръка. Вратата се отвори тихо и се затвори отново. Но той едва ли я чу. Гледаше навън над пристанището, а мислите му блуждаеха далече оттук.

22.

Еди Лопес паркира патрулната успоредно на другите коли по Четиринайсета улица и съобщи на диспечера, че са пристигнали. След това слезе заедно със своя партньор Джаред Хамър. Двамата детективи от отдел „Убийства“ се спряха, за да огледат околността. На адрес Западна четиринайсета улица № 355 имаше незабележителна пететажна жилищна сграда, а до нея – погребално бюро. Беше един от онези квартали, които внезапно станаха престижни с възхода на района Мийтпакинг, но тук-там още бе осеян със скапани стари сгради и апартаменти с контролиран наем{20} пълни с некадърни наематели.

Докато Лопес оглеждаше фасадата, студен порив на вятъра понесе парче вестник по улицата пред тях. Слънцето вече беше залязло и по небето на запад нямаше дори следа от вечерно сияние. Той потрепери.

— От минута на минута става все по-студено – каза Хамър.

— Хайде да свършваме с това. – Лопес се потупа по джоба на сакото, за да се увери, че значката, пистолетът и белезниците са там. След това хвърли поглед на часовника си и обяви на глас:

— Час на пристигане: седемнайсет и четиресет и шест.

— Разбрано.

Лопес знаеше, че Д’Агоста държи на канцеларската работа и се дразни, когато часовете се закръглят и се пропускат подробностите. Искаше техният доклад да бъде на бюрото му до седем и половина – значи имаха по-малко от два часа. Когато Лопес прекара нещата през главата си обратно от седем и половина до момента и пресметна колко време ще им отнеме да го доставят на бюрото му до определения час, откри, че за разговора с лицето им остават около двайсет минути. Едва ли беше достатъчно, за да накараш някого да се разприказва.

Може би този тип Лашер не си беше вкъщи. В седемнайсет и четиресет и шест вечерта, два дни преди Коледа, може би бе излязъл да пазарува. Надяваше се да е така, защото тогава щеше да успее веднъж да се прибере вкъщи навреме и сам да напазарува за Коледа.

Отиде до микрофона на домофона. Звънците бяха надписани и вярно – на апартамент 5Б пишеше „Лашер“.

Той натисна бутона и зачакаха.

— Кой е? – чу се далечен глас.

Значи си беше вкъщи. Лоша работа.

— Господин Терънс Лашер?

— Да?

— Детективи Лопес и Хамър от Нюйоркското полицейско управление. Бихме искали да се качим, за да ви зададем няколко въпроса.

Без отговор вратата забръмча, за да се отвори. Лопес погледна към Хамър и сви рамене. Това беше необичайно: обикновено след като се представеха, следваха цял куп въпроси.

Започнаха да се качват по мрачното стълбище.

— Защо винаги когато няма асансьор, трябва да се качваме пеша до последния етаж? – оплака се Хамър. – Защо поне веднъж за разнообразие не живеят на партера?

Лопес не отговори. Хамър имаше свръхтегло и не спортуваше, докато той беше слаб и във форма, защото всяка сутрин ставаше в пет и половина, за да отиде във фитнеса. Макар да харесваше Хамър – беше добродушен тип, същевременно малко съжаляваше, че му се падна за партньор, защото го бавеше. И винаги искаше да спират за донъти. Макар да беше полицай, Лопес само като труп би се озовал в магазин за понички.

Качваха се бавно по стълбите. На етаж имаше по два апартамента – един отпред, а другият в задната част. Стигнаха площадката на петия етаж и Лопес даде няколко минути на Хамър, за да успокои дишането си.

— Готов ли си? – попита го той.

— Да.

Лопес почука на вратата.

— Господин Лашер, полиция. Може ли да влезем? Имаме само няколко въпроса. Няма да ви бавим много.

— Полиция – прошепна глас зад вратата. – Защо?

— Искаме само да ви зададем няколко въпроса за бившата ви работа в „Шарпс & Гънд“.

Нямаше отговор.

— Моля, отворете – продължи Лопес. – Няма да отнеме много време. Това е рутинна…

Тогава чу слабото металическо щракане от затварянето на ловна пушка, изрева „Оръжие!“ и се стовари на пода миг преди масивен взрив да пробие дупка във вратата. Обаче Хамър не беше толкова бърз и пое изцяло попадението, което го запрати към противоположната стена, в която се удари и се свлече на пода.

Когато Лопес извика към партньора си, чу втори изстрел, който улучи стената над главата му. Хвана Хамър под мишниците и го издърпа на безопасно място извън огневата линия зад ъгъла на площадката, докато същевременно сваляше радиостанцията от колана си.

— Ранен полицай! – изрева той. – Имаше стрелба. Има ранен полицай!

— О, мамка му – каза Хамър, задъхвайки се, докато притискаше с ръце раната.

Кръвта бликаше между пръстите му. Приклекнал над своя партньор, проснат по гръб, Лопес извади своя „Глок“ и го насочи срещу вратата. Едва не стреля, но успя да се овладее. Да се стреля през затворена врата в непознат апартамент беше нарушение на правилата на управлението за използване на огнестрелното оръжие. Но ако копелето отвори вратата или стреля отново, щеше да го гръмне.

Нищо не се случи. От другата страна на двете назъбени черни дупки във вратата цареше тишина.

Сирените вече се чуваха.

— О, Боже – изстена Хамър, стискайки корема си, докато червени цветове разцъфтяваха по ризата му.

— Дръж, се партньоре – каза Лопес, притискайки раната. – Само се дръж, помощта вече идва.

23.

Винсънт Д’Агоста стоеше на ъгъла на Девето авеню и гледаше надолу по Четиринайсета улица. Беше истинска лудница. Целият квартал беше блокиран, сградата на заподозрения евакуирана. Тук беше екипът за извънредни случаи (ЕИС) и извиканите двама преговарящи, бронирана машина, робот, водачи със служебни кучета, група снайперисти, а над цялата тази какофония се въртеше полицейски хеликоптер. Зад полицейските заграждения се бяха струпали на практика всички медии в града – кабеларки, ефирни телевизии, печатни издания, блогъри – с една дума, всички. Стрелецът още беше в апартамента. Досега не бяха успели да измъкнат гък от него, нито да го зърнат. Бронираната машина маневрираше и скоро щеше да има открито поле за стрелба. На покрива работеха четирима души, които полагаха кевларни подложки и пробиваха дупки в мембраната{21}!, за да спуснат вътре камери.

Д’Агоста координираше нападението по радиото, хореографираше го като балет с множество линии на действие, всяка от които можеше да доведе до прекратяване на противопоставянето. Рационалната част от него искаше да хванат Лашер жив. От лице, представляващо интерес за полицията, се беше превърнал в главен заподозрян за убийството на Кантучи и мъртъв нямаше да е много полезен. От друга страна, копеленцето беше застреляло полицай. Примитивната част от мозъка му искаше да го унищожи. Тежко раненият Хамър беше в операционната и можеше и да не прескочи трапа.

Каква беда! Вярно, Сингълтън получи своя „напредък“. Кой можеше да предположи, че една относително рутинна задача ще се превърне в това? Запита се какви ли лайна ще се стоварят на главата му сега, но бързо прогони тези мисли. Гледай да излезеш с успех от това положение, после ще мислиш за последствията.

Слънцето беше залязло преди час и сега брутален вятър виеше откъм Хъдсън и духаше надолу по Четиринайсета улица, а температурата рязко падна. Радиостанцията му изпука и заработи. Беше Къри.

— Преговарящият се обади. Четиресет и втори канал.

Д’Агоста завъртя бутона на четиресет и втора позиция и започна да слуша. Преговарящият, скрит зад непробиваем от куршуми щит, говореше със стрелеца през вратата с дупките. Трудно му беше да чуе какво казва Лашер. Но докато преговарящият продължаваше да говори, на Д’Агоста бързо му стана ясно, че Лашер е от онези настроени против правителството типове, които вярват, че нападението на 11.IX.2001 г. е организирано от семейство Буш, че клането в Нютаун{22} е измама и че Федералният резерв и една клика банкери управляват света и заговорничат да му вземат личното оръжие. Затова не признаваха властта на полицията.

Преговарящият говореше спокойно, с обичайната рутина. Опитваше се да накара Лашер да се предаде и излезе, като му обещаваше, че никой няма да го нарани. Слава богу, че мъжът беше сам в апартамента и нямаше заложник. Разполагаха със снайперисти на позиция, но Д’Агоста бе устоял на подтика си да им разреши да стрелят веднага щом видят мишената. Усещаше навсякъде около себе си натиска, който щеше да задейства поредицата от събития, които да доведат до убийството на Лашер. Това можеше да стане много лесно и никой нямаше да го обвини.

Минаха още десет минути. Преговарящият не напредваше. Този задник Лашер беше пълен догоре с недоверие и смяташе, че щом се предаде, веднага ще бъде убит. Каза на преговарящия, че няма да го оставят да живее, защото знае прекалено много. Само той знаел какво се готвят да направят, знаел техните дяволски планове и заради това щял да бъде екзекутиран.

Нямаше излизане на глава с този кучи син. С всяка минута на Д’Агоста му ставаше все по-студено и започваше да губи търпение. Колкото по- дълго продължаваше това, толкова по-зле щеше да изглежда като командир.

— Добре – каза той в радиото. – Оттеглете преговарящия. Пригответе се да пуснете светлинно–шокови гранати от покрива и да влезете едновременно през вратата и стената. По моя команда. Сега ще се кача.

Искаше да е на място. Не желаеше да координира случващото се отдалече. Спусна се по улицата и влезе в занемарената сграда, като преди това мина край ЕИС, водачите на кучета, тежките камиони и бронетранспортьора. Тези хора наистина харесват своите играчки, помисли си той с известно умиление, и при всяка възможност ги показват.

Качи се по стълбището на четвъртия етаж – един под мястото, където щеше да се проведе екшънът. Увери се, че четиримата мъже на покрива тихо бяха отворили дупка чак до тавана от гипсокартон и са готови да го пробият и да хвърлят гранатата вътре. Двете команди от ЕИС на петия етаж потвърдиха, че е на позиция и готов за атака.

— Добре – каза Д’Агоста по радиото. – Действайте!

Миг по-късно чу пукота и боботенето от взрива на светлинно– шоковата граната и трясъка от едновременното нахлуване на двете команди през вратата и тавана в апартамента. От вътрешността се чу изстрел, последван от още един и още един. След това настъпи тишина.

— Обезоръжен и заловен – дойде съобщението по радиото.

Д’Агоста хукна нагоре по стълбището, взимайки по две стъпала наведнъж, и влезе в апартамента. Там беше Лашер – проснат възнак с белезници. Двама полицаи го държаха прикован за пода в средата на малкия зловонен апартамент. Вдигнаха го на крака, въпреки че хленчеше. Висок метър и осемдесет, слаб, лице, осеяно с акне, и рядка козя брадичка. Кървеше обилно от рамото и корема.

— Сър, той стреля срещу нас – каза единият от полицаите. – Това оправдава откриването на огън от наша страна, за да го обезоръжим.

— Добре. – Д’Агоста се дръпна настрана, когато дойде медицинския екип, за да се погрижи за огнестрелните рани.

— Вие ме ранихте – изломоти Лашер и лейтенантът видя, че се напика.

Д’Агоста огледа помещението. По стените имаше плакати на детметъл

групи, в единия ъгъл безразборно бяха нахвърляни оръжия, половин дузина наполовина разглобени компютри и електронни устройства с неизвестно предназначение. Цялото място беше едновременно комично, абсурдно и плашещо – приличаше на снимачната площадка на някоя антиутопия. Толкова странности не беше очаквал. Като гледаше Лашер – косата му пълна с парченца мазилка, кръв, капеща по мръсния под, а кльощавото му тяло трепереше – е, това ли е наистина човекът, който бе проследил и убил Кантучи с такава безжалостна точност? Не можеше да си го представи. Обаче не можеше да се отрече, че малкото лайно току– що беше застреляло ченге с рязана ловджийска пушка.

— Боли – каза още по-неясно Лашер и изгуби съзнание.

— Закарайте го в „Белвю“. – Д’Агоста се обърна с дълбока въздишка. Ще разпита копелето, щом го стабилизират. Раните му бяха сериозни, но може би не застрашаваха живота му. Не тази вечер обаче. Трябваше да поспи малко, а и канцеларската работа не спираше да се трупа.

Боже, колко го болеше главата!

24.

В пет сутринта на 24 декември, час преди да се съмне, агент Пендъргаст се появи на вратата на апартамент 5Б в сградата на Западна четиринайсета улица № 355. Завари самотния полицай, който охраняваше местопрестъплението – криминалисткият екип вече си беше свършил работата – почти задрямал на стола.

— Извинете, че ви притеснявам – започна Пендъргаст, когато мъжът скочи на крака и изпусна мобилния телефон, който държеше в ръка.

— Съжалявам, сър, аз…

— Моля – каза Пендъргаст с успокояващ тон, докато вадеше калъфа със значката и го плъзна да се отвори. – Дойдох да надникна – естествено, ако нямате нищо против.

— Разбира се – отговори полицаят, но по лицето му се изписа съмнение – А имате ли разрешение?

Лицето му леко се удължи, когато Пендъргаст поклати глава.

— Добри ми приятелю, в пет сутринта е трудно да получиш подпис. Обаче, ако смятате, че е нужно да звънна на лейтенант Д’Агоста, напълно ще ви разбера.

— Не, не – отговори бързо полицаят, – това не е нужно. – Сигурно вече са ви възложили работата по случая, нали?

–Точно така.

— Ами смятам, че щом е така, няма проблем да влезете.

— Добро момче. – Пендъргаст сряза полицейската лента пред вратата, счупи печата, вмъкна се в апартамента и светна фенерчето. После затвори вратата зад гърба си. Не искаше да бъде безпокоен.

Плъзна лъча на фенерчето из мизерното жилище, като се въртеше на място, попивайки всичко, което виждаше. Кръгът светлина обходи плакатите и се премести върху разпръснатите оръжия на парчето мръсен килим на пода и купчината компютърно оборудване: платки и монитори, сега изпръскани с кръв. Очите му се плъзнаха по груба работна маса, скована от евтин дървен материал, чийто плот беше издраскан и изгорен. На стената над нея бяха окачени инструменти. Отиде при измачканото легло срещу кухненския бокс, който се оказа изненадващо спретнат, и се върна обратно на мястото, откъдето бе започнал да обикаля.

Сега тръгна към работната маса. Тя предизвика интереса му. Проучи я от ляво надясно, оглеждайки всичко с помощта на фенерчето и при нужда с лупата. От време на време взимаше нещо с чифт бижутерски пинсети и го пъхаше в лабораторна епруветка. Бледото му лице, осветено от отразената светлина на фенерчето, се рееше като привидение, а сребристите му очи блестяха в мрака.

От петнайсет минути провеждаше своя оглед, но изведнъж замръзна на място. В ъгъла, където грубата работна маса беше избутана до стената, лъчът на фенерчето бе осветил нещо, което приличаше на две зърна жълтеникава сол. Първото вдигна с пръсти и го стри между тях. После огледа полепналия по върховете на пръстите му бял прах, подуши го и накрая го опита с върха на езика. Второто зрънце вдигна с пинсетите и го пусна в малко пликче с цип, затвори го и пъхна отново в джоба на сакото.

Обърна се и излезе от апартамента. Полицаят на пост, застинал в сковано очакване, се изправи. Пендъргаст топло стисна ръката му.

— Полицай, благодаря за службата и помощта ви. Следващия път, когато видя лейтенанта, няма да забравя да го спомена.

След това се спусна надолу по стълбите тих и гъвкав като котка.

25.

Почти точно дванайсет часа след като Пендъргаст излезе от жилището на Лашер, Брайс Хариман крачеше неспокойно из своя едностаен апартамент на Седемдесет и втора улица и „Медисън“. Апартаментът се намираше в преоборудвана предвоенна сграда. Тази операция му беше осигурила странно разположение, което позволяваше да опишеш пълна обиколка из него. От всекидневната през кухнята и едната врата на банята, оттам през другата – в спалнята, а от нея по къс коридор, по чието протежение бяха подредени шкафове, обратно в хола.

Сградата предлагаше високи тавани, луксозно фоайе и дневни и нощни портиери, но апартаментът беше с контролиран наем и нает от името на неговата леля. След нейната смърт, а това вероятно щеше да стане скоро, Брайс трябваше да се изнесе и да намери друго място, което да отговаря на неговата заплата. Поредният пример за намаляващото богатство на семейство Хариман.

Жилището беше обзаведено в еклектичен стил от ненужни мебели, оставени му от по-възрастни, вече починали роднини. Всички бяха стари, а някои и много ценни. Единствената нова вещ в целия апартамент, като се изключи бялата техника, беше лаптопът, който стоеше на антикварна маса в стил „Кралица Ана“ от бразилски клен с шарки и извити крака – някога собственост на прачичо му Дейвидсън, вече от десет години покойник.

Хариман спря обиколките, за да се приближи към масата. До лаптопа, чийто екран светеше, бяха струпани три купчини хартия – по една за всяко убийство. Страниците бяха запълнени с бележки, драскулки и щриховки, груби чертежи и от време на време по някоя въпросителна. Той зарови неспокойно из тях за миг, след това поднови ходенето насам-натам.

Гризящата тръпка от професионалното безпокойство, която беше намаляла малко след интервюто с Изолда Озмиян, отново се появи. Знаеше, о, да, знаеше какви големи истории могат да станат тези убийства, но имаше проблеми, докато ги отразяваше. Едното затруднение беше, че полицейските му източници не бяха толкова добри и не горяха от желание да му помогнат. Стария му съперник Смитбак много го биваше да се сприятелява с полицаите. Купуваше им питиета, ласкаеше ги дебелашки и изпросваше от тях истории. Неприятно му беше да го признае, но Брайс просто не беше създаден за това. Може би причината беше в неговото възпитание като бял англоговорещ протестант, годините в „Чоут“ и „Дартмут“, където порасна със златната младеж от яхтклубовете и коктейлите. Каквато и да беше причината, просто не го биваше да се отпуска с ченгетата и не говореше техния език. И те го знаеха. В резултат неговите репортажи страдаха.

Имаше обаче още по-голям проблем. Дори да беше близък с всички ченгета в управлението, този път Хариман не беше сигурен, че това щеше да му помогне. Защото те изглеждаха толкова объркани от тези убийства, колкото и той самият. Из въздуха се носеха дузина различни теории: един убиец, двама убийци, трима убийци, убиец имитатор, самотен убиец, който се преструва на имитатор. Основната теория в момента беше, че дъщерята на Озмиян е убита от един убиец, а по-късно обезглавена от човек, който се е готвел да извърши още убийства по този модел. Ченгетата не искаха да обяснят точно защо смятат, че второто и третото убийство са свързани. Но от онова, което Хариман беше успял да изрови, изглеждаше доста ясно, че и в двата случая има един и същ начин на действие.

Така че до навечерието на интервюто с Изолда Озмиян чинно беше почукал на всички възможни врати, обиколил всички местопрестъпления и извъртял най-добрите репортажи, които можеше. На пресконференцията преди два дни направи всичко възможно да бъде забелязан, без да се налага да размахва рекламна табела. Но не се заблуждаваше: вдигнатият шум сам по себе си не продаваше вестници, а неговите истории бяха пълни с общи приказки, а не с факти и доказателства.

Той направи още две обиколки на апартамента преди отново да спре във всекидневната. Лаптопът си стоеше там, курсорът примигваше към него като подигравателен среден пръст. Огледа се наоколо. Три стени на помещението бяха покрити с относително свестни маслени картини, акварели и скици, които беше наследил. Четвърта стена бе запазена за снимки на починалата му приятелка Шанън, както и няколко плакета и награди, които беше получил за работата си по привличане на вниманието към раковите изследвания. Най-важният плакет беше за фондация „Шанън Кроа“, която беше създал на нейно име за набирането на средства за изследването на рака на матката. Беше го постигнал с помощта на „Поуст“, който от време на време организираше благотворителни акции, съпътствани от поредица статии. Фондацията беше постигнала скромен успех, събирайки няколко милиона долара. Хариман беше в управителния й съвет. Нямаше как да върне Шанън, но можеше да направи всичко възможно нейната смърт да не е била съвсем напразна.

С въздишка се принуди да седне на масата и отново да започне да рови из трите купчини. Беше толкова странно: три обезглавявания в един и същи район, и то в течение на по-малко от две седмици, но без ясна връзка между тях. Трима души с различен произход, различно социално положение, различна възраст, професия и наклонности. Във всяко отношение различни. Пълна лудост.

Да имаше поне нещо общо, помисли си той. Нямаше ли да е страхотно? Историите нямаше да са три, а една. И то огромна. Ако можеше да намери някаква обща нишка, минаваща и през трите убийства, тези три купчини хартия… От това можеше да излезе репортажът на неговия живот!

Облегна се. Може би трябваше отново да отиде в управлението и да се опита да измъкне още информация за престрелката онази вечер? Вече бяха изкарали тежката артилерия за този случай. Знаеше, че става дума за човек, от когото полицията се интересува във връзка с убийството на Кантучи. Но това беше всичко, което успя да научи.

Не вярваше на сложните теории за имитатори и серийни убийци с противостоящи мотиви. Инстинктът му подсказваше, че убиецът е един. А щом е така, убийствата трябва да имат нещо общо извън обезглавяването – общ мотив. Но какъв? В края на краищата ставаше дума за три необичайно богати отрепки, които никога не се бяха срещали, но въпреки това…

Спря се на тази мисъл. Три необичайно богати отрепки? Може ли да е това? Възможно ли е причината да е тази?

Може би в края на краищата не всичко у трите жертви беше толкова различно. Изглеждаше толкова просто. Толкова чисто. Три богати отрепки, които в съзнанието на убиеца заслужаваха да умрат. Колкото повече мислеше за това, толкова по-логично му се струваше. Съвършено логично.

Всъщност това беше единствената теория, в която имаше логика.

Усети студени тръпки по гръбнака, което се случваше единствено когато надуши нещо голямо.

Но сега трябваше да бъде внимателен. Много внимателен. Не искаше да се повтори историята с Фон Мек, стария луд учен, който предсказа предстоящото разрушаване на Ню Йорк от пожар. Този репортаж го беше вкарал в неприятности. Не – ако искаше да постигне нещо, историята му трябваше да е подкрепена от здрава журналистика, факти и доказателства.

Преднамерено бавно започна да прехвърля листовете в първата купчина, след това във втората и накрая третата. Докато го правеше, обмисляше внимателно всичко, търсейки пробойни в своята теория. Трима души с очевидно лоши характери. Озмиян – богата купонджийка; Кантучи – адвокат на мафията; Богачев – търговец на оръжие и бандит. Обаче… излезе, че Грейс Озмиян е имала ужасна тайна. Беше готов да се обзаложи, че и другите са имали по нещо грозно и зло, скрито в миналото. Разбира се, че имаха. Та те не бяха просто някакви дребни отрепки: всеки от тях трябва да е извършил нещо ужасно като Грейс Озмиян, която така и не беше наказана както трябва. Самата същност на техните професии правеше това напълно неизбежно. Колкото повече мислеше и проучваше доказателствата, толкова по-сигурен ставаше. Беше толкова просто, толкова очевидно. През цялото време всичко е било пред очите му.

Закрачи отново из апартамента, но сега обиколките бяха различни: живи и развълнувани. Никой не го беше проумял. Полицията нямаше никаква представа. Колкото повече оглеждаше своето откритие от различни ъгли, толкова по-уверен ставаше… не,убеден… че е прав.

Върна се обратно в хола, седна на масата „Кралица Ана“ и придърпа лаптопа към себе си. Остана около минута неподвижен, докато подреждаше мислите си. След това започна да пише. Първо бавно, после все по-бързо и по-бързо. Клавишите тракаха до късно в снежната нощ. Щеше да се получи коледна приказка, която нямаше да бъде забравена скоро.

26.

ЛОВЕЦЪТ НА ГЛАВИ Е РАЗГАДАН

Какво свързва обезглавените трупове?

От Брайс Хариман,

„Ню Йорк Поуст“, 25 декември

От почти две седмици Ню Йорк е обхванат от страх заради един убиец. Трима души бяха убити брутално, главите им отрязани и отнесени. Отнесени от неизвестен или неизвестни извършители. Още шест души, телохранители, бяха убити, защото вероятно се бяха изпречили на пътя му/им.

Нюйоркското полицейско управление е в безизходица. Признаха, че не знаят дали убиецът е един, или двама, или дори трима. Не разполагат дори с мотив. Нямат сериозни улики. Разследването отчаяно се опитва да открие някаква връзка между главните жертви – каквато и да е– но без успех.

Дали това не е класически случай, когато заради дървото човек не може да види гората? Един ексклузивен преглед на доказателствата от „Поуст“ открива връзка или точно онзи мотив, който полицията се мъчи да намери.

Нашият анализ на доказателствата разкри определени факти за главните жертви.

Жертва № 1: Грейс Озмиян, купонджийка, без големи стремления в живота, освен да харчи парите на татко си, да се отдава на нелегална употреба на наркотици и да води живот на паразит, ако не е в съда, за да бъде плесната през ръцете за прегазеното и зарязано на платното дете, защото е карала пияна.

Жертва № 2: Марк Кантучи, на 65 години, главен прокурор, станал адвокат на мафията. Натрупал милиони от защитата на най-големите мафиотски босове от Ню Джърси, човек, измъкнал се сух от всички разследвания на неговите престъпления: от незаконно присвояване и изнудване до рекетьорство и убийства.

Жертва № 3: Виктор Богачев, на 51 години, руски олигарх, който си изкарва парите чрез посредничество при продажбата на свалени от употреба ядрени оръжия през Китай. Напуска родната си страна и се установява в голямо имение в Хамптън, където още от началото се забърква в съдебни дела за неплащане на данъци, измами на служители и погазване на градските наредби.

Може ли човек да погледне тези три „жертви“ и да каже с чиста съвест, че между тях няма връзка? Анализът на „Поуст“ показва набиващото се на очи сходство: характерна и за трите жертви е пълната липса на човешко благоприличие.

И трите „жертви“ са извънредно богати, скандално корумпирани и поведението им е крайно укоримо. Няма нужда да си специалист по криминално профилиране, за да откриеш нишката, която ги обединява: те нямат социална стойност Светът би бил по-добро място, ако те са мъртви. Те са въплъщението на най-лошото у свръхбогатите.

И така, какъв е мотивът тези трима души да бъдат убити? Сега това изглежда очевидно. Тези убийства могат да са дело на човек, който е взел в свои ръце ролята на съдия, съдебни заседатели и палач. Убиец, който със сигурност е луд, може би религиозен и морален екстремист, който избира своите жертви, защото те въплъщават най-покварените и развратни страни на нашето общество. И къде може да намериш подобни икони на невъздържаността най- лесно, ако не сред единия процент такива хора в Ню Йорк Сити? И кое място би било по-подходящо да потърсиш отмъщение и напълно буквално да превърнеш Готъм в град на безкрайния мрак?

Макар трите жертви да са убити по различен начин, след това всички са обезглавени. Обезглавяването е най-древното и чисто наказание. Палачът поразява своите жертви с меча на правдата, косата на Божия гняв, и изпраща душите им на вечна смърт.

Какво може да научи Ню Йорк от тези убийства? Възможно е убиецът да проповядва на града. Убийствата са предупреждение за града и страната. Това предупреждение се състои от две части. Първата става ясна от начина на живот на жертвите и гласи: вие, представителите на този един процент, променете начина си на живот, преди да е станало твърде късно. Втората част от предупреждението е видна от начина, по който палачът избира своите жертви сред недосегаемите, защитените и охраняваните хора сред нас. Предупреждението гласи:

Никой не е в безопасност.

27.

Д’Агоста никога не беше харесвал болниците. Всъщност беше нещо повече от нехаресване. Щом влезеше в някоя клиника с нейните лъскави повърхности и флуоресцентно осветление, миризмата на дезинфектанти и скапана храна, започваше да се чувства физически болен.

Особено неприятно беше, че трябва да го направи на Коледа в пет следобед, за да разпита лудото копеле, стреляло по полицая. Колкото и да го разбираше Лора – тя самата беше капитан от полицията – това не й пречеше да се сърди, че дни наред го няма половината нощ, а когато се прибере, не го бива за нищо друго, освен да си легне. А на сутринта да стане и всичко да се повтори отново. Дори сутринта на Коледа не можа да остане да пият кафе и на всичко отгоре й подари само няколко набързо купени неща.

Намери Лашер в едно затворено крило на „Белвю“, където го пазеха четири ченгета, а наоколо пърхаше милосърдна сестра. Огнестрелните рани на ненормалника бяха тежки и на лекарите им трябваха повече от двайсет и четири часа да го стабилизират достатъчно, за да може да бъде разпитан. Щеше да се оправи. От друга страна, човекът на Д’Агоста беше в интензивното отделение и се бореше за живота си.

Лашер беше слаб, но раните не бяха избили глупостите от главата му. През последните петнайсет минути, независимо колко обикновен е въпросът, който Д’Агоста му задаваше, отговорът бързо се отклоняваше към химическите опити, убийството на Джон Кенеди и Проекта

„МКУлтра{23}“. Този тип беше напълно луд. Но нямаше алиби за времето на убийството на Кантучи. Няколко пъти сам си противоречеше, когато се опитваше да обясни къде се е намирал и какво е правил през нощта на убийството и деня преди това. Д’Агоста беше почти сигурен, че лъже, но същевременно мъжът беше толкова луд, че трудно можеше да си го представи да извърши изкусно убийство като това на Кантучи, независимо от техническите си познания.

И като капак, Пендъргаст отново беше изчезнал и не отговаряше на есемеси, имейли и телефонни обаждания.

— Хайде да започнем отначало – каза Д’Агоста. – Казахте, че на осемнайсети декември сте прекарали деня в апартамента, били сте онлайн и интернет данните ще го докажат.

— Казах ти, човече, аз…

Прекъсвайки го, Д’Агоста отбеляза:

— Проверихме интернет данните за този ден и се оказа, че са изтрити. Защо сте ги изтрили?

Лашер се изкашля и направи гримаса.

— Полагам големи усилия да крия историята на моите издирвания, защото вие, хората на правителството…

— Нали казахте, че интернет протоколите ще докажат, „че бях цял ден и цяла нощ онлайн“.

— Щяха да докажат! Ако не бях принуден от правителствените безпилотници, дигиталното подслушване и предавателите на мозъчни вълни да вземам крайни мерки за своята защита…

— Лейтенант – обади се сестрата, – предупредих ви да не вълнувате човека. Той все още е много слаб. Ако го притискате, ще се принудя да прекратя разпита.

Д’Агоста чу някакво мърморене зад гърба си и се обърна. Видя Пендъргаст на вратата да се готви да влезе. Най-сетне. Обърна се отново към Лашер, без да обръща внимание на сестрата.

— Значи вашите доказателства не са никакви доказателства. Има ли някой в сградата, който може да потвърди, че сте били цял ден там?

— Разбира се.

Сега Пендъргаст влезе в стаята.

–Кой?

— Вашите хора.

— Как така?

— От месеци ме следяхте, наблюдавахте всяко мое движение. Знаете, че не съм убил Кантучи.

Д’Агоста поклати глава и се обърна към Пендъргаст.

— Има ли нещо, което искаш да попиташ този задник?

— Непряко. Нека попитам теб, Винсънт: получи ли резултатите от кръвните изследвания на господин Лашер?

— Да.

— Положителни ли са за метамфетамин хидрохлорид?

— Да. Бил е тотално надрусан.

— Така си и помислих. Искаш ли да излезем в коридора?

Д’Агоста го последва навън.

— Няма нужда да задавам каквито и да е въпроси, защото знам, че този тип е невинен за убийството на Кантучи.

— Откъде знаеш?

— Намерих метамфетамин в апартамента му. Големите жълтеникави зрънца разпознах веднага като „специална марка“, ако искаш, известна с формата си на кристали, специфичен цвят и консистенция. Кратко проучване установи, че Администрацията за борба с наркотиците държи под око „готвача“ на тази марка в подготовка да го арестува и че тя се продава в определен нощен клуб. Един мой колега уреди да видя записите от видеонаблюдението на Администрацията за борба с наркотиците на входовете и изходите на клуба. Видях Лашер да влиза в клуба и четиресет и пет минути по-късно да излиза, без съмнение е пазарувал точно по времето, когато Кантучи е убит.

Д’Агоста се вторачи в него, после се засмя и поклати глава.

— Мамка му. Не е Боу, не е Ингмар, не е и Лашер. Всяка добра следа отиде по дяволите. Имам чувството, че бутам топка от тор нагоре по безкрайна планина.

— Скъпи Винсънт, Сизиф би се гордял с теб.

Когато излязоха от „Белвю“, голям камион на „Ню Йорк Поуст“, направил ранна доставка, беше паркиран на пешеходната пътека и когато го заобиколиха, шофьорът стовари дебела пачка вестници на земята. На първа страница заглавието крещеше:

ЛОВЕЦЪТ НА ГЛАВИ Е РАЗГАДАН

Какво свързва обезглавените трупове?

28.

— Това е за първи път – каза Сингълтън, когато той и Д’Агоста излязоха от общинската сграда за късия път пеша от „Полис Плаза“ №1 до кметството.

Д’Агоста беше изпълнен с ужас. Никога досега не беше викан в кабинета на кмета, още по-малко със своя началник, капитана.

— Имаш ли представа какво ни очаква? – попита той.

Сингълтън поклати глава.

— Виж, не е на добро. Дори не е лошо. Положението е направо ужасяващо. Обикновено кметът изказва мнението си чрез комисаря. Както вече казах, това се случва за първи път. Видя ли погледа му след онази пресконференция?

Без повече приказки влязоха в парка около кметството и в пищната неокласическа ротонда на сградата. Един лакей в сив костюм, който ги очакваше, ги прекара край охраната и поведе нагоре по стълбите, а след това надолу по огромен и заплашителен мраморен коридор, по чиито стени висяха потъмнели картини. Най-накрая се озоваха пред една двойна врата. Преведе ги през приемната направо в кабинета на кмета. Изобщо не се наложи да чакат. Никакво чакане. На Д’Агоста това се стори най-лошото знамение.

Кметът стоеше зад бюрото. На него лежаха два спретнато сгънати броя на „Поуст“ – вчерашният с бомбастичната история на Хариман и тазсутрешният с продължението на неговия репортаж.

Кметът не ги покани да седнат, самият той също не седна, нито протегна ръка да се здрависа с тях.

— Хубава работа – каза той с ниския си бумтящ глас. – Отвсякъде ме притискат. Казахте, че разработвате улики. Трябва да знам докъде сме стигнали. Искам да чуя последните подробности.

Още преди това Сингълтън беше дал ясно да се разбере, че след като Д’Агоста е началник на детективите, на него се пада да отговаря. За всичко. Разбира се, освен ако кметът не се обърне пряко към него.

— Господин кмете, благодарим ви за загрижеността – започна Д’Агоста.

— Прескочете любезностите и ми кажете каквото трябва да зная.

Д’Агоста си пое дълбоко дъх.

— Работата е… – реши, че няма нищо да украсява. – Честно казано, не е добре. В началото имахме известен брой улики, няколко изглеждаха обещаващи, но никоя от тях не доведе до положителен резултат. Много е разочароващо.

— Най-накрая откровени думи. Продължавайте.

— За първото убийство имахме основания да подозираме бащата на сгазеното дете. Но той се оказа с желязно алиби. При второто бяхме уверени, че е някой, свързан с охранителната система на жертвата. Всъщност продължаваме да мислим така, но тримата заподозрени за най-вероятни извършители така и не можем да уличим.

— А този Лашер, който стреля по един от вашите детективи?

— Има алиби.

— Какво алиби?

— Заснет от камера за видеонаблюдение на Администрацията за борба с наркотиците да си купува дрога точно по времето, когато е извършено убийството.

— Мили боже! А третото убийство?

— Лабораториите още разработват доказателствата. Намерихме лодката, използвана от убиеца. Разбира се, открадната. Прилича на задънена улица. В лодката няма доказателства. Няма и в марината, откъдето е взета. Обаче имаме ясен отпечатък от крака на убиеца. Четиресет и шести размер!

— Нещо друго?

Д’Агоста се поколеба.

— Ами засега това са ни сигурните улики.

— Какво? Някакъв отпечатък? Това ли искате да ми кажете?

— Да, сър.

— А ФБР? Те разполагат ли с нещо? Да не би да крият от вас?

— Не, сър. Имам отлични работни взаимоотношения с тях. Изглежда са озадачени не по-малко от нас.

— А тяхното поделение по поведенчески науки? Онези психиатри, които трябва да търсят мотиви и да предоставят профил? Някакви резултати?

— Още не. Разбира се, изпратихме им всички свързани със случаите материали, но ще са нужни няколко седмици, за да получим резултати. Обаче ги помолихме да побързат и се надяваме след два дни да разполагаме с нещо.

— Два дни? Божичко!

— Ще направя всичко възможно, за да ускоря нещата.

Кметът грабна вчерашния брой на „Поуст“ и го размаха срещу тях.

— А какво ще кажете за това? Анализът на Хариман? Защо не проверите и вие тази възможност? Защо трябва някакъв журналист да излезе с логична теория?

— Разглеждаме и тази възможност.

— Разглеждате. Разглеждате! А ние имаме три трупа. Три трупа без глави! Три безглави трупа на прословути богаташи! Освен това и ченге на командно дишане! Няма нужда да ви обяснявам на каква жега съм изложен!

— Господин кмете, няма никакви твърди доказателства в подкрепа на Харимановата теория, че убийствата са дело на отмъстител, но проучваме и тази възможност, както още много други.

Отвратен, кметът пусна вестника на бюрото.

— Тази идея, че навън броди някакъв луд, тръгнал на кръстоносен поход, стоварващ правосъдието си върху грешните, наистина предизвика реакция у хората. Предполагам, знаете това? Много хора в нашия град – важни хора – започват да нервничат. А други ръкопляскат на убиеца, все едно е някакъв Робин Худ – сериен убиец. Не можем да си позволим такава заплаха за социалната тъкан на града. Това не е Киокък, Айова или Покатело, Айдахо. Това е Ню Йорк, където най-сетне всички живеят мирно под едно небе и се радваме на най-ниския процент престъпност сред големите американски градове. Няма да позволя по мое време това да се промени. Разбрахте ли? Не и по мое време!

— Да, сър.

— Това е някаква смешка. Четиресет детективи, стотици униформени ченгета и накрая един отпечатък от крак! Ако не видя някакъв скорошен напредък, ще се търкалят глави. Разбрахте ли, лейтенант? И вие, капитане? – Кметът стовари голямата си длан с изпъкнали вени върху плота на бюрото, поглеждайки от единия към другия. – Ще се търкалят глави.

— Обещавам ви, че ще направим всичко възможно, сър.

Кметът си пое дълбоко въздух и масивното му тяло сякаш се изду, после издиша драматично струя въздух.

— Може да си вървите и ми донесете нещо повече от един отпечатък от крак.

29.

Когато Алвес-Веторето влезе в орловото гнездо на своя началник на последния етаж на небостъргача „Дигитален потоп“, Антон Озмиян седеше зад своето писалище, яростно тракайки по клавишите на лаптопа. Вдигна очи, без да спира, погледна я през очилата си със стоманена рамка и едва доловимо кимна. Тя седна на едно от креслата от кожа и хром и се приготви да чака. Писането продължи, понякога бързо, друг път по-бавно, още пет минути. Най-сетне Озмиян бутна лаптопа настрана, опря лакти в черния гранит и се вторачи в своя адютант.

— Превземането на „СекюрЕКЛ“? – попита Алвес-Веторето.

Озмиян кимна, докато масажираше посивяващата коса на

слепоочията си.

— Трябваше да се уверя, че хапчето с отрова е на мястото си.

Тя кимна. Озмиян обичаше враждебните превземания почти толкова, колкото да уволнява собствените си служители.

Сега той излезе иззад бюрото и седна на едно от другите кресла от кожа и хром. Високото му тънко тяло изглеждаше напрегнато като тетивата на лък и тя знаеше защо.

Озмиян махна към таблоида, който лежеше на масата между тях: беше брой от коледното издание на „Поуст“.

— Предполагам, че си го видяла.

— Да.

Предприемачът вдигна вестника, а лицето му се изкриви в гримаса, все едно е вдигнал кучешко лайно, и го разгърна на трета страница.

— Жертва № 1: Грейс Озмиян, купонджийка, без големи стремления в живота, освен да харчи парите на татко си, да се отдава на нелегална употреба на наркотици и да води живот на паразит, ако не е в съда, за да бъде плесната през ръцете за прегазеното и зарязано на платното дете, защото е карала пияна. – С едно внезапно и рязко движение разкъса таблоида на две, след това на четири и накрая го хвърли презрително на пода. – Този Хариман просто не иска да я остави на мира. Дадох му възможност да млъкне и да продължи нататък. Обаче тъпото копеле продължава да ми се навира в лицето и да петни доброто име на дъщеря ми. Е, той пропусна своята възможност.

— Разбирам.

— Знаеш за какво говоря, нали? Дойде време да го ударим, да го размажем като комар. Искам това да е последната мръсотия, която този лайнар пише за моята дъщеря.

— Разбирам.

Озмиян погледна своята помощница.

— Наистина ли? Не искам просто да бъде изплашен, а неутрализиран.

— Ще се погрижа за това.

За миг устните на Озмиян се изкривиха в нещо, което би могло да мине и за усмивка.

— Предполагам, че след като разговаряхме за това последния път, си обмислила подходящо решение.

–Точно така.

— И?

— Имам нещо крайно изискано. Не само ще изпълни желаната задача, но ще го направи с ирония, която ми се струва, че ще оцениш.

— Исабел, знаех си, че мога да разчитам на теб. Разкажи ми за това. Алвес-Веторето започна да обяснява. Облегнат, Озмиян слушаше нейния хладен и точен глас да излага един много възхитителен план. Докато тя обясняваше, усмивката се плъзна отново по тясното му лице. Само че този път беше истинска и остана за дълго.

30.

Брайс Хариман тръгна по стълбите към главния вход на „Ню Йорк Поуст“, но се спря. През последните две години се беше качвал хиляди пъти по тези стъпала. Но тази сутрин беше различно. Тази сутрин, на втория ден от Коледа, беше повикан в кабинета на главния редактор Пол Петовски за непланирана среща.

Подобно нещо беше много необикновено. Петовски не си падаше по срещите. Предпочиташе да стои в средата на помещението на репортерите и да крещи командите си в стакато, разпределяйки с шеметна бързина задачи, довършителни работи, проучвания, които се сипеха като конфети върху събралите се служители. Хариман знаеше от опит, че хората са викани в кабинета на Петовски само по две причини: да бъдат ругани или уволнени.

Той изкачи последните стъпала, мина през въртящата се врата и се озова във фоайето. След завчерашния ден нееднократно се беше измъчвал от съмнения за своята статия и теорията, която беше развил в нея. О, разбира се, преди отпечатването тя беше проверена и одобрена, както и нейното продължение, но той чу слухове, че е предизвикала доста силна реакция. Обаче каква? Обратна? Може би има ответен удар? Влезе в асансьора, преглътна мъчително и натисна копчето за деветия етаж.

Когато влезе в стаята на репортерите, помещението изглеждаше необичайно тихо. За Хариман тази тишина имаше зловещ оттенък: сякаш стените подслушваха в очакване да се случи нещо лошо. Боже, възможно ли е да е направил голяма грешка? Теорията, която разви, му се беше сторила толкова логична. Ала и преди беше бъркал. Изритат ли го от „Поуст“, ще трябва да напусне града, ако иска да си намери друга работа във вестникарския бизнес. Сега, когато навсякъде вестниците губеха тираж и орязваха разходите, въпреки името му в професията щеше да е голям късмет да си намери ново място. Да, щеше да е щастлив, ако му предложат да отразява кучешките надбягвания в Дебюк, Айова.

Кабинетът на Петовски се намираше в задната част на огромното помещение. Вратата беше затворена, а щората на прозореца свалена – още лоши знаци. Докато си проправяше път между бюрата, минавайки покрай хора, които преднамерено се правеха на много заети, чувстваше как погледите им го следят. Погледна часовника си: десет часът. Време беше.

Той се приближи до вратата и почука неуверено.

— Да? – чу се сърдитият глас на главния редактор.

— Аз съм, Брайс – каза Хариман, опитвайки се с все сили да не позволи на гласа си да стане писклив.

— Влизай.

Хариман завъртя топката и бутна вратата да се отвори. Направи крачка и влезе, но трябваше да спре. Отне му минута, докато обработи информацията за онова, което виждаше. Малкият кабинет беше пълен с хора: не само Петовски, но и неговия началник, заместник главния редактор, нейния началник, изпълнителния директор, включително Уилис Бийвъртън – свадливия стар собственик на вестника. Щом видяха Хариман, те започнаха да му ръкопляскат.

Като в някакъв сън чуваше овациите. Чувстваше как му стискат ръката и го тупат по гърба.

— Синко – каза Бийвъртън, издателят, лъхайки на пури, – отлична работа. – Направо блестяща!

— Ти собственоръчно удвои нашия тираж! – обяви Петовски, а обичайното му мръщене беше заменено от скъперническа усмивка. – Това е най-голямото коледно издание от почти двайсет години.

Въпреки ранния час някой отвори бутилка шампанско. Чуха се тостове, имаше още ръкопляскания и хвалебствия. Собственикът произнесе кратка реч. След това всички си тръгнаха, поздравявайки го отново на излизане. За минути кабинетът се изпразни и останаха само той и Петовски.

— Брайс – каза Петовски, – попаднал си на нещо голямо. – След това се върна зад бюрото си и наля останалото шампанско в пластмасова чаша. – Много репортери цял живот търсят подобна история. – Изпи чашата и я хвърли в кошчето за боклук. – Чуй ме, продължаваш с тази история за обезглавените. Продължаваш здраво да копаеш, нали?

— Така възнамерявам.

— Имам един съвет.

— Да? – попита Хариман, станал изведнъж предпазлив.

— Тази гледна точка за единия процент срещу деветдесет и деветте.

Това наистина предизвика силна реакция. Съсредоточи се върху този един процент хищни копелета и какво причиняват на този град. Типове като онзи Озмиян в своята кула от стъкло, които господстват над останалите. Дали този град ще се превърне в играчка на свръхбогатите, докато останалите едва успяват да изкарат за хляба в мрака под техните кули? Разбираш ли какво искам да кажа?

— Напълно.

— И тази фраза, която използва в статията: „град на безкрайния мрак“. Беше добра. Страхотно добра! Превърни я в нещо като мантра. Нека се повтаря във всяка статия.

— Непременно.

— О, между другото, от днес увеличавам седмичното ти възнаграждение със сто долара. – Петовски се наклони над бюрото и с едно последно потупване по гърба го изпрати да си върви.

Хариман излезе от кабинета в голямото помещение на репортерите. Рамото му пареше от здравото тупване на шефа. Докато оглеждаше морето от лица, вторачени в него, и попиваше киселите изражения на своите по-млади съперници, започна да усеща като някакво златисто вътрешно сияние надигането на чувство, каквото не беше изпитвал досега: чувство за силно, пълно и всепоглъщащо отмъщение.

31.

Болдуин Дей откачи външната памет от пет терабайта от настолния компютър и я сложи в чантата си за краткото пътуване до последния етаж на Крайбрежния финансов център близо до парка „Батъри“. Той правеше това кратко пътуване един път дневно, пренасяйки скъпоценните данни, които държаха компанията „ЛФК Файненшъл“ на магистралата от печалби и още повече печалби. В тази памет бяха имената и личната информация за хиляди хора – данни, които изследването на неговия маркетингов екип беше изровил като следи, или както ги наричаха в лабиринта от кабинки на колцентровете, които заемаха три етажа от крайбрежния комплекс: „полковници“. Следите бяха на пенсионирани военни и съпрузите на войници на действителна служба. Най-ценни от всички „полковници“ бяха вдовиците на ветераните, притежатели на къщи с изплатени ипотеки. Всеки ден точно в четири следобед Дей доставяше този твърд диск на етажа, където витаеха началниците. Там бяха кабинетите на създателите и изпълнителните директори на фирмата Гуен и Род Бърч. Семейство Бърч щеше да прехвърли списъка с „полковници“. Те имаха отличен нюх за надушване на най-добрите от изключителното количество данни. След това щяха да пуснат техните редактирани и с добавени бележки списъци в огромното пространство, където се извършваше „операцията в котелното помещение{24}“ на „ЛФК Файненшъл“. Оттам щяха да започнат работа по списъците, обаждайки се на хиляди „полковници“ в опит да ги спечелят като „клиенти“, макар че по-подходящата дума, помисли си Дей, би била „лапнишарани“. Всички оператори от котелното помещение трябваше да запишат най-малко по осем клиенти дневно, четиресет седмично, или ги грозеше уволнение.

Дей си търсеше друга работа от мига, когато разбра с какво всъщност се занимава компанията. Много искаше да се махне от „Файненшъл“ не защото не му плащаха достатъчно или го бяха съсипали от работа – в това отношение нямаше никакви оплаквания – а заради обирджийската схема, в която участваха. Когато за пръв път се присъедини към „Файненшъл“ като ръководител на екип в звучащия внушително отдел „Анализи“ и осъзна какво се върши, се почувства зле. Това просто не беше справедливо.

Освен това винаги съществуваше вероятността правителството да прояви по-голям интерес към тайните операции на ЛФК. В края на краищата той работеше за семейство Бърч.

Тези мисли се въртяха из главата му, когато се качи в претъпкания асансьор, плъзна пропуска си по четеца и натисна бутона за последния етаж. Във фирмата мерките за безопасност бяха много строги, откакто един уволнен войник, пострадал в Ирак от импровизирано взривно устройство, нахлу във фоайето с пистолет и простреля и рани трима души, преди да насочи оръжието срещу себе си. Името му беше в един от онези списъци, които Дей бе пратил на последния етаж три месеца преди нападението. Толкова време трябваше на ЛФК да отнеме къщата на човека: три кратки месеца. След стрелбата нищо не се промени в „ЛФК Файненшъл“, в практиките и подбудите на фирмата. С изключение на това, че беше въведен фанатичен режим за сигурност, а въздухът натежа от известна доза параноя. Част от този режим бяха изолацията и разделянето на сектори на компютърните мрежи. Затова сега трябваше да занесе данните на директорския етаж по старомодния начин: на крака.

Вратите на асансьора се отвориха към елегантното фоайе на последния етаж на крайбрежната сграда. Семейство Бърч беше заложило на свръхпищност, с много ламперии от тъмно дърво, варак, изкуствен мрамор, дебели килими и фалшиви стари майстори по стените. Дей мина през фоайето, кимайки на рецепционистите, и отново плъзна пропуска си по четеца до вратата. Когато чу командата, залепи пръста си върху скенера за пръстови отпечатъци. Дървената врата се отвори и в далечината се показаха началническите кабинети, които кипяха от влизането и излизането на секретарки и асистенти. В „ЛФК Файненшъл“ това време на деня беше най-натоварено, защото от „котелното помещение“ започваха да се леят договорите.

Дей се усмихваше и кимаше на различните помощници и секретарки, докато минаваше покрай тях на път за частния кабинет на семейство Бърч.

Той се яви при Айрис, началничката на кабинета, която стоеше до вратата. Айрис беше от стара коза яре, добрячка, но корава. Всеки, който успяваше да оцелее, докато работи рамо до рамо със семейство Бърч, трябваше да бъде способен и корав.

— Мисля, че Бърч се съвещават – му каза тя. – Или поне Роланд излезе преди няколко минути.

— Знаеш, че трябва лично да го доставя.

— Само те предупреждавам, нищо повече. – Тя го погледна над очилата си и го дари с кратка усмивка.

— Благодаря ти, Айрис.

Прекоси елегантния килим до комплекта двойни врати, които водеха към светая светих, и постави ръка върху хладната месингова топка. Винаги в този миг преди да влезе, имаше пристъп на угризение. Зад вратата го очакваше чудовищен варакосан простор, аранжиран в златисто и черно, във владение на два наистина ужасни трола. Девет пъти от десет дори не го поглеждаха, когато оставяше диска. От време на време подмятаха по някоя пренебрежителна забележка, а няколко пъти го бяха кастрили за някакви въображаеми нарушения.

Когато завъртя топката, вратата се оказа заключена. Това беше необичайно.

— Айрис? – Той се обърна. – Вратата е заключена.

Секретарката се наведе над интеркома на бюрото си и натисна бутона.

— Господин Бърч? Господин Дей е тук, за да остави данните.

Тя зачака, но отговор нямаше.

— Господин и госпожо Бърч? – повика Айрис отново.

Пак нямаше отговор.

— Може би е повреден – Тя се изправи, закрачи енергично към вратата и почука решително два пъти.

Почака малко.

Отново двойно почукване, повторено два пъти.

И пак чакане.

— Колко странно. Зная, че са вътре. – Тя опита топката на вратата, после още веднъж. След това взе електронната карта, която висеше на врата й, плъзна я по четеца и притисна и палеца си.

С щракване вратата се отвори.

Дей последва Айрис в огромното вулгарно пространство. За част от секундата му мина през ума, че има нова аранжировка на кабинета в преобладаващо червено. После осъзна, че всъщност се е вторачил в кръв. Повече кръв, отколкото беше виждал някога в своя живот. Повече кръв, отколкото би предположил, че може да има в два обезглавени трупа, които лежаха на подгизналия килим пред краката му.

Дей чу въздишка и се обърна точно навреме, за да подхване Айрис, която се готвеше да рухне на пода. Той я издърпа навън от помещението, шляпайки с крака по мокрия килим. Вратата се затвори автоматично след него, докато я слагаше на един диван в приемната, за най-голямо смайване на всички в предофисното пространство. След това той потърси къде да седне и се отпусна на стола, подпирайки глава с треперещите си ръце.

— Какво има? – попита рязко една секретарка. – Какво се е случило?

Съзнанието на Дей не беше достатъчно бистро, за да отговори. Обаче

вече беше очевидно какво се е случило.

— Какво е станало? – попита тя отново, докато той се опитваше да се съвземе достатъчно, за да отговори. През това време хората бяха започнали колебливо да се събират пред затворената врата на кабинета.

— За бога, кажи ни какво се е случило!

Сега други от хората във външния офис се втурнаха към вратата и опитаха да я отворят, но тя се беше заключила отново автоматично, след като излязоха.

— Отмъщение – успя най-накрая да каже Дей. – Случило се е отмъщение.

32.

До входа от асансьора към последния етаж екипът криминалисти беше организирал гардероб с окачалки с лекарски гащеризони за еднократна употреба, маски, ръкавици и калцуни. Лейтенант Д’Агоста облече целия комплект. Същото направи и агент Пендъргаст. Д’Агоста не можеше да не забележи, че той не изглежда добре в белия гащеризон. Изобщо нямаше добър вид. В съчетание с обичайната му бледност и кльощавото тяло, торбестото работно облекло върху него приличаше повече на погребална плащаница.

Влязоха през импровизирания вход, където ги очакваше сержант Къри, който вече се бе екипирал. Целият етаж беше затворен като местопрестъпление и криминалистите събираха следи с пълна пара. Мнозина бяха на четири крака и обработваха всичко с пинсети, епруветки и найлонови пликчета с цип. Щом се облече, Д’Агоста се спря да гледа. Да, изглеждаха много добре, много професионално. Разбира се, в негово присъствие и това на ФБР всички се стараеха за пред тях. Въпреки това бяха най-добрите, които Нюйоркското полицейско управление можеше да предложи, и техният професионализъм се виждаше с просто око. Ужасно му се искаше да намерят нещо, което да представи на кмета колкото може по-бързо. Това ново двойно убийство вероятно означаваше, че случаят ще му бъде отнет, ако екипът му не покаже сериозен напредък. С малко късмет можеше да научат нещо от двамата, които бяха открили труповете.

Д’Агоста се огледа и накрая отбеляза:

— Идиотско място да извършиш убийство.

Пендъргаст наклони глава настрани.

— Може би, строго погледнато, това не е убийство.

Д’Агоста го пусна край ушите си, както постъпваше с много от загадъчните му подхвърляния.

— Какво искате? – попита Къри. – Да обиколите целия етаж или да видите само мястото на убийството?

Д’Агоста погледна Пендъргаст, който сви рамене почти безразлично.

— Както решиш, Винсънт.

— Нека видим мястото на убийството – отговори Д’Агоста на Къри.

— Добре, сър – отговори сержантът и ги поведе през приемната. Мястото излъчваше приглушеното усещане за болнична стая или отделение за неизлечимо болни, защото миришеше силно на криминологични химикали.

— Навсякъде има камери – каза Д’Агоста. – Изключени ли са били?

— Не – поклати Къри глава. – В момента сваляме записите от твърдите дискове. Изглежда са заснели всичко.

— Идването и измъкването на убиеца?

— Ще разберем веднага щом ги изгледаме. Ако искате, след това ще слезем в помещението на охраната.

— Аз искам – отговори Д’Агоста и добави: – Чудя се как извършителят е излязъл оттук с две глави под мишница?

В далечния край на външните офиси Пендъргаст забеляза мъж, също облечен в лекарски гащеризон, който правеше снимки с мобилен телефон, затворен в найлонов плик с цип. Лицето му изглеждаше леко зелено.

— Кой е този човек? – попита той.

— Той е от екипа криминалисти – отговори Къри.

— Криминалист? За какво? Как е получил разрешение?

Къри сви рамене.

–Доведи го.

Къри отиде и се върна с него. Мъжът беше едър и плешив, имаше очила с костена рамка. Под гащеризона носеше сив костюм и здраво се беше изпотил.

— Аз съм лейтенант Д’Агоста, командир на отряда детективи, а това е специален агент Пендъргаст от ФБР.

— Надзираващ агент Мелдръм от отдел „Финансови престъпления“ при Комисията по ценните книжа и борсите. Радвам се да се запознаем. – Мъжът протегна ръка.

— Съжалявам, но на местопрестъпление не се здрависва – обясни Д’Агоста. – Нали разбирате, може да се стигне до размяна на ДНК.

— Да, бе, споменаха ми го. Съжалявам – мъжът дръпна ръката си с глуповато изражение.

— Ако ми позволите да попитам – продължи лейтенантът, – защо отделът по финансови престъпления проявява интерес и кой ви разреши да влезете на местопрестъплението?

— Разрешението е от кабинета на щатския прокурор за Южния район. От дълго време бяхме по следите им.

— Вярно? – учуди се Д’Агоста. – Какво са направили?

— Много неща.

— Добре. Когато свършим огледа и свалим тези гадни гащеризони, бих искал да ни информирате.

— Ще се радвам да го направя

Те прекосиха откритото пространство към двете натруфени дървени врати, които бяха отворени и подпрени с клинове. От вътрешността на външния офис се лееше светлина и основният цвят, който Д’Агоста можеше да види зад вратите, беше тъмночервен. Вътре имаше екип, който се придвижваше крайно внимателно на подложки, сложени върху подгизналия килим.

— Мили боже, извършителят ли е оставил труповете така аранжирани?

— Не са местени, сър.

Двата трупа лежаха прострени един до друг на пода със скръстени на гърдите ръце, грижливо нагласени от убиеца или убийците. Под силната светлина на прожекторите, сложени от криминалистите, сцената изглеждаше фалшива като на снимачна площадка. Но миризмата на кръв беше истинска – смесица от влажен метал и месо, тръгнало да се разваля. Макар гледката да беше сама по себе си достатъчно ужасна, Д’Агоста така и не успя да свикне с миризмата. Никога. Усети как му се повдига и направи усилие да потисне внезапната спазматична реакция на стомаха си. Навсякъде имаше кръв. Това беше лудост. Къде беше експертът по кървави пръски? А, ето го там.

— Ей, Мартинели, нещо да кажеш?

Мъжът стана и се приближи.

— Каква е историята с тази кръв? Да не се е опитал да боядисва с нея?

— Има още доста анализи, които не съм направил.

— Някаква предварителна информация?

— Изглежда двете жертви са били обезглавени изправени.

— Откъде знаеш?

— От кръвта на тавана. Това са пет метра. Изригнала е право нагоре. Артериално налягане. За да стигне толкова високо, кръвното им налягане и пулсът трябва да са били на максимум.

— Това какво би причинило? Имам предвид високото кръвно налягане.

— Бих казал, че двамата са знаели какво ги очаква. Поне през последните няколко мига. Накарани са да се изправят и са знаели, че ще бъдат обезглавени. Изпитвали са краен ужас, а това е довело до повишено кръвно налягане и ускорен пулс. И отново: това е първото ми впечатление.

Д’Агоста се опита да проумее чутото.

— Отсечени с какво?

Мартинели кимна.

— Ето там.

Д’Агоста се обърна и го видя. На пода лежеше някакво средновековно оръжие, чието острие беше покрито с кръв.

— Викингска брадва. Разбира се, реплика. Остра като бръснач.

Д’Агоста погледна към Пендъргаст, но в този лекарски гащеризон

беше дори по-неразгадаем от обичайното.

— Защо не са викали? Никой нищо не е чул.

— Почти сме сигурни, че е използвано и друго оръжие. Вероятно огнестрелно. За сплашване да не викат. Освен това вратите са много дебели, а целият кабинет е отлично звукоизолиран.

Д’Агоста поклати глава. Луда работа. Да убиеш двамата изпълнителни директори в техния собствен кабинет в най-натовареното време на работния ден сред камери за видеонаблюдение и хиляди хора наоколо. Погледна отново Пендъргаст. За разлика от друг път, когато проучваше и взимаше проби с пинсетите, сега той мълчеше и стоеше спокойно, все едно е излязъл на разходка в парка.

— Е, Пендъргаст, имаш ли някакви въпроси? Нещо, което искаш да видиш? Улики?

— Благодаря, засега не.

— Аз съм само специалист по пръските от кръв – обади се Мартинели, – но ми се струва, че убиецът праща някакво послание. В „Поуст“ пише, че…

Д’Агоста го прекъсна с жест.

— Чел съм го.

— Извинете.

В този момент Пендъргаст най-накрая заговори:

— Господин Мартинели, извършителят бил ли е залят с кръв, след като е отсякъл главите на двете изправени жертви?

— Така мисля. Но дръжката на тази брадва е необичайно дълга и ако е стоял на известно разстояние и е успял да обезглави всеки от тях с един чист удар, реагирайки достатъчно пъргаво всеки път, като отскача назад при изригването на артериалната кръв… Мисля че може да се е измъкнал, без дори да бъде изпръскан.

— Бихте ли казали, че е бил изкусен в използването на тази брадва?

— Ако го погледнеш от тази гледна точка – да. Не е лесно да отсечеш главата на човек с един-единствен удар, особено ако е прав. И да го направиш, без да те изпръска кръвта? Да, бих казал, че това изисква сериозна практика.

Д’Агоста потрепери.

— Благодаря ви, това беше всичко – кимна Пендъргаст.

***

Срещнаха се с човека от Комисията по ценните книжа и борсите в стаята на охраната в мазето. По пътя надолу, докато прекосяваха фоайето, видяха отвън пред сградата струпана тълпа. В началото Д’Агоста си помисли, че това е непокорната преса. Разбира се, имаше хора и от медиите, но повечето бяха други. Размахваните плакати и приглушеното скандиране показваха, че беше демонстрация срещу единия процент богаташи. Проклетите нюйоркчани използваха всяка възможност да протестират.

— Искате ли да седнем там да поговорим? – попита той и посочи зоната за сядане в чакалнята. Техниците от Нюйоркското управление на полицията привършваха свалянето и подготовката на последния запис от охранителните камери.

— Защо не?

Тримата седнаха на столовете: мъжът от комисията, Пендъргаст и той.

— И така, агент Мелдръм – започна Д’Агоста, – информирайте ни за разследването на Комисията за ценните книжа и борсите.

— С най-голямо удоволствие. – Мелдръм му подаде визитката си. – Разпоредих се да ви изпратят копие на нашите файлове.

— Благодаря.

— Бърч са или по-скоро бяха съпружеска двойка от двайсет и две години. По време на финансовата криза изградиха инвестиционна схема, която се възползваше от хора с проблемни ипотеки. През 2012 схемата рухна и те бяха арестувани.

— Не са ли влезли в затвора?

Мелдръм разтегна устни в невесела усмивка.

— Затвор? Съжалявам, лейтенант, но къде сте прекарали последните десет години? Не мога да изброя случаите, по които съм работил, когато вместо да ги даваме под съд, ние договаряхме споразумение и налагахме глоба. Тези двама мошеници бяха плеснати през ръцете, но бързо отвориха нова схема за ограбване: „ЛФК Файненшъл“.

— Какво са правили?

–Атакуват съпрузите на войници и пенсионирани ветерани. Работят с две основни схеми на измама. Имате войник в чужбина – обикновено съпругата е тук и преживява финансови затруднения. Караш жената да поеме ипотека върху къщата с балонно плащане. В началото се връщат малки суми, които постепенно нарастват до размер, който хората не могат да изплащат. ЛФК й взимат къщата, продават я и прибират парите.

— Това законно ли е?

— В повечето случаи. Освен ако няма специални правила за възбрана на публичната продан на имота на действащ войник и те са ги нарушили. Тук се появявам аз.

— А втората схема?

— ЛФК откриват вдовица на ветеран, която живее в хубава и напълно изплатена къща. Те я притискат да поеме малка обратна ипотека върху къщата{25}. Нищо работа, прави се непрекъснато. Обаче ЛФК налага неустойка на обратната ипотека по някаква измислена причина: неплащане на жилищна застраховка и други фиктивни или дребни нарушения на условията. Достатъчни да вземат къщата, да я продадат и да задържат неприличен процент от реализираната сума за такси, глоби, лихви, наказателни плащания и други измислени разноски.

— С други думи, тези двамата са били чиста проба измет.

— Точно така.

— Вероятно са имали много врагове.

— О, да. Преди време в тази сграда имаше престрелка. Войник, който беше изгубил дома си, дойде и обстреля мястото, преди са се самоубие.

— Да, спомням си – кимна Д’Агоста. – Значи смятате, че двамата са били убити от жертва, която е искала да си отмъсти?

— Това е разумна хипотеза и е първото, което си помислих, когато ми се обадиха от кабинета на главния прокурор.

— Обаче сега не мислите, че е вярно?

— Не. Струва ми се напълно ясно, че е същият психар, който е обезглавил другите три жертви. Отмъстителят е наказал богатите боклуци. Точно както беше описано в „Поуст“.

Д’Агоста поклати глава. Колкото и да му беше неприятно това копеле Хариман, теорията му започваше да изглежда все по-логична. Погледна към Пендъргаст и не можа да се сдържи да не попита:

— Ти какво мислиш?

— Чудесна идея.

Д’Агоста изчака малко, но скоро стана ясно, че агентът няма да каже нищо повече.

— Това е лудост. В оживена офис сграда посред бял ден са обезглавени двама души! Как е минал убиецът през охраната, как е влязъл в кабинета на двойката, как ги е убил, как е отсякъл главите им и е излязъл? Без никой да види нещо? Изглежда направо невъзможно. Като в историите за затворени помещения на… как се казваше… Диксън Кар{26}.

Пендъргаст кимна.

— По мое мнение важните въпроси са не толкова кои са били жертвите, защо са били избрани или как е извършено убийството.

— При убийство какво друго може да се пита освен кой, защо и как?

— Драги Винсънт, има и къде.

33.

Звуковият инженер закачи микрофона за ризата на Хариман, нагласи го както трябва и след това се оттегли при своята апаратура.

— Моля, кажете няколко думи за проба – подвикна той от мястото си. – С нормален тон.

— Говори Брайс Хариман – каза репортерът. – Да вървим тогава ти и аз, на небето се е проснал вечерният час{27}.

— Чудесно, силата е добра. – Инженерът даде знак на продуцента с вдигнат палец.

Хариман се огледа наоколо от студийната сцена. Телевизионните студиа винаги го забавляваха: десет процента беше аранжирано така, че да прилича на нечия всекидневна или кабинет на водещия, а останалата част беше истински хаос от бетонов под и висящи прожектори, зелени екрани и камери, снопове кабели и стоящи наоколо хора, които гледаха.

Това беше третото му участие в телевизионно предаване тази седмица, и всяко беше по-продължително от предишните. Случващото се беше като барометър колко успешни бяха статията и нейните продължения. Първа беше местна нюйоркска телевизия, която му посвети двеминутен запис. Последва появата му в предаването на Мелиса Мейсън – едно от най-популярните токшоута в района на трите щата{28} тогава се чу новината за двойното убийство, което точно отговаряше на неговото предсказание. И сега се явяваше при големите клечки: „Америка тази сутрин с Кейти Дюрант“ – едно от най-големите утринни шоута, излъчвано в цялата страна. А ето и самата Кейти, седнала на не повече от половин метър от него, докато й пудрят лицето по време на рекламата. Студиото на „Сутрешната Америка“ беше аранжирано като ъгъл в скъпо кафене. По фалшивите стени висяха картини на американски наивисти. Две кресла с високи облегалки едно срещу друго с дантелени покривчици на облегалките за главите, а между тях монитор с голям екран.

— Десет секунди – подвикна някой от сумрачните дълбини на студиото. Гримьорката се дръпна назад и Кейти се завъртя към Хариман.

— Чудесно е, че сте тук – каза тя и му дари прочутата си белозъба усмивка. – Страхотна статия. Наистина страхотна.

— Благодаря. – Хариман й се усмихна в отговор.

Той гледаше отброяването, което течеше на цифровия екран. След миг върху една от камерите, насочени към тях, светна червена светлинка.

Кейти насочи замайващата си усмивка към нея.

— Тази сутрин имаме късмета при нас да е Брайс Хариман, репортерът от „Ню Йорк Поуст“, който според хората е направил онова, което нюйоркската полиция не успя: да открие мотивите на убиеца, вече наричан Ловеца на глави. А сега, след скорошното двойно убийство, което пасва точно в развитата от господин Хариман теория, публикувана за първи път в коледния брой на „Поуст“, тази история като че наистина предизвика силни чувства. От града започнаха да се изнасят известни личности, рок звезди, милионери и дори босовете на престъпния свят.

Докато тя говореше, мониторът между тях, на който се виждаше логото на предаването, оживя от кратки видеоклипове на хора, качващи се на лимузини, частни самолети, които рулират по пистата, познати лица, заобиколени от телохранители, които подтичват покрай папараците. Клиповете бяха познати: Брайс ги беше гледал преди. Освен това лично беше виждал какво става. Хора, и то могъщи, бягаха от Манхатън като плъхове от потъващ кораб. И всичко това заради него. През това време средностатистическият гражданин наблюдаваше случващото се с перверзен трепет, че най-накрая вижда единия процент да си го получава.

Кейти се обърна към Хариман.

— Брайс, добре дошъл в „Америка тази сутрин“. Благодаря, че се отзова.

— Кейти, аз благодаря за поканата – отговори Хариман. Той леко се премести, обръщайки своя по-добър профил към камерата.

— Брайс, целият град говори за твоите статии – започна Кейти. – Как успя да разбереш онова, което най-добрите умове в нашата полиция със седмици не успяваха да направят?

Хариман почувства тръпка да пронизва тялото му, когато си спомни думите на Петовски: Много репортери цял живот търсят подобна история.

— О, заслугата не е изцяло моя – отговори той с фалшива скромност. – Всъщност надградих работата, която полицията беше свършила до този момент.

— Обаче кога дойде, как да кажа, прозрението? – С щръкналото си носле и руси коси Кейти досущ приличаше на Барби.

— Предполагам си спомняш, че по това време наоколо се носеха много теории – отговори Брайс. – Просто аз не повярвах в идеята, че има повече от един извършител. Щом осъзнах това, беше само въпрос на време да се сетя да потърся общото между жертвите.

Тя хвърли поглед към телесуфльора, където течаха редове от първата статия на Хариман.

— Казваш, че между жертвите има набиващо се на очи сходство: пълната липса на човешко благоприличие. Че светът би бил по-добро място, ако те са мъртви.

Хариман кимна.

— Също така смяташ, че обезглавяването им е символичен жест?

— Точно така.

— Обезглавяване… някаква вероятност това да е дело на джихадист?

— Не. Не се вписва в начина на действие. Това е дело на един човек, който използва обезглавяването по някакви свои причини. Вярно е, че отсичането на главата е древно наказание, проява на Божия гняв срещу греха и покварата, които са избуяли в нашето общество. Дори терминът капитално за престъпление и наказание идва от латинското caput – глава. Обаче, Кейти, този убиец проповядва. Предупреждава Ню Йорк и едновременно с това и цялата страна, че алчността, егоизмът и грубият материализъм повече няма да бъдат търпени. Той се прицелва в най- хищните от този един процент, които през последните няколко години сякаш малко по-малко започнаха да превземат нашия град.

Кейти кимаше усърдно с блеснали очи, попивайки всяка негова дума. В този момент Брайс осъзна нещо: с тази статия се бе превърнал в знаменитост. Собственоръчно се беше заел с най-прословутата серия убийства от много години и ги превърна в своя собственост. Статиите, продължение на първата, внимателно съставени за възможно най- голяма сензация и лъскане на собственото му име, бяха черешката на тортата. Всички в Ню Йорк очакваха с нетърпение неговите думи. Те искаха, имаха нужда той да им обясни за Ловеца на глави.

А Брайс щеше да го прави с удоволствие. Това интервю беше златна възможност да раздуха славата си и точно това щеше да направи.

— Какво точно проповядва? – попита Кейти. – И на кого?

Брайс надуто оправи вратовръзката си, като внимаваше да не бутне микрофона.

— Всъщност е много просто. Погледнете какво се случва с нашия град: корумпираното богатство, което се излива тук от другата страна на света, апартаментите за петдесет или сто милиона долара, милиардерите, които се затварят в своите златни дворци. Някога Ню Йорк Сити беше град, където всички – бедни и богати, се смесваха и спогаждаха. Сега свръхбогатите превземат нашия град и тъпчат върху нас, останалите. Мисля, че посланието на убиеца за тях гласи: променете начина си на живот – Той произнесе последните думи заплашително.

Очите на Кейти се уголемиха.

— Нима искаш да кажеш, че Ловеца на глави ще продължава да убива свръхбогатите?

Хариман изчака да мине един напрегнат от очаквания миг. След това кимна. Време беше да раздуха славата си.

— Да. Но да не изпадаме в самодоволство. Може да е започнал с богатите и силните на деня – каза той, – но ако не обърнем внимание на неговото предупреждение… възможно е и да не спре дотук. Кейти, ние всички сме изложени на риск. Всеки един от нас.

34.

Помещенията на охраната в Крайбрежния финансов център и специално тези на „ЛФК Файненшъл“ бяха разположени в голяма стая без прозорци в мазето, иззидана от сгурбетонни блокчета и обзаведена с функционални метални мебели. Но щом влязоха, Д’Агоста осъзна, че охранителната система е последна дума на техниката, чисто нова и управлявана от истински специалисти. Директорът на охраната, човек на име Храдски, беше иззел всички записи от охранителните камери в сградата и организирал копирането им на твърди дискове за техническия екип на Нюйоркското полицейско управление, който ги беше отнесъл. Но Д’Агоста не искаше да чака да ги изгледа на „Полис Плаза“ №1, което щеше да отнеме часове, ако не и цял ден, докато бъдат подготвени. Искаше веднага да ги види. Храдски любезно беше организирал всичко и бе готов да ги пусне, когато Д’Агоста и Пендъргаст дойдат.

— Господа, моля влезте. – Храдски беше нисък мъж с черна коса, комплект смайващо бели зъби, розови венци и широка усмивка, която очевидно не слизаше от устата му. Приличаше повече на бръснар, отколкото на техник по охранителни системи, обаче докато Д’Агоста го гледаше как хвърчи из прожекционната зала, включвайки това, скапвайки онова, почуквайки по тази или онази клавиатура, осъзна, че са извадили голям късмет. Повечето директори на охраната бяха неотзивчиви, ако не и откровено враждебно настроени. Този човек искаше да им помогне и явно знаеше какво прави.

— И така, какво точно искате да видите? – попита Храдски. – Имаме много камери и само през последния ден са направени хиляди часове записи. Пратихме ги на вашите хора.

— Онова, което искам, е много просто. Пред вратите на кабинета им има камера. Искам да намерите този запис, да започнете от мига, в който са намерени труповете, и да върнете записа с бързи обороти назад.

— Веднага.

На Храдски му трябваха само няколко мига да подготви всичко и да угаси лампите. На екрана се появи изненадващо ясно изображение: широкоъгълна гледка към двойната врата и района около нея с бюрата от двете страни. Записът започна с мъжа, който беше намерил труповете, седнал на стол и притиснал главата си с ръце, докато секретарката беше простряна на дивана до него. След това се изправиха с усилие и мъжът задърпа жената обратно в кабинета. Няколко мига по- късно излязоха заднешком и ето ти кадъра как мъжът опитва дръжката на заключената врата с жената, после тя се връща заднешком при бюрото си, мъжът изчезна от полезрението, а вратите си оставаха затворени, докато различни хора се тълпяха насам–натам из външния офис.

Те чакаха, докато секундите се изнизваха назад. В този момент вратите се отвориха и един мъж с голям куфар за инструменти се показа вляво на сцената, крачейки назад, влезе в кабинета през вратите заднешком и те се затвориха.

— Спри го! – извика Д’Агоста.

Храдски го спря.

— Пусни го бавно напред.

Той го пусна и сега вратата се отвори и мъжът излезе.

— Спри кадъра. – Д’Агоста стана и се вторачи. Изображението беше изключително ясно. – Това е нашият човек, нали? Той излиза последен от кабинета, преди труповете да бъдат намерени. Трябва да е той. – Погледна към Пендъргаст, сякаш очакваше да му възрази.

Но не, агентът кимна и каза:

— Твоята логика е желязна.

— Погледни куфара, който носи. Достатъчно голям за меч или две глави! А времето на записа съвпада с часа на смъртта, както я определи патологът. Мамка му, това е убиецът!

— Както изглежда, извън всяко съмнение – каза Пендъргаст.

— И така, кой е той? – Д’Агоста се обърна към Храдски. – Виждали ли сте този човек преди?

Храдски се зае да мести изображението напред–назад, изолира лицето на мъжа, след това се зае с помощта на софтуера да го направи по-ясно.

— Изглежда ми познат. Мисля, че работи тук. Мамка му, та това е Макмърфи!

— Кой е той?

Храдски натисна някакъв бутон и на екрана изскочи личното му дело. Имаше негова снимка и до нея се виждаше името му: Роланд Макмърфи, помощник–вицепрезидент. Следваха всички негови лични данни: телефон, адрес на Кълъмбъс Авеню. Всичко.

— Това е нашият човек! – Най-накрая. На Д’Агоста му беше трудно да скрие екзалтацията в гласа си.

— Хм – обади се Храдски. – Не мисля така.

— Какво имате предвид?

— Дори не мога да си представя Макмърфи да направи това. Той е от онези хора с тесни рамене, двойна брадичка, хипохондрик, колекционер на пеперуди, щура се наоколо, все едно ще го нашибат с камшик.

— Понякога са хората, които най-малко подозираш – отговори Д’Агоста. – Просто избухват.

— Можем да проверим неговото движение. Съхраняваме цифрови данни за всеки, който влиза или излиза от сградата. – Храдски започна да прелиства някакви електронни файлове. – Тук пише, че не е идвал на работа. Изглежда се е обадил, че е болен.

— Значи се е обадил, че е болен, и после се е промъкнал тук. – Д’Агоста се обърна към Къри. – Прати две патрулки на неговия адрес с подкрепления. Два екипа от спецотряда са в готовност за действие, ако стане нужда. Действай.

— Слушам, лейтенанте.

Храдски прочисти гърлото си.

— Това, което предположихте – че се е промъкнал тук – би било трудно, ако не и невъзможно. Тук имаме най-модерна охрана.

Пендъргаст каза тихо:

— Мога ли да помоля за нещо?

Д’Агоста го погледна.

— Да, разбира се. Казвай.

— Убиецът е излязъл от кабинета в четири часа и една минута следобед. За колко време се стига оттам до главното стълбище?

— Бих казал от шест до осем минути – отговори Храдски, след като помисли.

— Чудесно. Да проверим тогава записа на камерата във фоайето в четири и осем минути.

Храдски го приготви и след минутка те вече гледаха мъжа с калъфа за чело да излиза от фоайето в четири и осем.

— А сега – продължи Пендъргаст – продължете да връщате записа от камерата във фоайето, докато не го видим да влиза.

Гледаха видеото обратно, докато не видяха мъжа да излиза от вратата и да върви заднешком, изчезвайки от погледите им.

— Три и петдесет следобед – каза Пендъргаст. – Сега вече знаем, че убийството е извършено в течение на единайсет минути между три и петдесет и четири и една. Отлично. Господин Храдски, пуснете ни от камерата във фоайето записа от осем минути по-рано, за да видим дали влиза в сградата.

Д’Агоста гледаше, докато Храдски го правеше, и ето ти го и мъжа да влиза във вратата в 3:42 следобед. Видяха как влезе във въртящата се врата, отиде право при електронната бариера, плъзна електронната си карта и тя веднага се отвори.

— Какво показва времевият печат за плъзгането на картата? – попита Пендъргаст.

— Три и четиресет и три и две секунди – отговори Храдски, след като погледна записа.

— Моля, проверете в данните на охранителната система кой се е регистрирал по същото време.

— Да, умно. – Храдски натисна още няколко клавиша, след това се смръщи на изображението, което се показа на екрана. Гледа го дълго време с издути устни. После опита отново същата команда.

— Е? – попита Д’Агоста. – Кой е?

— Никой. Никой не се е регистрирал в същия момент.

В този миг от далечния ъгъл на помещението се появи Къри, след като бе провел няколко телефонни разговора.

— Лейтенант?

— Какво има?

— Роланд Макмърфи е прекарал целия ден в болницата, защото са му слагали колостомна торбичка.

***

Те излязоха от фоайето на площада пред Крайбрежния финансов център, където се беше струпала шумна тълпа, която викаше и размахваше плакати.

— Само това липсваше – демонстрация. Какво, по дяволите, искат? – попита Д’Агоста.

— Нямам представа – отговори Къри.

Докато Д’Агоста търсеше път през кипящата маса, започна малко по малко да схваща какво става. Всъщност протестираха две твърде различни групи. Едната размахваше плакати и скандираше: „Долу единият процент!“ и „Обезглавете алчните корпорации!“. Тези хора бяха от по-младия и мърляв спектър на левицата, които Д’Агоста помнеше от протестите „Окупирай Уолстрийт“ преди няколко години. Другата група беше твърде различна. Много от нея също бяха млади хора, но носеха палта и вратовръзки и приличаха повече на мормонски мисионери, отколкото на крайни левичари. Те не викаха, а носеха плакати с различни лозунги като: „Кой те притежава?“; „Добре дошли край кладата на суетата“; „Най-добрите неща в живота не са вещи, а консуматорството е смъртоносна болест“.

Макар и двете страни да бяха убедени в порочността на парите, те си подвикваха обиди и там, където двете тълпи се срещаха, избухваха малки сбивания. През това време от различни страни се стичаха все повече и повече хора, за да се присъединят към тях. Докато Д’Агоста ги наблюдаваше, откри, че един мъж, изглежда, е водач на по-тихата група – слаб, сивокос, облечен в дълго, мръсно палто, под което се виждаше нещо, приличащо на монашеско расо. Той носеше плакат, на който пишеше:

СУЕТА

Под думата имаше грубо нарисуван огън.

— Ей, виждаш ли онзи тип? Какво мислиш за него?

Пендъргаст погледна натам.

— Йезуит според износеното расо под палтото. А плакатът е алюзия с кладата на суетата на Савонарола{29}. Винсънт, не мислиш ли, че това е много интересно развитие на днешното положение? Нюйоркчани не спират да ме изненадват.

Д’Агоста имаше смътен спомен, че е чувал нещо за лудия Савонарола, изиграл роля в италианската история, но не можа да го свърже с нещо конкретно.

— Тези тихите ме плашат повече от кряскащите боклуци, защото, изглежда, наистина го мислят.

— Прав си – отговори Пендъргаст. – Май си имаме работа не само със сериен убиец, а и със социален протест. И то на две различни движения.

— Да, и ако не решим бързо случая, в Ню Йорк като нищо може да избухне гражданска война.

35.

Марсдън Суоп излезе в декемврийския мраз от своя апартамент на Източна 125-а улица и се опита да диша дълбоко, за да се отърве от застоялия въздух в сутеренното си студио. След протеста вчера следобед се чувстваше зареден с енергия. Оттогава – осемнайсет часа без прекъсване – Суоп седя пред своя стар компютър „Гетауей“, потопен в блога си, Туитър, Фейсбук, Инстаграм, като пращаше и имейли. Удивително, мислеше си той, как една скромна идея може за толкова кратко време да порасне като снежна топка в нещо толкова голямо. Светът жадуваше онова, което той можеше да му предложи. Какво странно усещане след всички години работа в неизвестност и бедност.

Той си пое още няколко пъти дълбоко дъх. Чувстваше се леко замаян не само от дългото взиране в компютърния монитор, но и защото от два дни не беше ял. Не изпитваше глад, но знаеше, че трябва да хапне нещо, за да продължи да функционира. Духът му беше нахранен, а тялото му работеше на гладно.

До тротоара в ярката, студена зимна светлина профучаваха коли, безгрижни хора се занимаваха с незначителните си дела. Той отиде пеша до „Бродуей“, пресече го, минавайки под издигнатите във въздуха релси, докато над главата му, тракайки и скърцайки, премина едно влакче по пътя си на север. Насочи се към „Макдоналдс“ на ъгъла на 125–а и „Бродуей“.

Мястото беше пълно с обичайните скитници, които опитваха да се измъкнат от хватката на студа, обхванали с ръце чашата кафе. Както и неизбежната група азиатци, които пляскаха карти. Той се спря: тук бяха напълно невидимите, стъпканите бедняци, смазани и натикани в калта от богатите и силните в този неморален град. Скоро, много скоро техният живот щеше да се промени… благодарение на него.

Но това нямаше да стане веднага. Отиде при тезгяха и поръча две дузини пилешки хапки „Макнъгет“, кана с шоколадово мляко, взе поръчаното и го занесе на една маса. Той също можеше да мине за невидим: никой не го познаваше, никой не се интересуваше от него. А и нямаше какво толкова да се гледа: слаб мъж на петдесетина години с оредяваща посивяла коса, късо подстригана брада, кльощав и недохранен, облечен в кафяво пухено яке от „Армията на спасението“, панталони и обувки втора употреба.

Бивш йезуитски свещеник, Суоп беше напуснал преди десет години Обществото на Исус{30}, за да избегне изгонването главно заради гръмогласната му критика на лицемерието на Католическата църква, придобила в течение на столетията пари и имоти в пълно противоречие с Исусовото учение за бедността. Като йезуит беше положил клетва за бедност, ала какъв контраст беше тя с неприличните богатства на Църквата. Според него „… по-лесно е камила да мине през иглени уши, нежели богат да влезе в Божието царство{31}“! беше най-ясното изявление на Исус през времето му на земята. Въпреки това, както често го беше изтъквал пред своите началници за тяхно голямо неудоволствие – то беше най-често пренебрегваното от много така наречени християни.

Но не и сега. Тъпканите повече нямаше да го приемат. Отговорът не беше някаква физическа революция от вида, желан от мнозина, които изведнъж бяха започнали да протестират. Нищо никога не можеше да промени човешката алчност. Не, онова, за което Суоп призоваваше, беше вътрешна революция. Човек не може да промени алчността на света, но може да промени себе си, да се посвети на бедността и простотата и да отхвърли суетата.

Беше си тръгнал очернен и продължи самотния си кръстоносен поход онлайн, ругаеше парите, богатството, привилегиите. Беше глас в пустиня, докато по някаква прищявка не се присъедини към демонстрациите. И докато говореше с хората, маршируваше и продължаваше да говори, осъзна, че най-сетне е намерил своите хора и своето призвание.

Само преди два дни, докато четеше в „Ню Йорк Поуст“ за убийствата на Ловеца на глави, му хрумна идея. Щеше да организира голям огън на открито. Символичен огън като кладата, запалена от монаха Савонарола на 7 февруари 1479 година на централния площад във Флоренция. На тази дата хиляди флорентинци се отзовали на неговия призив да донесат на големия площад вещи на суетата и алчността, да ги струпат на куп и да ги изгорят в символично пречистване на душите си. Гражданите реагирали с огромен ентусиазъм, носейки козметични продукти, огледала, неприлични книги, карти за игра, скъпи дрехи, фриволни картини и други проявления на светската алчност. Накрая ги подпалили в огромна клада на суетата.

След това като по поръчка беше чул в социалните медии за демонстрацията и тя бе избистрила всички негови мисли около тази идея: клада на суетата през XXI век. Какво по-добро място за това от Ню Йорк, Флоренция на модерния свят, града на милиардерите и бездомниците, на най-богатите и най-бедните, мястото на среднощни забавления за богатите и безпросветно отчаяние за бедните.

И така бившият йезуит Марсдън Суоп пусна в социалните медии скромен апел към всички, на които са им дошли до гуша материализмът, нарцисизмът, алчността, егоизмът, неравенството и духовната празнота на съвременното общество. Беше ги поканил да участват в неговата нова клада на суетата, която ще се издигне някъде в Ню Йорк Сити. За да се объркат и смутят властите, написа той, същинското място на кладата ще се държи в тайна до последния възможен момент. Но тя ще бъде на публично място, много обществено място, и ще се издигне толкова бързо, че властите не ще имат време да я предотвратят. Неговите читатели, неговите последователи трябва да се приготвят и да очакват указанията му.

Идеята, написа Суоп, му хрумнала заради бруталните убийства на Ловеца на глави. Той е човек, който има претенцията да разпознава злото в нашия модерен свят. Ако вярваш в Сатаната (има много доказателства, които да подкрепят тази вяра), разбираш, че всъщност Ловеца на глави е слуга на Сатаната. Той извлича изгода от хищническото зло на този един процент и корпоративните му палачи, за да разпространява още злини по света. Ловеца на глави си е присвоил божественото право да съди, което е крайното богохулство! Той ще отклони вярващите от техния истински дълг, който е да молят за прошка, да търсят начини да се пречистят, да извадят гредата от своето око, преди да се опитат да махнат треската от окото на ближния. Другите протестиращи, онези, които призовават за унищожаването на богатите, са не по-малко слуги на Сатаната от самите богаташи. Не, човек не унищожава богатите – постъпваш като Христос и ги покръстваш.

С тази цел Суоп предлагаше клада за изкупление. Помоли всички, които искат да участват, да донесат нещо символично, което да бъде изгорено. Нещо, което за тях е олицетворение на злото, от което искат да се очистят. Символ на пречистването, което всеки човек търси. На изкуплението, което се надява да получи, на покаянието, което иска да постигне.

Скромните му постинги бяха събудили чувствата на хората. В началото почти нямаше отговор. После видя няколко ретуитвания и споделяния на призива му във Фейсбук. И внезапно излетя като ракета. Съобщението беше набрало невероятна скорост. В продължение на осемнайсет часа без прекъсване компютърът му пиукаше заради получените постове, лайкове и отговори на неговия призив: стотици хиляди. Хората бяха запленени. Те копнееха да се пречистят, да изстържат мръсотията на алчността и материализма. Хиляди и хиляди бяха качили снимки на вещите, които бяха избрали за кладата на суетата. Удивително беше наистина как реагираха хората в района на трите щата. Всички чакаха неговото съобщение къде и кога.

Последната пилешка хапка изчезна в устата му и той задъвка бавно и замислено, почти без да усеща вкуса й. Допи млякото с шоколад. След като задоволи телесните си нужди, почисти масата, изхвърли отпадъците и излезе през вратата в хапещия декемврийски студ, за да поеме надолу по 125-а улица към своето сутеренно студио и стария компютър.

Там щеше да продължи да събира хора за своята кауза.

36.

Чарлз Атия си помисли колко впечатляваща на вид жена е доктор Уонзи Адейеми, когато в десет сутринта дойде в Обединените нации, за да произнесе речта си пред Общото събрание. Беше повикан да се яви на работа за смяна и половина от отдел „Безопасност и охрана“ на ООН и застана на пост в гъмжащото от хора фоайе на сградата, в която се помещаваше Общото събрание. Той се присъедини към другите осемдесет души охрана, чиято задача беше да упътват официалните лица и делегациите, които пристигаха за речта, както и тълпите зяпачи, дошли да видят доктор Адейеми, която по-рано тази година беше спечелила Нобеловата награда за мир. Атия особено много държеше да я види – всъщност затова беше помолил за тази извънредна задача, защото и той беше с нигерийски произход и се гордееше с Адейеми – сега нигерийски посланик и най-известен негов сънародник – и искаше да чуе нейната реч пред ООН.

Адейеми беше пристигнала преди час с голям антураж и собствената си охрана. Носеше пищна нигерийска рокля китенге{32} върху която бяха щамповани удивителни черно-бели геометрични фигури с яркоцветни бордюри. На главата си беше увила блестяща оранжева копринена забрадка. Тя беше висока, величествена, изпълнена с достойнство и изненадващо млада, като се вземат предвид всички нейни постижения. Атия потръпна от нейния чар.

Хиляди хора бяха дошли да я поздравят, докато минаваше през фоайето, да надават приветствени викове и да хвърлят жълти рози – нейното любимо цвете. Срамно е, помисли си Атия, че доктор Адейеми, изтъкната християнка, е била принудена да пътува с такава голяма група въоръжена охрана заради една фетва{33}, заплахи за убийство и дори един неуспешен опит.

Той помогна изпълнените с уважение тълпи да бъдат задържани зад огражденията от кадифени въжета, докато минаваше доктор Адейеми. Сега беше в залата вече час и държеше реч за ХИВ/СПИН. Застъпваше се за по-голямо финансиране от страна на правителствата в света на веригата от ХИВ-болници, които тя беше създала из Западна Африка. Не можеше да я вижда, но речта се предаваше на живо във фоайето, за да може всички там да я слушат. Адейеми разказваше красноречиво на английски за работата на своите клиники и забележителното намаляване броя на новите заразявания с ХИВ благодарение усилията на нейните организации. Нейните болници бяха спасили хиляди животи, защото предлагаха не само животоспасяващи лекарства, но и образователни програми. Всичко това обаче я беше превърнало в мишена на „Боко Харам“, които твърдяха, че нейните клиники са плод на западен заговор за стерилизация на жените мюсюлманки, и взривиха няколко от тях.

Общото събрание хареса речта и няколко пъти я прекъсва с аплодисменти. Да, помисли си Атия, ето едно чисто добро, нещо, с което всяка нация може да се съгласи.

Чу как речта наближи своя край. Сега трептящият глас на доктор Адейеми достигна върха на своята изразителност, призовавайки света да обещае да унищожи ХИВ/СПИН, както премахна дребната шарка. Това не беше невъзможно. Да, щяха да са нужни пари, всеотдайност и обучение от страна на правителствата в света, а целта беше напълно постижима.

Още одобрителни викове и тя завърши сред овациите на скочилите на крака делегати. Атия се приготви за тълпата, която щеше да нахлуе във фоайето. Скоро вратите се отвориха и чуждите делегации, журналистите и гостите се устремиха навън, следвани от Адейеми и антуража й от нигерийски политици, лекари и социални работници. Групата беше заобиколена от нейната охрана. Какъв свят е този, помисли си Атия, щом дори светица като нея има врагове. Но това беше факт и охраната около нея беше стегната като барабан въпреки присъствието на добре обучените служители от отдел „Охрана и безопасност“ на ООН.

Тълпата продължаваше да се излива през вратите развълнувана, разговаряща, все още под въздействието на вдъхновената реч. Лееше се покрай огражденията от кадифени въжета дисциплинирано и нарастваше, докато доктор Адейеми, нейният антураж, охраната и почитателите й пресичаха фоайето. Атия никога не го беше виждал толкова пълно с народ, който се трупаше на гроздове около неговата сънародничка като пчели около царицата. Разбира се, тук бяха и медиите, настръхнали от телевизионни камери.

Внезапно Атия чу бърза поредица трясъци – бум, бум, бум, бум, бум! Обучен стрелец, той веднага разпозна шума не като стрелба, а предизвикан от пиратки. На тълпата обаче й липсваха неговите познания и резултатът беше като от истинска стрелба: внезапна съкрушителна паника. Фоайето се изпълни с крясъци и писъци, докато хората хукнаха да търсят прикритие и каквото и да е скривалище, тичайки лудо във всички посоки. Блъскаха се, падаха и диво се тъпчеха един друг, все едно мозъците им бяха изключили и се бяха оставили на инстинктите да ги ръководят.

Атия и колегите му се опитаха да въведат ред и да приложат внимателно упражняваните антитерористични мерки, но усилията им бяха безплодни. Никой не слушаше, хората просто не можеха да чуват: кадифените въжета и техните колчета, огражденията – всичко рухна като къщичка от карти.

Петнайсет секунди след трясъка на пиратките се чуха два глухи взрива един след друг и почти на мига огромното фоайе се изпълни със заслепяващо гъст дим, който увеличи степента на ужаса до ниво, което Атия никога не бе смятал за възможно. Хората пълзяха по пода, крещяха, зяпаха за въздух и се вкопчваха един в друг като удавници. Той се опитваше да помогне, правеше всичко възможно да ги успокоява и да ги отвежда в предварително създадените зони за безопасност, но те всички, изглежда, се бяха превърнали в подивели, безмозъчни животни. Чу воя на сирени през пелената дим, докато полицията, пожарната и антитерористичните части пристигаха на площада отвън, невидими отвътре. А сляпата паника продължаваше и нямаше край. В един момент атмосферата започна да се прояснява, първо сумракът само просветля, после премина в тъмнокафява светлина и накрая се проясни до лека омара. Вратите на фоайето бяха отворени, климатичната система работеше на пълни обороти, нюйоркските полицаи нахлуха заедно с антитерористичен отряд. Когато димът се разнесе, Атия видя, че почти всички още лежаха на пода след избухването на димните бомби, когато, за да се предпазят се бяха проснали на земята и опитали с пълзене да се скрият.

В този момент той видя нещо, което прониза с ужас сърцето му.

Гледка, която нямаше да забрави, докато е жив. Там лежеше по гръб трупът на доктор Уонзи Адейеми. Знаеше, че е нейният, заради лесно различимата рокля китенге. Но главата й липсваше. Двама от нейните телохранители, които вероятно я бяха прикривали, също лежаха мъртви до нея.

На мястото на клането се лееше кръв и когато хората около трупа й осъзнаха пълния размер на случилото се, се понесоха скръбни викове и ридания, а охранителите й се оглеждаха объркани и яростни и в търсене на убиеца се щураха насам–натам. През това време полицаите мобилизираха, организираха, насочваха, викаха и започнаха да разчистват тълпата ужасени хора.

Вторачен във фоайето с разсейващия се черен пушек, заслушан във виковете на уплашените хора, докато фигури с каски на главите тичаха напред–назад в сумрака и с мегафоните си упътваха в една или друга посока, в плътната маса от просветващи сигнални лампи и виещи сирени отвън – Атия се почувства така, сякаш се е спуснал в пъкъла.

37.

Брайс Хариман започна дългото изкачване на небостъргача на „Дигитален потоп“ в стъкления асансьор и наблюдаваше как фоайето се смалява в петънце далече под него. Антон Озмиян лично беше поискал среща и това бе достатъчно да събуди силно любопитство у Хариман, но в момента имаше и други неща на главата си.

Първото и най-важното беше убийството на доктор Уонзи Адейеми. След вчерашното интервю за „Америка тази сутрин“ той се беше превърнал в градска знаменитост, а всичките му предсказания се приемаха като божия истина. Усещането беше прекрасно и шеметно. Ала това последно убийство, макар и много трагично, беше удар под пояса за него. Въпреки че досега не бяха известни подробностите, обезглавяването и особено изборът на жертвата сякаш нямаха нищо общо с по-раншните престъпления. И точно в това беше проблемът. Хариман осъзнаваше, че контролът му върху историята за Ловеца на глави зависи от отстояването на неговата теория. Главният редактор вече три пъти му се обажда, за да пита дали е успял да изрови нещо злепоставящо.

Мръсотията. Нуждаеше се точно от това – мръсотията, скелетите в килера на тази светица, тази нова Майка Тереза, която току-що беше спечелила Нобелова награда. Няма начин да няма някакви тайни, разсъждаваше той – нищо друго не беше логично. И така, в часовете след новината за смъртта на Адейеми той беше започнал отчаяно издирване на това злепоставящо, но добре скрито минало. Започна да рови дълбоко в произхода й, говори с всеки, за когото научи, че знае нещо за нея, притискаше хората, настоявайки да признаят онова, което беше сигурен, че крият. Докато вършеше това, осъзнавайки, че си причинява голяма беля, разбираше ясно, че ако не успее да изрови нищо срещу жената, неговата теория, неговата надеждност и властта му над историята ще бъдат изложени на опасност.

По средата на цялото това трескаво издирване получи загадъчна бележка от Озмиян, в която предприемачът го молеше да се отбие в неговия офис този следобед в три. „Разполагам с важна информация, свързана с усилията, които полагате“, пишеше вътре, но нищо повече.

Хариман знаеше много добре, че Озмиян се ползва с името на безскрупулен предприемач. Вероятно се беше ядосал, че е взел интервю от бившата му съпруга Изолда и със сигурност беше гневен за всички неприятни неща, свързани с дъщеря му, които Хариман беше публикувал в „Поуст“. И преди се беше оправял с ядосани хора.

Очакваше, че срещата с Озмиян ще е същата: дълго състезание по надвикване. Колкото повече, толкова по-добре: всичко щеше да бъде записано. Повечето хора не осъзнаваха, че когато си имат работа с пресата, често в гнева си правят възмутителни, но страхотни за цитиране изказвания. От друга страна обаче, Озмиян твърдеше, че „има  важна информация“ – може би свързана с проучванията на Брайс за тъмното минало на Адейеми. Не смееше да пропусне възможността да се сдобие с нея.

Излезе от асансьора, чиито врати се отвориха на последния етаж на небостъргача на „Дигитален потоп“, каза името си на секретарката и позволи да бъде поведен от някакъв хипстър през редица от просторни помещения, докато накрая не се озова пред двойна масивна порта от бреза, в едното крило на която имаше вградена малка врата.

Хипстърът почука. От другата страна се чу: Влез. Вратата се отвори и Хариман влезе, а хипстърът се оттегли заднешком, както хората правеха в присъствието на монарх, и затвори вратата зад гърба си.

Хариман се озова в тежко декориран ъглов кабинет с прекрасна гледка към „Батъри“ и Световния търговски център 1. Във фигурата, която седеше зад огромно, прилично на гробница писалище от черен гранит, той разпозна тънките, аскетични черти на Антон Озмиян. Мъжът отвърна безизразно на погледа му с почти непремигващи като на ястреб очи.

Пред писалището бяха сложени няколко стола. На един от тях седеше някаква жена. Не приличаше на част от корпоративния свят, защото беше облечена малко по-небрежно, макар и стилно, и Брайс се запита какво ли прави в кабинета на Озмиян. Приятелка? Ала леката усмивка, която играеше около устните й, внушаваше нещо друго.

Озмиян посочи с ръка един от столовете и Хариман седна на него.

Помещението потъна в тишина, докато двамата не отместваха очи от него по начин, който стана крайно смущаващ. Когато стана ясно, че никой от тях няма намерение да заговори, Хариман го направи.

— Господин Озмиян – започна той, – получих вашата бележка и разбрах, че имате информация, свързана с настоящото ми проучване…

— Настоящото ви проучване – прекъсна го Озмиян. Гласът му беше равен и безизразен като очите му. – Да не губим време. Вашето настоящо разследване подложи дъщеря ми на най-гнусните клевети. Не само това, но опетнихте нейния характер така, че тя не може да се защити от гроба. Затова аз ще я защитавам.

Хариман беше очаквал да чуе нещо подобно, но в малко по-сдържана разновидност.

— Господин Озмиян, аз описах фактите. Нищо повече.

— Фактите трябва да бъдат описвани по справедлив и безпристрастен начин – отговори Озмиян. – Обявихте дъщеря ми за човек „без социална стойност“ и заявихте, че „светът ще бъде по-добро място, ако тя е мъртва“. Това не е описание на фактите, а очерняне на доброто име.

Хариман точно се готвеше да отговори, когато предприемачът неочаквано скочи на крака, заобиколи писалището и седна на стола до него, притискайки го в сандвич между себе си и жената.

— Господин Хариман, лаская се да мисля за себе си като за разумен човек – продължи Озмиян. – Ако гарантирате, че няма да кажете или напишете и дума срещу моята дъщеря и че ще драснете нещо положително в нейна памет, за да смекчите нанесената от вас вреда – няма да говорим повече по въпроса. Дори няма да искам да опровергаете пряко вулгарните лъжи, които вече внушихте.

Това беше изненадващо меко, макар Брайс да се беше обидил от загатването, че може да му бъде повлияно по този начин.

— Съжалявам, но трябва да съобщавам новините такива, каквито ги виждам, и не мога да се съобразявам с фаворити, чиито чувства са наранени. Зная, че няма да ви е приятно да го чуете, но не написах за покойната ви дъщеря нищо, което да не е вярно.

Настъпи кратко мълчание.

— Разбирам – каза Озмиян. – В такъв случай, нека ви представя моята колежка госпожица Алвес-Веторето. Тя ще ви обясни какво ще се случи, ако отпечатате още една дума, само една думичка, която клевети моята дъщеря.

Озмиян се облегна, а жената, чието име така и не разбра добре, се наклони напред.

— Господин Хариман – заговори тя с тих, почти копринен глас, – разбрах, че сте основателят и движещата сила на фондацията „Шанън Кроа“, благотворителна организация, кръстена на вашата покойна приятелка, починала от рак на матката. – Тя имаше слаб акцент, труден за определяне, което придаваше на думите й допълнително въздействие.

Хариман кимна.

— Разбрах още, че фондацията с помощта на „Поуст“ е била доста успешна, събирайки няколко милиона долара, и че вие сте в нейния управителен съвет.

— Точно така. – Хариман нямаше никаква представа накъде бие.

— Вчера фондацията имаше малко над един милион в своята сметка – впрочем разплащателна сметка, чийто титуляр сте вие.

— И какво от това?

— А днес сметката е празна. – Жената се облегна на стола.

Хариман примигна изненадано.

— Какво…

— Сам можете да проверите. Много просто: всички пари от сметката на фондацията са прехвърлени в офшорна банкова сметка на Кайманите. Открита от вас с вашите подписи и записи от охранителни камери, които могат да потвърдят присъствието ви там, както и от показания на банкови чиновници.

— Никога не съм ходил на Каймановите острови!

— Разбира се, че сте ходили. За вас беше създадена красива електронна следа: полети, номера на паспорта ви.

— Кой ще повярва това?

Жената продължи търпеливо.

— Всички пари са прехвърлени от сметката на фондацията във вашата офшорна сметка. Ето квитанцията за трансакцията. – Тя бръкна в тънка чанта от крокодилска кожа на съседната масичка, извади лист хартия и го задържа пред Хариман няколко секунди, преди да го върне на мястото му.

— Това са глупости. Няма начин да издържи.

— Напротив, ще издържи. Както можете да си представите, нашата фирма разполага с множество чудесни програми и с тях беше организирана елегантна електронна кражба, чиито следи водят до вас. Разполагате с една седмица да публикувате положителна история за Грейс Озмиян. Дори ще ви снабдим с досие, за да улесним вашата работа. Ако го направите и обещаете никога повече да не пишете за нея, ще върнем парите обратно в сметката и ще изтрием електронните следи.

— А ако не го направя? – попита Хариман със сподавен глас.

— Тогава просто ще оставим парите там, където са сега. Скоро ще забележат, че ги няма. Тогава едно достатъчно проницателно разследване ще открие следата и собственика на тази офшорна сметка. Разбира се, ако разследването изпита някакви трудности, ние с радост ще му помогнем анонимно.

— Това… – Хариман замълча, за да успее да си поеме дъх. – Това е изнудване.

— А вие нямате нужните познания и средства, за да се противопоставите. Часовникът тиктака. Липсата на парите може да бъде забелязана всеки момент, така че побързайте.

Озмиян се размърда на стола.

— Както каза госпожица Алвес-Веторето, всичко е много просто. Единственото, което трябва да направите, е да се съгласите с нашите две условия. Нито едно от тях не би ви затруднило. Ако го направите, всички ще бъдем доволни и никой няма да влезе в затвора.

На Хариман му беше трудно да повярва какво чува. Преди пет минути той беше миропомазаният репортер. А сега му бяха скроили номер, за да го представят като човек, присвоил незаконно пари, и то на гърба на починалата си приятелка! Докато седеше там неспособен да помръдне, в съзнанието му минаха дузина сценарии, но нито един не беше хубав. Тръпки разтърсиха цялото му тяло, когато осъзна, че няма избор.

Затова кимна безмълвно.

— Чудесно – каза Озмиян, чието лице продължаваше да бъде безизразно. – Госпожица Алвес-Веторето ще ви даде досието за статията, посветена на Грейс.

Жената, седнала до Хариман, отново бръкна в чантата, извади лист и му го подаде.

— С това нашата работа приключи – обяви Озмиян, стана и се върна зад писалището. – Госпожице Алвес-Веторето, бихте ли изпратили господин Хариман до асансьора?

***

Два часа по-късно Хариман продължаваше да лежи на дивана във всекидневната, където се беше проснал и не беше ставал, откакто се върна от небостъргача на „Дигитален потоп“, и провери онлайн сметката, която се оказа наистина празна. Чудесната му кариера висеше на косъм, жертва на хлъзгаво и отвратително изнудване. Прекрасната му теория също бе разрушена. От двата проблема първият беше по-гаден. Колкото и да го беше яд, че може да изгуби историята на живота си, толкова повече ненавиждаше мисълта за позора – срама и безчестието, защото всички ще повярват, че е присвоил парите от фонда на своята собствена починала приятелка. Това унижение и скандалът бяха по- лоши от суровата присъда, която сигурно щяха да му наложат да излежи.

Какво можеше да направи? Как да съчини историята за Грейс Озмиян, за която настояваше нейният баща, как да обясни внезапната смяна на гледната си точка и да направи така, че да изглежда правдоподобна?

Може би трябваше да напише есе, изброявайки хубавите неща в нейния живот, като се опита да го представи като опит за установяване на похвално равновесие след всичко лошо, публикувано за нея. Като изтъкне моралната аксиома, че дори у най-големите злодеи може да се открие нещо добро. Обаче това нямаше да се хареса на главния редактор на „Поуст“ – вестник, който толкова обичаше своите злодеи. Вероятно нямаше да успее да прокара статията през своя началник. А мисълта, че се поддава на изнудването, го караше да се чувства отвратително. Цялото му същество се противеше на необходимостта да отстъпи пред това арогантно копеле милиардера.

Колкото повече мислеше за това, толкова повече Брайс Хариман, новоизлюпената знаменитост, любимецът на вестниците и телевизиите, започна да се самоуспокоява. Озмиян беше казал: вулгарни лъжи, очерняне на името. Е, за играта са нужни двама души. Изнудването от страна на Озмиян може само по себе си да се превърне в история. Той, Хариман, разполагаше с цялата мощ на „Поуст“ зад гърба си: от Пол Петовски, та чак да Бийвъртън. Нещо повече – той разполагаше с подкрепата на самите нюйоркчани.

Нямаше да изяде тези лайна. Осъзна, че е време да порови още. Този път за Антон Озмиян. Хариман незабавно изпита увереност, че ще изрови достатъчно мръсотия от миналото на Озмиян, за да обърне нещата в своя полза и да неутрализира изнудваческата му схема. И кой знае? Тази нова история може би щеше да отвлече вниманието от проблемите с мъртвата светица от Обединените нации.

Хариман скочи от дивана и се насочи към лаптопа, изведнъж отново пълен с енергия и с нова цел пред себе си.

38.

Когато Д’Агоста влезе през входа откъм Второ авеню в нигерийското представителство в Обединените нации, веднага почувства тежката атмосфера, която цареше във фоайето. Тя не беше свързана с барикадите отвън или със забележимото присъствие на полицаи, допълнени от собствената охрана на посолството, а с черните ленти на ръцете, които носеха на практика всички, които попадаха под неговия поглед. С отчаянието по наведените лица на хората, край които минаваше. С малките групички, които си говореха приглушено със скръбни гласове. Представителството излъчваше усещането за място, чието сърце е било изтръгнато. Случаят беше точно такъв: Нигерия току-що бе изгубила доктор Уонзи Адейеми – най-обещаващия си политик и държавник, носител на Нобеловата награда за мир – заради Ловеца на глави.

Въпреки това Д’Агоста знаеше, че доктор Адейеми не можеше да е такава светица, за каквато я смятаха. Това не пасваше на теорията, в която той вярваше и която беше възторжено подкрепяна от създадената работна група в Нюйоркското полицейско управление. Някъде в биографията на госпожата щеше да открие жестоко и мръсно минало, за което убиецът е знаел. По-рано следобед беше звъннал на Пендъргаст и му беше изложил различни начини да открият неопровержимото доказателство, скрито някъде в миналото на жената. Най-накрая Пендъргаст предложи да си уредят среща с някого от нигерийското представителство, който е познавал доктор Адейеми отблизо, и предложи да я организира.

Д’Агоста и Пендъргаст минаха през няколко различни нива на охрана, показвайки безброй пъти своите значки, докато най-накрая се озоваха в кабинета на нигерийския шарже д’афер. Той знаеше, че ще дойдат, и въпреки хората, които кръжаха наоколо, и дълбоката скръб, която беше погълнала всичко, ги отведе лично надолу по коридора до една безлична врата, на която имаше надпис: „Обайе, Ф.“ Отвори я и пред тях се откри малък, спретнат кабинет, а зад безупречното бюро седеше също толкова спретнат мъж. Беше нисък и жилав, с късо подстригана бяла коса.

— Господин Обайе – каза шарже д’аферът със студен глас, – това са хората, които ви казах, че ще дойдат. Специален агент Пендъргаст от ФБР и лейтенант Д’Агоста от Нюйоркското полицейско управление.

Мъжът се изправи зад бюрото.

— Разбира се.

— Благодаря ви – каза шарже д’аферът. После кимна подред на Пендъргаст и Д’Агоста, а след това излезе от кабинета с изражение на човек, който току-що е изгубил член на своето семейство.

Мъжът зад бюрото оглеждаше своите гости.

— Аз съм Фенуко Обайе – представи се той. – Административен асистент към постоянното представителство в ООН.

— Високо оценяваме, че отделихте време, за да поговорите с нас в този трагичен момент – каза Пендъргаст.

Обайе кимна.

— Моля, седнете.

Пендъргаст седна и Д’Агоста последва неговия пример. Административен асистент? Изглежда щяха да бъдат величествено отсервирани след среща с някакъв дребен служител. Това ли беше най- доброто, което Пендъргаст е успял да уреди? После обаче реши да не прибързва с преценката си, преди да са говорили с дипломата.

— Първо – започна Пендъргаст, – позволете да изкажа нашите най- дълбоки съболезнования. Това е ужасна загуба не само за Нигерия, но и за всички миролюбиви хора.

Обайе кимна в знак на благодарност.

— Доколкото разбрах – продължи Пендъргаст, – познавали сте добре доктор Адейеми.

Обайе отново кимна.

— Израснахме заедно.

— Чудесно. Моят колега лейтенант Д’Агоста има няколко въпроса, които би искал да ви зададе. – След това Пендъргаст се обърна многозначително към своя приятел.

Д’Агоста веднага разбра. Нямаше търпение да обели лустрото на святост и да измъкне гадостите за Адейеми. Пендъргаст любезно му отстъпваше правото да го направи. Топката беше в неговото игрище. Той се размърда на стола.

— Господин Обайе – започна Д’Агоста, – току-що ни казахте, че с доктор Адейеми на практика сте израснали заедно.

— Това е просто израз. Всъщност следвахме заедно. Държавният университет „Бенуе“ в Макурди. И двамата бяхме част от първия му випуск през 1996.

Усмивка на гордост за кратко проби болезненото изражение, което беше като изсечено върху лицето на Обайе.

Д’Агоста беше извадил бележника си и записваше.

— Прощавайте, Бенуе?

— Един от по-новите щати на Найроби, създаден през 1976. Житницата на страната…

— Разбирам. – Д’Агоста продължи да си записва. – Значи сте я познавали добре в университета?

— Бяхме добри познати в училище и годините веднага след това.

Годините веднага след това. Чудесно.

— Господин Обайе, съзнавам, че за вас сега е трудно време, но трябва да ви помоля да бъдете колкото може по-откровен с нас. Опитваме се да разкрием поредица от убийства. Не само това на доктор Адейеми, но и още няколко. Всичко, което прочетох за доктор Адейеми беше до крайност хвалебствено. Хората направо я наричат светица.

— На практика в Нигерия я смятат за светица.

— И защо?

Обайе разтвори ръце, все едно причините бяха прекадено много, за да бъдат изброени.

— Всичко това е документирано. Тя стана най-младата губернаторка на щата Бенуе, където въведе множество мерки за намаляване на бедността и подобряване на образованието, преди накрая да се премести в Лагос. Зае се с основаването на клиники в Западна Африка за болни от ХИВ. В добавка едва ли не собственоръчно въведе голяма гама от образователни програми. Въпреки заплахите от насилие и без да я е грижа за собствената й безопасност, тя смело отправяше послание за мир към съседните страни. Нейните инициативи са спасили хиляди човешки животи.

— Звучи впечатляващо. – Д’Агоста продължаваше да драска в бележника си. – Обаче, господин Обайе, забелязал съм, че когато някой се издига особено бързо в живота, го прави, като тъпче краката на останалите. Надявам се, ще ме извините за въпроса, но дали доктор Адейеми не е постигнала своя успех за сметка на други?

Обайе се смръщи, сякаш не е разбрал въпроса.

— Моля?

— Била ли е готова да мине през трупове, за да постигне своите цели?

Обайе енергично заклати глава.

— Не, не. Разбира се, че не. Това не беше в нейния стил.

— А нещо в нейното минало? Семейството й? Чували ли сте слухове за тях? Нали разбирате, престъпления и други подобни простъпки. Например баща й да е спечелил богатството си чрез безскрупулни сделки?

— Баща й почина, когато тя беше на дванайсет. Не след дълго майка й влезе в манастир, а единственият й брат се записа в семинарията, за да стане свещеник. Уонзи сама намери пътя си в този свят и го направи честно.

— Да останеш сам толкова млад е трудно, независимо къде живееш. Дали не е търсила преки пътища, за да напредне? Вие като светски човек, господин Обайе, не смятате ли, че е възможно да е допълвала своите доходи чрез занимания, които се заплащат почасово?

По скръбното лице на Обайе се изписа първо изненада, а после обида.

— Не, лейтенант. Няма нищо такова. Честно казано, съм обезпокоен и шокиран от подобна насока на нашия разговор.

— Простете. – По-добре отстъпи малко. – Просто се опитвам да установя дали е имала врагове, които са й желали злото.

— Със сигурност имаше врагове. Разните джихадистки групировки бяха яростни противници на клиниките за болни от ХИВ, както и на нейните усилия да осигури образование на жените. Струва ми се, че това е следата, по която трябва да поемете.

— Доктор Адейеми беше ли омъжена?

— Не.

— Има ли мъже или може би жени, с които е имала връзка? Имам предвид интимни отношения.

Обайе отговори с едно безапелационно:

— Не.

На Д’Агоста не му отне много време да запише този отговор, но въпреки това разигра записването на допълнителни многословни бележки. Най-накрая вдигна поглед от бележника.

— Казахте, че сте познавали посланичката по време на следването ви и след това.

Обайе кимна рязко.

— Да, за известно време.

— Отново простете моята прямота, но сме тук, за да задаваме трудните въпроси. През това време чули ли сте клюки по неин адрес, нещо, което може да й се отрази лошо?

Когато чу това, Обайе се изправи.

— Не, и отново искам да кажа, че съм удивен от насоката на вашите въпроси. Дойдохте при мен с очевидното желание да опетните доброто й име. Лейтенант, позволете да ви кажа, че нейното добро име е безукорно и никъде няма да намерите нещо, което да ви позволи да стигнете до друго заключение. Не зная какво се крие зад вашия кръстоносен поход, но аз повече няма да участвам в него. Тази среща приключи. А сега, сър, моля да напуснете кабинета ми и сградата на представителството.

***

Отново на улицата, Д’Агоста гневно пъхна бележника си в джоба на палтото.

— Трябваше да очаквам това – изръмжа той. – Шибано разкрасяване. Превръщат госпожата в мъченица. – Той поклати глава. – Административен асистент. Боже мили!

— Скъпи Винсънт – каза Пендъргаст, докато се загръщаше по-плътно с палтото си, – нека ти разкажа малко за господин Обайе. Чу го да казва, че доктор Адейеми е била най-младият губернатор на щата Бенуе.

— Е, и?

— Онова, което не ти каза, е, че той също е бил кандидат за този пост.

По това време политическата му звезда е била във възход. От него са очаквали големи дела. Обаче губи изборите катастрофално. След това звездата му започва да залязва. И го намираш сега тук като административен асистент в нигерийското представителство с прецакана кариера благодарение на доктор Адейеми. Разбира се, това не е нейна вина.

— Какво искаш да кажеш?

— Просто това: поисках да говорим с него, защото той имаше най- сериозна причина да я очерни и наклевети.

— Имаш предвид да я нацапоти?

— Според твоя жаргон – да.

Д’Агоста се спря с помръдваща уста.

— Защо, по дяволите, не ми каза това, преди да влезем?

— Ако бях го направил, нямаше да го притиснеш толкова здраво. Исках да ти спестя безброй допълнителни часове проучване и разпити. Можеш да прекараш и цял месец в издирване на скелети в гардероба, но мисля, че няма нищо да намериш. Истината е толкова проста, колкото изглежда: жената наистина е светица.

— Невъзможно! Това разбива на пух и прах нашите мотиви!

— Това не са „нашите“ мотиви.

— Значи не ги приемаш?

Пендъргаст се поколеба.

— Да, за трите убийства наистина има мотив. Но не е мотивът, в който ти, Нюйоркското полицейско управление и както изглежда, цял Ню Йорк вярвате.

— Аз… – започна Д’Агоста, но изведнъж замълча. Почувства се победен, манипулиран, оставен да тъне в неизвестност. Това беше типично за Пендъргаст, но в този случай се почувства обиден и това го подразни. Беше дори повече от подразнен.

— О, разбрах. Имаш по-добра теория и както винаги, я криеш.

— Никога не своеволнича. В криенето ми винаги има система.

— Дай да чуем тази твоя смайваща теория.

— Не казах, че имам теория. Само посочих, че твоята е погрешна.

Щом чу това, Д’Агоста се изсмя рязко.

— Добре, майната му. Върви да си преследваш теориите, докато ти изскочи душата. Аз знам какво трябва да правя!

Ако Пендъргаст се изненада от това избухване, това пролича само в лекото уголемяване на сребристите му очи. Не каза нищо, но след малко кимна, завъртя се тихо на изработените си ръчно английски обувки и пое надолу по Второ авеню.

39.

Този път, когато Пендъргаст дойде да посети централата на „Дигитален потоп“, ролсът му не беше поканен в личния паркинг на Антон Озмиян, нито във фирмения гараж, а Проктър се принуди да паркира успоредно на вече спрелите автомобили в лабиринта от улички в Долен Манхатън. Пендъргаст не беше качен и в частния асансьор, а беше принуден да влезе заедно с обикновените смъртни и на рецепцията да се представи на охраната. Документите му от ФБР бяха достатъчни като препоръки, за да бъде пуснат от тримата пазачи да се качи на един от асансьорите, които отиваха до последния етаж. Обаче там, пред входа на кабинета, напомнящ на дзен пещера, беше посрещнат от двама нацупени мъже в черни костюми, които имаха вида на хора, които чупят с пръсти бразилски орехи.

— Специален агент Пендъргаст? – заговори единият с груб глас, докато гледаше текстовото съобщение на мобилния си телефон.

— Да.

— Нямате уговорена среща с господин Озмиян.

— Няколко пъти се опитах да си уговоря среща, но уви, безуспешно. Реших, че ако дойда тук лично, ще мога да ускоря положителния резултат.

Тази реч, произнесена с мазен южняшки акцент, отскочи от двамата мъжаги, без да предизвика очакваното въздействие.

— Без предварително уговорена среща господин Озмиян не приема посетители.

Пендъргаст изчака малко за психологически ефект. След това пъхна отново бледата си ръка в джоба, извади калъфа със значката и служебната карта, с умел жест на китката го отвори и я показа на единия мъж, след това на другия. Докато го правеше, подчертано внимателно изучаваше баджовете с имената им, сякаш полагаше усилия да ги запомни.

— Предложението за среща беше само израз на любезност – обяви той, оставяйки мазнината да се смеси с желязото. – Като специален агент на Федералното бюро за разследване, който работи по няколко случая на убийства, аз ходя, където си поискам и когато си поискам, стига да имам разумно подозрение, за да го правя. А сега ви предлагам да отидете да поговорите с началството и да уредите, без да се бавите, среща с господин Озмиян. Иначе за всеки от вас ще има порция неприятности.

Двамата мъже обмисляха чутото известно време, след това се спогледаха неуверено.

— Изчакайте тук – каза единият, обърна се и закрачи през просторната приемна, изчезвайки зад двете врати от бреза, докато другият остана на своя пост.

Минаха петнайсет минути, преди мъжът да се върне.

— Моля, последвайте ни.

Те минаха през двойната врата и влязоха в комплекса от външни офиси, разположен зад нея. Но вместо да поемат през лабиринта към последния масивен портал, който водеше в частния кабинет на Озмиян, те го поведоха в друга посока към един страничен коридор, където всички врати бяха затворени. Спряха пред една от тях и мъжете почукаха.

— Влез – чу се глас отвътре.

Мъжете отвориха вратата, махнаха на Пендъргаст да влезе и след това, без те самите да влизат, затвориха вратата след него. Пендъргаст се озова в добре обзаведен кабинет с изглед към сградата „Улуърт“ и една стена, покрита с правна литература от пода до тавана. Зад бюрото седеше слаб оплешивяващ мъж, който много приличаше на бухал. Той отвърна на погледа на агента с безизразно лице. Нещо като усмивка заигра по тънките му устни, преди отново да изчезне.

— Специален агент Пендъргаст – започна той с висок, писклив глас и посочи към креслата, подредени в далечния край на бюрото, – моля, седнете.

Пендъргаст го направи. Интересна прогресия: от трима пазачи на двама телохранители и накрая при адвокат.

— Казвам се Уейлман – представи се мъжът от другата страна на бюрото. – Адвокат съм на господин Озмиян.

Пендъргаст наклони глава настрани.

— Казаха ми, че сте информирали… ъъъ… служителите на господин Озмиян, че като специален агент на ФБР, имате право да идвате и си отивате, когато ви скимне, и да разговаряте с когото имате настроение да го правите. Господин Пендъргаст, и двамата знаем, че това не е така. Сигурен съм, че господин Озмиян ще се радва да говори с вас, стига да носите съдебна заповед.

— Не нося.

— Съжалявам.

— Като се има предвид фактът, че разследвам смъртта на неговата дъщеря, човек би си помислил, че господин Озмиян няма да има търпение да подпомогне напредъка на разследването.

— Така е. Обаче, господин Пендъргаст, доколкото знам, вие вече сте разговаряли с господин Озмиян. Той се е съгласил да ви приеме за крайно болезнен разговор. Подпомогнал е допълнително вашето разследване, като е разпознал трупа на своята дъщеря – едно още по- болезнено начинание. В замяна на своето сътрудничество е получил за отплата пълна липса на напредък и шокиращо мълчание от страна на детективите. В резултат не вижда смисъл да се подлага на допълнителни болезнени разговори, особено след като не вярва, че вие или Нюйоркското полицейско управление сте способни да разрешите случая. Господин Озмиян вече ви е дал цялата възможна информация за своята дъщеря. Бих ви посъветвал да престанете да се ровите в нещо, което вече е минало. Вместо това да се посветите на разрешаването на случая.

— Случаите – поправи го Пендъргаст. – Общо четиринайсет души са мъртви.

— Господин Озмиян изобщо не го е грижа за останалите тринайсет, освен ако тяхната смърт не помогне за разкриването на убийството на неговата дъщеря.

Пендъргаст се облегна на креслото.

— Струва ми се, че на обществеността ще й е интересно да научи, че господин Озмиян отказва да сътрудничи на разследването.

Сега дойде ред на Уейлман да се облегне удобно, а по устните му заигра безкръвна усмивка.

— От години името на господин Озмиян е подхвърляно на обществеността в… да кажем, не много ласкателна светлина. – Адвокатът направи пауза. – Ще ви го кажа направо, затова ви моля да ми простите вулгарността: господин Озмиян пет пари не дава за онова, което мисли обществеността. В момента има само две грижи: да ръководи своята фирма и да накаже убиеца на своята дъщеря.

Когато Пендъргаст обмисли чутото, осъзна, че е вярно: подобно на цар Митридат, който взимал постепенно увеличаващи се дози отрова, докато накрая се оказал имунизиран срещу нейното действие, на Озмиян вече не му пукаше за неговото име. Заради това обичайният метод на агента от заплахи и изнудване нямаше да проработи.

Жалко.

Той обаче нямаше да се откаже току-така. Потупа се по предницата на сакото си, чийто вътрешен джоб беше празен, със самодоволно изражение.

— По случайност напоследък ФБР отбеляза доста значителен напредък, който искахме да споделим с господин Озмиян. Той не само ще го сметне за интересен, но може от своя страна да предостави информация, която ще ни помогне да продължим нататък. Засега тази информация е поверителна, затова не я споменах по-рано. По тази причина ще ви помоля да я запазите за себе си, когато сега помолите господин Озмиян да ме приеме.

За миг двамата мъже взаимно се проучваха с очи. После по лицето на адвоката отново плъзна онази бегла усмивка.

— Наистина обещаващ напредък, господин Пендъргаст. Ако направите с няколко думи резюме на онова, което сте скрили в джоба си, веднага ще го предам на господин Озмиян. И не се съмнявам, че ако наистина е голям пробив, както споменахте, той се радост ще ви приеме.

— Протоколът изисква аз лично да му предам информацията – каза Пендъргаст.

— Разбира се, разбира се – веднага след като му съобщя резюмето.

Помещението потъна в тишина. След малко Пендъргаст отмести ръка от предницата на сакото си и стана.

— Съжалявам, но тази информация е само за господин Озмиян.

Когато чу това, усмивката на адвоката – или може би изразът на злорадство – стана по-широка.

— Разбира се, когато вземете призовката, ще му я дадете. А сега ми позволете да ви съпроводя до асансьорите.

Без да каже нищо, Пендъргаст го последва навън от неговия кабинет през високите кънтящи пространства към ъгъла с асансьорите.

40.

„Ле Тюлейри“, ресторантът с три звезди на „Мишлен“, който се намираше в тих жилищен квартал около Източна 60-а улица – на хвърлей място от Медисън Авеню, работеше на пълни, но дискретни обороти в навечерието на Новата година. „Ле Тюлейри“ беше едно от най-редките явления в модерния Ню Йорк – френски ресторант от едно време, целият в тъмно дърво и патинирана кожа, който се състоеше от половин дузина помещения, подобни на елегантни сепарета, пълни с купи за мезета, подредени под маслени картини в тежки позлатени рамки. Многобройните като лекари в спешното отделение келнери и техните помощници пърхаха около клиентите. Тук петима мъже в бели колосани одежди стояха на опашка пред метрдотела и едновременно свалиха сребърните похлупаци от чиниите, подредени на голямата маса, с точността на добре обучени войници на парад, разкривайки прелестите, скрити под тях. А там старши келнер с ловки движения обезкости филето от дувърски морски език. Разбира се, то бе пристигнало сутринта със самолет. В ъгъла друг келнер подреждаше аншуа, каперси и твърдо сварени яйца в купа за салата „Нисоаз а ла Кап Фера“ под проникновените погледи на клиентите.

В далечния край на един от задните салони на „Ла Тюлейри“, почти скрити зад тъмночервена купа с мезета, седяха асоциираният изпълнителен директор по разузнаването Лонгстрийт и агент Пендъргаст, които току-що бяха приключили с предястията си – за директора охлюви с чеснов сос по бургиньонски, а за агента терин от гъби пумпалки с гъши дроб. Сомелиерът се появи с втора бутилка „Мутон Ротшилд“, реколта 1996, на цена шестстотин долара. Лонгстрийт беше опитал глътка от първата, но обяви, че има вкус на тапа, и я върна. Когато мъжът я отвори, Лонгстрийт стрелна Пендъргаст с кос поглед. Винаги се беше ласкал от мисълта, че е познавач, и се беше хранил толкова често в най-добрите парижки ресторанти, колкото времето и ограничените му средства разрешаваха. Тук се чувстваше толкова у дома си, колкото в собствената си кухня. Видя, че Пендъргаст също се чувства като у дома си, прелиствайки менюто и задавайки уточняващи въпроси на келнера. Те отдавна споделяха любовта си към френската кухня и вина, но въпреки цялото време, прекарано заедно, докато служеха в специалните части, мъжът срещу него беше и щеше да си остане загадка.

Той прие малката глътка, която сомелиерът му наля, разклати чашата, за да поеме аромата и провери цвета, вискозитета на твърде младото гран крю, и накрая, докато го аерираше по езика си, го преглътна. След това отпи още една глътка, повтори процедурата внимателно отначало. Щом свърши, кимна на сомелиера, който отиде да декантира виното. Когато човекът се върна, за да напълни чашите им, техният келнер пристъпи към масата им. Лонгстрийт поръча сотиран в сос от ябълкова ракия телешки мозък. Пендъргаст поиска гълъби със зеленчуци на грил по провансалски. Келнерът им благодари и изчезна в сумрачното, уютно пространство отвъд тяхната маса.

Лонгстрийт изрази с кимване своето одобрение.

— Отличен избор.

— Никога не мога да устоя на трюфелите. Скъпо удоволствие, но просто не мога да устоя.

Лонгстрийт отпи по-голяма и преценяваща глътка от бордото.

— Тези убийства предизвикват страхотен фурор у всички обществени класи. У богатите, защото се виждат на мушката, а у останалите, защото могат да преживеят силната тръпка от гледката как свръхбогатите си го получават.

— Така е.

— Не бих искал сега да съм на мястото на твоя приятел Д’Агоста. Нюйоркската полиция го отнася здраво. Ние също не се опазихме от неудобното положение.

— Имаш предвид поведенческия профил?

— Точно така. Или по-точно липсата на такъв. – По молба на Нюйоркското полицейско управление Лонгстрийт беше предал случая на Ловеца на глави в поделението по „Поведенчески науки“ на ФБР в Куонтико, за да му изготвят психологически профил. Независимо колко са странни, серийните убийци се делят на типове и поделението беше разработило база данни за всеки известен тип в света. Когато на сцената се появи нов убиец, секцията успяваше да го вмести в съществуващите модели, за да изработи психологически профил: неговите мотиви, методи, поведенчески модели, работни навици, включително неща като социоикономическа среда и дали притежава или не автомобил. Този път обаче поделението по „Поведенчески науки“ се оказа неспособно да профилира Ловеца на глави. Убиецът не се вписваше в нито един от познатите досега модели. Вместо психологически профил Лонгстрийт беше получил дълъг отбранителен доклад, който можеше да се сведе до едно-единствено заключение: за този убиец базите данни на Куонтико бяха безполезни.

Лонгстрийт въздъхна.

— Ти си нашият специалист по серийни убийци – каза той. – Какво мислиш за този? Наистина ли е единствен по рода си, както твърдят от секцията?

Пендъргаст наклони глава.

— Все още се опитвам да разбера. Честно казано, изобщо не съм сигурен, че си имаме работа със сериен убиец.

— Какви ги говориш? Той уби четиринайсет души! Или тринайсет, ако не броиш първата жертва.

Пендъргаст поклати глава.

— В основата си всички серийни убийци имат патологична или психотична мотивация. В този случай обаче мотивацията е… сравнително нормална.

— Нормална? Да убиеш и обезглавиш половин дузина хора? Да не си се побъркал? – Лонгстрийт едва не се изсмя високо. Това беше типично за Пендъргаст, който винаги успяваше да удиви и обърка хората с някое възмутително изказване.

— Да вземем Адейеми. Почти съм сигурен, че няма скелети в гардероба, че за нея няма мръсни истории. Нито пък беше кой знае колко богата.

— Тогава текущата теория за причините за обезглавяванията е безполезна.

— Или може би…

Пендъргаст замълча, докато им сервираха вечерята.

— Може би какво? – попита Лонгстрийт, докато ровичкаше в своя телешки мозък.

Пендъргаст махна с ръка.

— Много теории могат да хрумнат на човека. Може би през цялото време Адейеми или някоя от другите жертви е била истинската цел, а останалите убийства са просто за заблуда.

Лонгстрийт опита своето блюдо, но се разочарова, защото светлорозовият телешки мозък беше препържен. Остави сребърните прибори на чинията, повика келнера и върна блюдото, за да бъде сменено. После се обърна отново към Пендъргаст.

— Наистина ли смяташ това за възможно?

— Невъзможно. Фактически почти невероятно. – Пендъргаст направи кратка пауза, преди да продължи. – Никога не съм срещал толкова неподдаващ се на анализ случай. Очевидно главите липсват, а първоначалните жертви бяха заобиколени със сериозна охрана. Това са единствените сходства, с които разполагаме засега. Определено не е достатъчно, за да изградиш теория на тази основа, защото оставя отворена врата за широка палитра от мотиви.

— И какво сега? – Макар никога да не му го беше признавал, на Лонгстрийт му доставяше удоволствие да гледа как работи главата на Пендъргаст.

— Трябва да се върнем обратно в началото, при първото убийство, и да си пробием път оттам. То е ключът към всичко случило се след това заради факта, че се пада първо. Освен това е и най-любопитното. Трябва да установим аномалиите, преди да можем да разберем моделите на онова, което последва. Например защо му е на някого да задига главата двайсет и четири часа след като момичето е убито? Сякаш никой освен мен не се чувства обезпокоен от това обстоятелство.

— Наистина ли го смяташ за важно?

— Да, мисля, че е жизненоважно. Всъщност тази сутрин се отбих при Антон Озмиян, за да получа още информация. За съжаление обичайните ми номера не помогнаха да мина през антуража му от подмазвачи, адвокати, телохранители, лакеи и други подобни пречки. Наложи се да се оттегля с известно неудобство.

Лонгстрийт потисна усмивката си. Прииска му се да беше видял как Пендъргаст подвива опашка, тъй като това се случваше крайно рядко.

— Защо ли имам чувството, че този разказ води към някакво искане?

— Хауърд, имам нужда от силата на твоето звание. Имам нужда от цялата мощ на ФБР зад гърба си, за да хвана бика за рогата в собствения му кабинет.

— Разбирам. – Лонгстрийт остави мълчанието да се проточи, за да се изпълни с напрежение. – Алойшъс, нали знаеш, че още си в моя черен списък? Подмами ме да не изпълня клетва, за която гарантирах с живота си.

— Напълно го осъзнавам.

— Добре. Ще направя каквото мога, за да влезеш в кабинета, но след това проблемът си е твой. И ще те придружа, но само като наблюдател.

— Благодаря ти. Това е напълно приемливо.

Келнерът се върна с чиния димящ телешки мозък. Плъзна я пред Лонгстрийт и отстъпи назад с боязливо изражение, докато чакаше оценката на клиента. Асоциираният изпълнителен директор по разузнаването решително отряза парченце от единия край и поднесе към устата си трепкащата маса.

— Самото съвършенство – обяви той и задъвка със затворени очи.

Когато чу това, келнерът се поклони със смесица от облекчение и удоволствие на лицето и после изчезна в сумрака на осветяваното с газ помещение.

41.

Брайс Хариман излезе на предната веранда на малката спретната къща в колониален стил, издигаща се в жилищния район на Дедам, Масачузетс. След това се обърна, за да стисне ръката на собственика – физически слаб мъж на около осемдесет, но с напълно ясна глава, чиято оредяла бяла коса беше прилепена към главата му с брилянтин.

— Господин Сандертън, много благодаря за отделеното време и вашата прямота – каза Хариман. – Сигурен ли сте за писмената клетвена декларация?

— Ако смятате, че е необходима. Беше гадно нещо и съжалявам, че трябваше да бъда свидетел на случилото се.

— Ще се погрижа около обед нотариусът да ви донесе екземпляра за подпис и да ми го изпрати заедно с пътната чанта.

След още благодарности и топло ръкостискане Хариман слезе по стъпалата и се насочи към колата на „Юбер“, която го чакаше с работещ на празен ход двигател до бордюра. Вече беше късен следобед в навечерието на Нова година и заради празничния ден връщането в Ню Йорк и в неговия апартамент в Горен Ийст Сайд щеше да е ужасно. Но на Хариман не му пукаше. Всъщност в момента за нищо не му пукаше особено освен за триумфа, който щеше да отприщи.

Придържаше се към старата максима, че ако се наложи да прати на неколцина от „стълбовете на обществото“ посланието: разкрити сме, спасявайте се веднага, всички ще хукнат, накъдето им видят очите. В случая беше нужна мръсотия. И като се изключи неговата Немезида напоследък – Бил Смитбак – никой не беше по-добър в изравянето на скелетите в гардероба от Брайс Хариман.

Стигна до своя пробив веднага след закуска, докато преглеждаше онлайн стари вестници от бостънските покрайнини, където беше израснал Озмиян. И в „Дедам Таунсмен“ попадна на онова, което търсеше. Преди близо трийсет години Озмиян бил арестуван за унищожаването на собственост на католическата черква „Нашата Света Богородица милостива“ на улица „Браянт“. Това беше единственото, на което попадна. Малка бележка в стар вестник, но беше всичко, от което Хариман се нуждаеше. Позвъняването в Масачузетс разкри, че Озмиян е бил освободен бързо, а обвинението в хулиганство оттеглено, но това не го разколеба. В единайсет вече се возеше на совалката за Бостън. В два беше в „Нашата Света Богородица милостива“ и се сдоби със списък на енориашите по време на произшествието и техните адреси. Трябваше да почука само на три врати, преди да попадне на Джайлс Сандертън, който не само си спомняше случилото се, но го беше видял със собствените си очи.

А историята, която му разказа, беше изключителна.

Когато таксито пое към летище „Логан“, Хариман се настани удобно на задната седалка и започна да преглежда бележките си. Преди три десетилетия Сандертън бил на обедната литургия, отслужвана от отец Анселм, един от по-уважаваните свещеници, когато по средата на проповедта вратата на черквата се отворила и се появил тийнейджърът Антон Озмиян. Без да каже и дума, закрачил към предната част на черквата, съборил олтарната маса, грабнал един кръст, замахнал с него като с бейзболна бухалка, повалил отец Анселм и започнал да го налага жестоко, оставяйки бедния човек в безсъзнание и кървящ в основата на катедрата. Озмиян пуснал окървавения кръст върху проснатата му фигура и обръщайки се, излязъл от църквата така спокойно, както влязъл. На лицето му нямало израз на гняв, а само хладнокръвна преднамереност. Минали месеци преди отец Анселм да може отново да говори нормално и да ходи. После се преместил в дом за възрастни свещеници и починал скоро след това.

Хариман потърка ръце в едва прикрито веселие. Всичко беше станало толкова бързо, все едно по магия. На закуска нямаше нищо, а сега, в ранния следобед, разполагаше с история за Озмиян, и то толкова грозна и брутална – да пребиеш почти до смърт свещеник с кръста! Това му беше нужно, за да наложи волята си на Озмиян. Макар онзи да твърдеше, че общественото мнение му е безразлично, това ужасяващо разкритие със сигурност щеше да принуди управителния съвет да го освободи от поста. В началото „Дигитален потоп“ се ползваше с подкрепата на няколко фонда за рисков капитал и хедж фондове, да не говорим за значителната инвестиция от „Майкрософт“. Тези компании трябваше да защитават доброто си име, при това държаха повече от петдесет процента от акциите на „Дигитален потоп“. Да, Хариман беше сигурен, че след отпечатването на неговото разкритие Озмиян ще бъде изхвърлен.

Беше странно, че не му е било повдигнато обвинение за нанасяне на средна или тежка телесна повреда, но скоро Хариман откри, че семейство Озмиян бе дарило значителна сума на местната енория. Това беше последното късче на пъзела.

Прекрасно. Не, беше повече от прекрасно. Първо, откриваше му възможност да пише и за нещо друго освен за Адейеми, чиято неоспорима святост се оказа много неудобна. Второ, беше история, която Озмиян не можеше да си позволи да пренебрегне. Когато колата свърна към летището, на Хариман му оставаше да си отговори само на един въпрос. Дали първо да публикува историята и така да обезвреди Озмиян? Или първо да му я покаже и да го заплаши, че ще я пусне, за да го принуди да се откаже от своя план да го изнудва?

Докато обмисляше въпроса, си спомни презрителните думи на Озмиян: … всичко е много просто. Единственото, което трябва да направите, е да се съгласите с нашите две условия. Нито едно от тях няма да ви затрудни. Ако го направите, всички ще бъдем доволни и никой няма да влезе в затвора. Това разреши дилемата. Щеше да занесе историята лично на Озмиян и да заплаши да го съсипе с нея. Да, това щеше да е поетическа справедливост. Нямаше търпение да види лицето на Озмиян, когато размаха всичко това под носа му.

Хариман отново се наслади на удоволствието от това колко блестящо бе намерил средство да подхване този електронен магнат и да го размаже в неговата собствена игра.

42.

За Марсдън Суоп това беше невероятен ден. Демонстрациите срещу онзи един процент от градските жители наистина бяха започнали. Туитър, Фейсбук и Инстаграм кипяха от призиви за демонстрации. Най-голямата се беше насъбрала около извисяващата се постройка на Парк Авеню 432. Това беше най-високата жилищна сграда в света, в която апартаментите се продаваха за сто милиона долара всеки. Някак си този небостъргач, макар несвързан по никакъв начин с убийствата, се бе превърнал за демонстрантите в олицетворение на алчността, излишеството, показността. С една дума, в съвършеното доказателство за това как свръхбогатите превземат града.

Той слезе надолу, за да види какво става. Сцената беше наистина впечатляваща: редица до редица протестиращи скандираха, препречваха входовете и създаваха задръствания наоколо. Един туит за яйца веднага се сдоби със страхотна популярност и само за няколко минути протестиращите опразниха околните супери и бакалии от яйца и от всички страни започнаха да ги запращат по фасадата, покривайки белоснежния мрамор и блестящите стъкла с капеща маса от жълта слуз. Пристигна полицията и обгради района, а Суоп едва успя да се измъкне, като захвърли якето си и мина за свещеник със своето расо и мръсната бяла якичка около врата.

Мелето за пореден път го убеди, че насилието не е търсеният отговор. Че онзи един процент и противниците му са част от същия заговор на омраза, зло и насилие. Сега Суоп разбра, че повече не може да чака – трябваше да действа, за да спре лудостта, която се надигаше от всички страни.

Няколко минути след три сутринта той прекоси площад „Гранд Арми“ и се насочи към убежището на Сентръл Парк. Докато вървеше нагоре по Пето авеню, беше принуден да си пробива път през групички пияни и смеещи се нюйоркски гуляйджии. Обаче сега, след като навлезе по- дълбоко в парка покрай зоологическата градина и ледената пързалка „Уолмън Ринк“, броят им намаля и той, слава богу, най-сетне остана сам.

Много неща му бяха на главата. След последното убийство градът заплашваше да се взриви. Не беше само заради протеста на Парк Авеню № 432. Появиха се още истории за бягствата на свръхбогаташи. Някакъв тип беше създал блог, в който водеше сметка на частните самолети, излитащи от летище „Титърбъро“. Прилагаше снимки, направени с голям фотообектив, на които се виждаше как милионери и техните семейства се качват на своите гълфстрийми, лиърджети и преработени „Боинг 727“. Виждаха се и мениджъри на хедж фондове, финансови босове, руски олигарси и саудитски принцове. Демонстрациите в подкрепа на Ловеца на глави, на които тълпата издигаше лозунги „Долу богаташите“, също бяха зачестили. Една демонстрация затвори

Уолстрийт в продължение на няколко часа, докато най-накрая полицията не успя да разпръсне паплачта.

Подкрепата за неговия призив за клада на суетата също се беше увеличила безкрайно. Хората бяха толкова много, че беше крайно време да осъществи своя план. Наистина беше чудо: повече от сто хиляди души бяха отговорили и заявили, че са на път за Ню Йорк или вече са тук и очакват само да обяви къде и кога. Вестниците наричаха Ню Йорк „града на безкрайната нощ“. Не беше лъжа, но с Божията помощ той щеше да го превърне в града на безкрайната справедливост. Щеше да покаже на всички – бедни и богати, че парите и луксът са анатема за вечния живот.

Когато стигна до Овчата ливада, се спря. Пресече я и продължи към широката алея, тръгна на север, мина покрай фонтана „Бетесда“. След това дълбоко замислен пое по безкрайните пътеки на алеята „Рамбъл“ около терасата на фонтана, напомнящи лабиринт. Савонарола беше организирал своята клада на централния площад във Флоренция. Това е било сърцето на града и най-подходящото място, за да успееш да предадеш своето послание. Не можеш да организираш клада на „Таймс Скуеър“. Там гъмжеше от туристи и полицейското присъствие беше толкова голямо, че всичко щеше да свърши още преди да е започнало.

Не, неговото идеално място щеше да бъде голямо, открито и лесно достъпно от всички възможни посоки. Неговите последователи, понесли своите луксозни предмети, за да бъдат изгорени в огъня, имаха нужда от време, за да се съберат, да запалят кладата и да хвърлят вътре своите „суети“. Наложително беше да не могат да бъдат спрени твърде бързо.

Спрени. Суоп забеляза, че неговите крака също са спрели в съзвучие с хрумналата му мисъл. Огледа се. Сега се виждаха само неколцина гуляйджии в далечината, които бързаха да излязат от парка и да се приберат у дома. От лявата му страна се издигаха тъмните очертания на замъка Белведере с осветени от отблясъците на Манхатън бойници. Отвъд се издигаше монолитната стена от жилищни сгради на Западен Сентръл Парк, маршируващи напред в безкрайна процесия от силуети, прекъсната от фасадата на Музея за естествена история. А точно пред него се простираше, докъдето стигат очите и в целия си блясък, Голямата морава, чак там, където се сблъскваше със стената от черни дървета, които заобикаляха водохранилището.

Голямата морава! Дори само наименованието й отекна дълбоко у Суоп. Да, това място можеше да побере масите, които щяха да отговорят на неговия призив. Освен това местоположението й беше централно и лесно достъпно за всеки. Да, това беше идеалното място за клада. Място, до което полицията няма да може ограничи достъпа, нито да разчисти.

В съзнанието му се надигна силна убеденост: сякаш от само себе си, упътвани от небесата, краката му го бяха довели на съвършеното място.

Направи крачка, после още една и изведнъж се хвърли напред в изблик на чувства, после заби крака в тревата и произнесе на глас първите си думи от два дни насам:

— Тук ще бъде кладата на суетата!

43.

На Лонгстрийт му беше отнело известно време да проведе телефонните разговори и да окаже нужния натиск, особено необходим по празници, но в един часа на обед през първия ден от Новата година ролсът на Пендъргаст отново се промъкваше в подземния паркинг на комплекса на „Дигитален потоп“ в Долен Манхатън. Охраната, която посрещна колата, ги насочи към, както им се стори, най-отдалеченото от асансьорите място. Това наложи да вървят пет минути обратно до входа, където им беше отказан достъп до частните асансьори. Вместо това им казаха да се качат по стълбите на приземния етаж и да влязат през главното фоайе. Тук бяха избрани от охраната за допълнителна проверка. Хауърд Лонгстрийт усещаше как раздразнението му нараства, но си мълчеше. Това беше работа на Пендъргаст, той, изглежда, приемаше случващото се в крачка и невъзмутимо, без да възразява срещу отношението, което според Лонгстрийт целеше да бъдат унижени.

Най-накрая проверката им завърши и се качиха с асансьора на последния етаж. Заведоха ги в малка стая без прозорци, където им предложиха да седнат и да почакат, наблюдавани от млад, безстрастен търтей в скъп костюм.

След час, прекаран в помещението без признак на раздразнение у Пендъргаст, Лонгстрийт най-накрая изпусна нервите си.

— Това е възмутително! – каза той на търтея. – На двама висши служители на ФБР, провеждащи разследване, им се пречи! Правим услуга на Озмиян, като се опитваме да разкрием убийството на неговата дъщеря, а сме принудени да висим тук просто така?

Търтеят само кимна:

— Съжалявам, заповед.

Лонгстрийт се обърна към Пендъргаст.

— Бих ти предложил да се върнем колкото може по-бързо на „Федерал Плаза“ и да вземем съдебна заповед. И екип от спецчастите, който да му разбие вратите с таран.

— Успокой се, Хауърд. Успокой се. Всичко това е пресметнато така, че да създаде определен ефект. Както стана, когато бях тук преди два дни. Господин Озмиян иска да демонстрира пълен контрол върху положението. Да му позволим да си мисли така. Не забравяй какво ми каза по-рано: това е моя работа, а ти си тук само като наблюдател. Дори в чакането ни беше показана ценна информация.

Лонгстрийт преглътна и се облегна, решен да остави на Пендъргаст да се справя както намери за добре. Двамата седяха в помещението още половин час, преди вратата да се отвори отново и да ги заведат в частното орлово гнездо на Озмиян. Докато се приближаваха към огромната двойна врата през ширналите се пространства, Лонгстрийт се изненада от многото хора, работещи деловито около тях в един толкова празничен ден. Подробности като празниците вероятно не значеха почти нищо за човек като Антон Озмиян.

Той самият беше седнал зад огромното си писалище с кръстосани ръце и сплетени пръсти върху черния гранит. Гледаше ги безстрастно.

На кресло от хром и кожа пред бюрото вече беше седнала една жена. Изглежда нея повече я интересуваше гледката към нюйоркското пристанище през френските прозорци от пода до тавана, отколкото двамата новодошли.

След неловко проточило се мълчание Озмиян ги покани с жест да седнат.

— Специален агент Пендъргаст – каза той лаконично, – колко приятно, че ви виждам отново. После се обърна към Лонгстрийт. – А вие кой сте?

— Хауърд Лонгстрийт, асоцииран изпълнителен директор по разузнаването.

— О, разбира се. Вие сте човекът, отговорен за ускоряването на тази среща.

Лонгстрийт се опита да отговори, но Пендъргаст го възпря с внимателно докосване на ръката.

Озмиян се подсмихна на Лонгстрийт.

— Радвам се, че сте тук, защото на това разследване малко разузнаване със сигурност ще му бъде от полза. – После главният изпълнителен директор насочи своето внимание отново към Пендъргаст. – Без съмнение сте дошли да ме информирате за бързината, напомняща на блицкриг, и за острата като шпага интелигентност, с които напредвате при решаването на случая.

— Не – отговори агентът. Лонгстрийт забеляза, че отново заема почтителната поза, която беше демонстрирал, докато чакаха проверката на охраната да завърши.

Когато чу това, Озмиян си придаде вид на изненадан. Облегна се и се вторачи в Пендъргаст с немигащи очи.

— За какво сте дошли тогава?

— Господин Озмиян, във вашата професия вие изкупувате, превземате или по друг начин поглъщате фирми и техните технологии.

— Това е известно.

— Справедливо ли ще бъде, ако се каже, че не всички тези фирми горят от желание да бъдат погълнати?

По лицето на Озмиян се изписа веселие.

— Точно така. Това се нарича враждебно превземане.

— Простете невежеството ми. В тези бизнес дела съм като дете. Такива ли са повечето от вашите поглъщания? Враждебни?

— В много случаи главният изпълнителен директор и акционерите са доволни да забогатеят.

— Разбирам. – Пендъргаст сякаш обмисляше чутото известно време, все едно тази мисъл не му беше хрумвала досега. – Но сигурно има и някои, които не са толкова доволни?

Озмиян сви рамене, все едно това е нещо толкова очевидно, че не си заслужава да отговори.

— Пак се извинявам за невежеството си – продължи Пендъргаст със същия почтителен тон. – Ако тези хора се недоволни – много недоволни – вероятно ли е да започнат да мразят вас лично?

Настъпи кратко мълчание и Пендъргаст едва забележимо се премести напред в креслото си.

— Накъде биете?

— Позволете да перифразирам. Признавам, че въпросът ми беше твърде неясен, защото съм сигурен, че много хора ви мразят. Господин Озмиян, кой ви мрази най-много?

— Въпросът е смешен. Превземанията са насъщният хляб за корпоративния живот и аз не обръщам внимание на ревльовците, чиито компании съм придобил.

— Тогава може би сте допуснали сериозна грешка. Грешка, която ви постави в днешните злощастни обстоятелства.

— Злощастни обстоятелства? За смъртта на моята дъщеря ли намеквате? – Лицето му потъмня. Лонгстрийт видя, че е вбесен.

Пендъргаст се премести още малко напред.

— Господин Озмиян, обмислете моя въпрос много внимателно, защото отново ще попитам: кой ви мрази най-много?

По лицето на Озмиян се изписа изражение, което Лонгстрийт не можа съвсем да разчете. После той успя да овладее гнева си и си върна предишното дистанцирано, леко надменно излъчване.

— Помислете внимателно – настоя отново Пендъргаст, а в гласа му се беше прокраднал доловим леден тон. – Кой ви мрази толкова, че е убил дъщеря ви и не само не се ограничава с това, а по-късно се връща, за да отнесе главата й?

Озмиян не отговори. Лицето му беше силно потъмняло.

Пендъргаст се изправи в креслото си и насочи белия си пръст срещу председателя на „Дигитален потоп“.

— Кой ви мрази толкова много, господин Озмиян? Зная, че в главата си имате едно име. Като не ми го казвате, непряко помагате на човека, който може да е убия вашата дъщеря.

Странна задушливо отровна атмосфера изпълни помещението. Сега Озмиян и жената, която си остана непредставена, гледаха Пендъргаст с неотслабващо внимание. Изражението на Озмиян отново стана заучено неутрално, но Лонгстрийт усещаше, че зад тази фасада фучат яростни мисли. Мина една минута, после още една, преди да заговори.

— Робърт Хайтауър – каза най-накрая Озмиян с равен тон.

— Пак? – каза Пендъргаст. Беше заповед, не молба.

— Робърт Хайтауър. Бившият председател на „Байсинхрони“.

— Защо ви мрази?

Озмиян се размърда на стола си.

— Баща му беше дългогодишен патрулен полицай от цяла фамилия патрулни полицаи в Нюйоркското полицейско управление. Израснал в Бруклин в бедност. Но е математически гений. Изобрети алгоритъм за свиване на файлове, докато се излъчват в реално време. Продължи да го подобрява, като увеличи широколентовото използване, като същевременно уголеми бинарната резолюция. Когато алгоритъмът стана способен да обработва дълбочина от трийсет и два байта, аз проявих интерес. Той не искаше да е част от семейството на „Дигитален потоп“. Няколко пъти увеличавах офертата, но всеки път ме отхвърляше.

Каза, че алгоритъмът е неговият домашен любимец. Творението на живота му. Най-накрая бях принуден да сваля цената на акциите на „Байсинхрони“ – няма значение как. Беше принуден да ми продаде всичко. Тогава ме обвини в онова, което мелодраматично нарече „разруха на неговия живот“. Води няколко дела срещу мен, с които не постигна нищо, освен че си пресуши банковата сметка. Обаждаше ми се отново и отново по телефона, заплашваше ме с убийство, да съсипе бизнеса ми и да разруши семейството ми. Накрая извадих ограничителна заповед срещу него. Колата на жена му падна от скала около година след поглъщането. Тя беше зад волана пияна. Разбира се, това няма нищо общо.

— Разбира се – сухо повтори Пендъргаст. – Защо не споделихте тази информация по-рано с полицията?

— Попитахте ме кой ме мрази най-много. Отговорих на въпроса ви.

Има обаче и стотици други, които също ме мразят. Не мога да си представя някой от тях да убие невинно момиче и да му отреже главата.

— Обаче казахте, че Робърт Хайтауър е заплашвал да убие вас и вашето семейство. Повярвахте ли му?

Озмиян поклати глава. Имаше вид на победен.

— Не знам. Хората говорят глупости. Но Хайтауър… се държеше съвършено налудно. – Той погледна от Пендъргаст към Лонгстрийт и обратно. – Отговорих на въпроса ви. Сега си вървете.

Лонгстрийт беше наясно, че няма да каже нищо повече по въпроса.

Пендъргаст се изправи и се поклони леко, без да протегне ръка за сбогуване.

— Благодаря, господин Озмиян. Желая ви хубав ден.

Озмиян му отговори с леко кимване.

Минути по-късно, когато вратите на асансьора се отвориха с въздишка и те излязоха в главното фоайе, Лонгстрийт не можа да сдържи кикота си.

— Алойшъс – каза той и плесна събеседника си по тесния гръб, – това беше истинска проява на сила. Не бях виждал някой така чисто да обръща играта. Смятай, че от днес вече не си в немилост.

Пендъргаст прие похвалата мълчаливо.

В другия край на просторното фоайе Брайс Хариман, който току-що беше влязъл от ледената улица през черната въртяща се врата, се закова на място. Позна един от мъжете, който излезе от асансьора. Беше специален агент Пендъргаст, изплъзващият се федерален служител, който беше участвал по един или друг начин в много от разследванията на убийства, за които беше писал през последните години.

Агентът на ФБР можеше да прави едно–единствено нещо тук, в небостъргача на „Дигитален потоп“: да разследва случая с обезглавяванията. Може би дори беше разпитвал Озмиян. Миг по-късно Брайс вече бързаше към пропуска с охраната.

44.

Лейтенант Винсънт Д’Агоста седеше в спретнатата всекидневна на апартамента, където живееха заедно с Лора Хейуърд, и пийваше мрачно „Будвайзър“, заслушан в бученето на трафика от булеварда под тях. От кухнята се носеха шумове от готвене: скърцането на вратичката на фурната, пуфкането на току-що запален газов котлон. Лора, която беше отлична кулинарка, се готвеше да надмине себе си в приготвянето на празничната новогодишна вечеря.

Д’Агоста знаеше защо се труди толкова усърдно – за да го развесели и накара да забрави случая с Ловеца на глави… поне за малко.

Тази мисъл го изпълваше с чувство на вина. Не се чувстваше достоен за всички тези усилия – всъщност в момента не се чувстваше достоен за каквото и да било.

Допи бирата, мрачно смачка кутийката в юмрука си, после я остави върху списанието, което лежеше в края на масата. Там вече лежаха четири смачкани по същия начин кутийки, подредени като ранени войници.

Точно дърпаше езичето на шестата, когато Лора излезе от кухнята. Дори да беше видяла празния амбалаж, нищо не каза, а просто седна на креслото срещу него.

— Там е прекалено топло – кимна тя към кухнята. – А и свърших с хамалската работа.

— Сигурна ли си, че не мога да помогна? – попита той за четвърти път.

— Благодаря, но няма с какво. След половин час ще седнем на масата. Надявам се, че си гладен.

Д’Агоста, който се чувстваше по-жаден, отколкото гладен, кимна и отпи глътка.

— Какво, по дяволите, се е случило с „Микелоуб“? – неочаквано възкликна той и повдигна обвинително кутийката с бира. – Искам да кажа с истинския „Микелоуб“. Имаха специална бира. Тумбестата бутилка със златното фолио на гърлото. Наистина се чувстваше, че пиеш нещо специално. Обаче днес всички са полудели по крафта. Изглежда вече са забравили какъв е вкусът на класическата американска бира.

Лора не отговори.

Д’Агоста вдигна кутийката, за да си пийне отново, но я свали и остави настрана.

— Съжалявам.

— Недей.

— Седя, цупя се като дете и се самосъжалявам.

— Не си само ти, Вини. Всички, които работят по случая, се чувстват така. Имам предвид, че това разстройва целия град. Дори не мога да си представя напрежението, на което си подложен.

— Пратих цял полк детективи да работят по случая, а те само се въртят ли, въртят в кръг. – Вероятно и те прекарват кофти Новата година, помисли си той. И вината за това е моя. Аз съм този, който не придвижи случая напред.

Наклони се напред, осъзна, че е леко подпийнал, и се облегна отново.

— Това е най-проклетото нещо, което ми се е случвало. Тази Адейеми. Говорих с всички, които може да са имали нещо против нея. И нищо. Дори враговете й казват, че е светица. Накарах хората си да ровят без прекъсване ден и нощ. Боже, дори ми хрумна лично да отида в Нигерия. Сигурен съм, че в нейното минало има някакво черно петно!

— Вини, престани да се измъчваш заради това. Не и днес.

Въпреки това той не можеше да се освободи. Това беше като възпален зъб, към който езикът ти неспирно се връща, опипва и проверява въпреки болката. Знаеше, че най-лошо е усещането как случаят се разпада пред очите му. Като останалите от Нюйоркското полицейско управление и всички в града беше сигурен, че извършителят е луд психопат, избрал за мишена най-лошите от единия процент. Бог му бе свидетел, че когато Хариман за пръв път публикува идеята, на него и всички останали тя се стори съвършено логична. Но независимо от това, че не остави камък необърнат, не можа да впише последното убийство в шаблона.

А и този Пендъргаст. Няколко пъти се замисли за онова, което агентът на ФБР беше казал: Да, за трите убийства наистина има мотив. Но не мотивът, в който ти, Нюйоркското полицейско управление и както изглежда, цял Ню Йорк вярвате. Сега изпита съжаление, че се беше ядосал. Но агентът можеше да бъде толкова дразнещ – обичаше да разбие теориите ти на пух и прах, но не споделяше своите.

Д’Агоста осъзна, че трябва да смени гледната точка. В края на краищата Пендъргаст не беше казал, че смята Адейеми за светица, нали? Просто подсказа, че гледат на нещата от погрешен ъгъл. Може би вместо поредица от лоши постъпки през своя живот Адейеми беше извършила едно-единствено наистина ужасно нещо. Това щеше да е много по-лесно за скриване. Вярно, щеше да е и по-трудно откриваемо, но щом веднъж успеят да го изровят – бинго!

Тракането на порцелан го извади от това бленуване. Лора подреждаше масата в трапезарията. Той остави бирата си недопита и стана, за да иде да й помогне. През последните няколко минути установи, че апетитът му се е изострил. За малко щеше да забрави случая и да се наслади на компанията на жена си и вечерята, а после щеше да се върне в управлението и да се заеме с нова поредица телефонни разговори.

45.

От своя стол Исабел Алвес-Веторето наблюдаваше как нейният работодател чете трите листа хартия, които Брайс Хариман му беше подал. После се зае да ги прочете отново.

Тя огледа оценяващо Хариман. Алвес-Веторето нямаше равна в разгадаването на хора. Усети излъчваната от журналиста смесица от чувства: безпокойство, морално възмущение, гордост и предизвикателство.

Озмиян свърши с препрочитането и като се протегна през масивното си писалище, подаде листовете с предложената от Хариман статия на Алвес-Веторето. Тя зачете с умерен интерес. Значи репортерът си е написал домашното, помисли си. Беше проучвала описанията на големите завоеватели в световната история и сега си спомни цитат от Юлий Цезар: ако се проваля, ще е само от високомерие.

Остави листовете внимателно в края на писалището. В краткия промеждутък между извеждането на Пендъргаст и неговия придружител и въвеждането на Брайс Хариман Озмиян бе останал необичайно тих, разглеждайки нещо на компютъра си, дълбоко потънал в мисли. Обаче сега жестовете му станаха бързи и пестеливи. След като остави листовете на писалището, Алвес-Веторето улови мълчалив поглед от шефа си. Схвана значението му, стана, извини се и излезе от кабинета.

Онова, което трябваше да направи, беше грижливо подготвено и й отне само пет минути. Когато се върна, Хариман точно слагаше друг документ върху бюрото на Озмиян с триумфално изражение. Изглежда беше писменото свидетелство, което беше казал, че е получил от очевидеца в Масачузетс.

Сега Озмиян говореше, а Хариман слушаше.

— И така, това „контраизнудване“, както го наричате, се състои от три части – точно казваше Озмиян със спокоен глас, сочейки черновата на статията. – Излагате подробно събитията отпреди трийсет години, когато пред тълпа богомолци в черквата „Нашата Света Богородица милостива“ пребих жестоко отец Анселм. Имате и писмени клетвени показания, за да го докажете.

–Точно така.

Озмиян се наклони над писалището.

— Въобще не ме е грижа за общественото мнение, но трябва да призная… – Тук се поколеба за миг. Гневът сякаш се оттече и на лицето му се появи изражение на победен човек. – Трябва да призная, че на управителния съвет няма да му хареса публикуването на подобна информация, която може да хвърли сянка върху фирмата. Поздравявам ви за вашите детективски умения.

Хариман прие този комплимент с достойнство.

Озмиян се завъртя на стола си и известно време гледа навън през огромните прозорци. След това се обърна отново към Хариман.

— В момента се намираме в патова ситуация. Ето какво ще се случи. Ще отменя номера, който ви погодихме, ще върнем парите по сметките на фондацията „Шанън Кроа“ и ще го направим така, че да прилича на банкова грешка. В замяна, когато си тръгнете, ще ми оставите тази клетвена декларация и ще се съгласите да не публикувате нищо за станалото в „Нашата Света Богородица милостива“.

Алвес-Веторето забеляза, че докато Озмиян говореше, Хариман буквално започна да сияе. Наду се в креслото си като паун.

— А моите статии за убийствата?

— Бих ви помолил по мъжки да престанете да петните името на дъщеря ми. Има много други убийства, с които можете да се занимавате.

Хариман изслуша думите му със сериозно изражение. Когато заговори, гласът му беше натежал от достойнство.

— Ще се опитам. Но трябва да ви кажа, че ако за дъщеря ви се появи новина, достойна за отразяване, ще трябва да пиша за това. Сигурен съм, че ще ме разберете.

Озмиян отвори уста, все едно се готвеше да възрази, но накрая не каза нищо. Леко се смали на стола си и кимна едва забележимо.

Хариман стана.

— Значи имаме сделка. Надявам се, че при това вие, господин Озмиян, сте научили нещо. Въпреки всички пари и власт никога не е добра идея човек да се заяжда с пресата. Особено ако репортерът е толкова посветен и опитен като мен. Господин Озмиян, истината винаги излиза наяве.

След като изнесе тази малка лекция по етика, журналистът се завъртя на пети и без да предложи ръка за сбогуване, се насочи към двойната врата, влачейки след себе си аурата на обидена добродетел.

Озмиян изчака вратата да се затвори зад Хариман. След това се обърна и погледна въпросително Алвес-Веторето, която кимна в отговор. Докато го правеше, тя забеляза, че хладнокръвието на шефа й, което беше пострадало доста след срещата с агент Пендъргаст, вече е напълно възстановено.

Хариман едвам се удържа да не заподскача победоносно в асансьора, докато той летеше надолу към фоайето. Беше се получило точно както очакваше само преди няколко дни през онази мрачна нощ на душата{34} в малкия си апартамент. Оказа се, че бяха нужни само репортерските му умения. Откровено казано, беше проявил излишна скромност при разговора си с Озмиян – малцина бяха онези, които можеха да открият малките му мръсни тайни толкова бързо и изцяло, както той беше направил.

Беше спечелил! Срещна великия и ужасяващ Озмиян на бойното поле с оръжие, избрано лично от предприемача – изнудване – и излезе победител! Начинът, по който отстъпи без бой дори по чувствителния въпрос за дъщеря си, говореше сам по себе си.

Вратите на асансьора се отвориха, Брайс прекоси фоайето и през въртящата се врата излезе на Уест Стрийт. Мобилният му телефон, който вибрира един-два пъти по време на разговора му с Озмиян, отново даде признаци на живот. Той го извади от джоба.

— Хариман слуша.

— Брайс? Обажда се Розали Еверет.

Розали беше една от най-добрите приятелки на Шанън Кроа и беше негова заместничка в управителния съвет на фондацията. Тя му прозвуча странно задъхана.

— Да, Розали. Какво има?

— Брайс, не зная как да го кажа, а още по-малко какво да мисля за станалото… преди малко получих поредица от имейли с прикачени към тях голям брой документи. Финансови документи. Изглежда са били изпратени по погрешка преди по-малко от пет минути. Не съм счетоводителка, но от тях се вижда, че всички средства на фондацията – малко по-малко от милион и половина долара – са прехвърлени от нашата разплащателна сметка в частен холдинг на Каймановите острови на твое име.

— Аз… аз… – заекна той, твърде замаян от шока, за да успее да каже нещо.

— Брайс, това трябва да е някаква грешка, нали? Искам да кажа, че ти обичаше Шанън… Обаче ето ги тука документите черно на бяло. Всички останали членове на управителния съвет са получили същия набор документи. Всички тези документи внушават… о, боже, идват още… че си опразнил банковата сметка на фондацията точно преди празниците.

Това трябва да е някаква фалшификация, нали? Или може би някаква зла новогодишна шега? Брайс, моля те, кажи нещо, че ме плашиш.

С едно щракване гласът й беше отрязан. Хариман осъзна, че пръстите му неволно се бяха свили в юмрук, след като прекратиха обаждането.

Миг по-късно телефонът отново завибрира. След като прехвърли обаждането на гласова поща, той отново започна да звъни. Малко по- късно пак.

След това се чу сигналът за пристигнало текстово съобщение. С бавните движения на човек, събуждащ се от кошмар, Хариман се взря в екрана на телефона си.

Текстът беше от Антон Озмиян.

Почти насила Хариман отвори съобщението и текстът изскочи пред очите му:

***

Идиот. Безгрешна опора на четвъртата власт В самодоволството си от изравянето на тази история, ти дори не си си направил труда да си зададеш най- близкия до ума въпрос от всички: защо съм пребил този свещеник? Ето отговора, който трябваше сам да намериш: когато бях олтарно момче в черквата „Нашата Света Богородица милостива“, отец Анселм злоупотреби с мен. Бях многократно изнасилван. Години по-късно се върнах в черквата и се погрижих никога повече да не тормози олтарните момчета. Има и друг подходящ въпрос, който можеше да си зададеш: защо бях обвинен само в дребно хулиганство, а след това обвинението бързо беше оттеглено? Вярно, имаше плащане на обезщетение, но църквата отказа всякакво сътрудничество с възможно криминално разследване, защото знаеше каква вредна информация ще бъде разкрита, ако го направи. А сега се запитай към кого ще се насочи общественото съчувствие, ако публикуваш тази история? Към отеца? Или към мен? Нещо още по-близко до ума: какво ще направят членовете на управителния съвет на „Дигитален потоп“? Какво ще си помислят хората за теб, когато видят, че разкриваш злоупотребата с мен като дете и лесните за предричане психически последствия, които преодолях и основах една от най-успешните фирми в света? Така че давай – пусни си историята.

А.О.

П.П. Приятно прекарване в затвора.

Още докато четеше думите с нарастващ ужас, изреченията започнаха да премигват, буквите да избледняват. Секунда по-късно съобщението го нямаше и на негово място се появи черен екран. Хариман трескаво се опитваше да направи екранна снимка, но вече беше прекадено късно: съобщението на Озмиян изчезна толкова бързо, колкото беше дошло.

Вдигна очи от телефона си и изстена от неверие и паника. Не, това беше някакъв кошмар, не можеше да е истина. И както става в истинските кошмари, видя на половин пряка надолу по Уест Стрийт двама униформени полицаи, които гледаха към него. Единият от тях го посочи. И докато стоеше като закован на мястото си, неспособен да помръдне, те се затичаха към него, като натискаха бутоните на заключващите механизми на кобурите си в движение.

46.

Лонгстрийт и Пендъргаст, който стоеше до него като безмълвна сянка, се намираха пред вратата на гаража на редовата къща на Робърт Хайтауър на Геритсън Авеню в Марин Парк, Бруклин. Вратата му беше отворена, позволявайки на ледения вятър да прониква вътре. Късата автомобилна алея беше покрита със снежна пелена от навалелия късно през нощта сняг, но изглежда на Хайтауър не му пукаше. Пространството беше пълно със захабени работни маси, работни станции в различна степен на остаряване, платки, от които се лееха реки от кабели, стари монитори без електронно лъчевите им тръби, очукани инструменти, които висяха от кукички в стените от перфорирани плоскости, банциги и клещи за кримпване, настолни менгемета, множество различни поялници, половин дузина кутии за съхранение на малки части. Повечето от чекмеджетата им бяха издърпани и преливаха от винтове, пирони и резистори. Хайтауър, който се суетеше над една от масите, беше на петдесет и няколко години, със здраво телосложение, с къса, но гъста прошарена коса, която покриваше главата му.

Той вдигна малък, тънък поялник, сложи капачката на накрайника и го хвърли в задната част на една от масите.

— Значи от всички хора, които е измамил, унищожил, съсипал или прецакал по друг начин, Озмиян твърди, че аз съм човекът, който го мрази най-много?

— Точно така – потвърди Лонгстрийт.

Хайтауър пусна подобен на лай саркастичен и безрадостен смях.

— Какво отличие.

— Вярно ли е? – попита Лонгстрийт.

— Представете си човек, който има всяка възможна причина да се радва на живота – каза той в отговор, докато се облягаше на работната маса. – Чудесен дом, красива жена, прекрасна кариера, щастие, успех и благоденствие. И онова копеле ми отне всичко това. Затова ли печеля първото място в категория омраза? Да, вероятно е така. Аз съм човекът, когото търсите.

— Този алгоритъм, който сте изобретили – започна Лонгстрийт, – за свиване и едновременно излъчване на файлове в реално време. Няма да се преструвам, че разбирам, но Озмиян каза, че бил оригинален и доста ценен.

— Това беше работата на моя живот – отговори Хайтауър. – Не осъзнавах каква част от моето собствено аз беше вкарана във всеки ред на тази програма, докато не ми беше открадната. – Той замълча и започна да оглежда работните маси. – Баща ми беше патрулен полицай като баща си, а той – като своя баща. Парите никога не стигаха. Но имаше достатъчно, за да купи комплект части за любителска радиостанция. Само частите. Аз сам я сглобих. Така научих основните неща в електроинженерството, телефонията и аудиосинтеза. Благодарение на това получих стипендия за колежа. Тогава интересът ми се пренасочи от хардуера към софтуера. Същата мелодия, но на различен инструмент. – Най-накрая заряза суетенето над работната маса и се обърна към тях, местейки от единия към другия очи, които Лонгстрийт можеше да опише само като неспокойни и тревожни.

— Озмиян ми го отне. Отне ми всичко. И ето ме сега тук. – Той обхвана с жест гаража и се засмя горчиво. – Без пари, без семейство. Родителите ми са мъртви. А какво правя аз? Живея в тяхната къща, все едно последното десетилетие въобще не го е имало, като изключим това, че съм десетина години по-стар, но няма какво да покажа като резултат от тях. И трябва да благодаря на едно гадно копеле за всичко това.

— Доколкото разбрахме – каза Лонгстрийт, – по време на поглъщането и след него сте тормозили господин Озмиян. Пращали сте му заплашителни съобщения, повтаряли сте му, че ще убиете него и семейството му, толкова често, че той се принудил да извади ограничителна заповед срещу вас?

— Е, и? – отговори войнствено Хайтауър. – Можете ли да ме обвините? Излъга под клетва, измами ме, съди ме до дупка, открадна ми фирмата, уволни служителите ми. И беше видно, че се наслаждава на всяка минута. Ако бяхте дори само наполовина мъж, щяхте да направите същото. Аз успях да го понеса, но жена ми не можа. Падна с колата от една скала. Пияна. Казаха, че било нещастен случай. Глупости. – Той се изсмя дрезгаво. – Той е виновен и за това. Озмиян я уби.

— Разбрах – Пендъргаст се включи за пръв път в разговора, – че през това тежко време преди жена ви да загине, полицията няколко пъти е била викана в къщата ви, за да провери оплаквания за нарушаване на обществения ред?

Ръцете на Хайтауър, които досега блуждаеха над работната маса, изведнъж застинаха на място.

— Знаете много добре, че никога не е подавала оплакване.

— Така е.

— Няма какво да кажа по въпроса. – Ръцете му отново започнаха да блуждаят. – Смешна работа. Продължавам да идвам тук всяка вечер, за да се размотавам. Предполагам, че се опитвам да стигна до втора бляскава идея. Но знам, че е безполезно. Мълнията никога не удря два пъти на едно и също място.

— Господин Хайтауър – попита Пендъргаст, – мога ли да попитам къде бяха вечерта на четиринайсети декември? В десет, за да бъда по-точен.

— Предполагам тук. Никога никъде не ходя. Какво е толкова специално на тази вечер?

— Това е вечерта, когато е била убита Грейс Озмиян.

Хайтауър рязко се завъртя към тях. Лонгстрийт се изненада от

изражението, изписано на лицето му. Неспокойният и тревожен поглед беше изчезнал, заменен от призрачна усмивка. Лицето му беше маска на отмъстителен триумф.

— О, да, този четиринайсети декември! – каза той. – Колко лошо от моя страна да забравя толкова важна вечер? Направо срамно!

— А следващата вечер къде бяхте? – попита Лонгстрийт. – Когато трупът й е бил обезглавен?

Докато задаваше въпроса, забеляза, че на прага на гаражната врата се появи сянка. Обърна се и видя висок мъж с кожено яке, застанал в снега. Каменното му изражение, бързият и безстрастен начин, по който възприе ситуацията, подсказаха на Лонгстрийт, че човекът е от правоохранителните органи.

— Боб – каза мъжът и кимна на Хайтауър.

— Бил, – Хайтауър посочи гостите си. – Големи клечки от ФБР. Дошли са да задават въпроси за нощта, когато дъщерята на Озмиян изгуби главата си.

Мъжът не отговори, а по безизразното му лице не можеше да се прочете нищо.

— Това е Уилям Синерджи – обясни Хайтауър на Лонгстрийт и Пендъргаст. – От Шейсет и трети полицейски участък на Нюйоркското полицейско управление и мой съсед.

Лонгстрийт кимна.

— Израснал съм в семейство на полицаи – продължи Хайтауър. – А това е квартал на полицаи. Ние, членовете на синьото братство, сме склонни да гнездим заедно.

Настъпи кратко мълчание.

— Сега, като се замисля – каза Хайтауър с фалшивата усмивка на лице,

— Бил и аз бяхме излезли да пийнем вечерта, когато детето на Озмиян е било убито. Нали така, Бил?

— Точно така – отговори мъжът.

— Бяхме в ,,О’Хърлихи“, като завиеш зад ъгъла на Авеню Ар. Това е бар за ченгета. Спомням си, че много от момчетата бяха там. Нали така?

Бил кимна.

— И всички ще си спомнят, че ги почерпих по питие някъде около десет вечерта.

— Със сигурност.

— Ето, чухте го. – Хайтауър се плъзна от работната табуретка, а лицето му отново се беше превърнало в безизразна маска. – А сега, господа, ако това е всичко – продължи той, – Бил и аз ще гледаме футболен мач по телевизията.

***

Седяха в служебния седан на Лонгстрийт, чийто двигател работеше на празни обороти, до бордюра на Геритсън Авеню и наблюдаваха малката редова къща.

— И така – започна Лонгстрийт, – какво мислиш за начина, по който този тип запрати паянтовото си алиби в лицата ни?

— Независимо дали алибито е истинско или не, нямаме кой знае каква възможност да го разпердушиним.

— А твоят приятел Д’Агоста? Може би ще успее да пробие синята стена.

— Знаеш, че никога не бих го помолил да направи това. А има и друго съображение.

Лонгстрийт го погледна.

— Макар Хайтауър да има мотив, това не обяснява убийствата, които последваха.

— Да, вече ми хрумна това – кимна Лонгстрийт. Той продължаваше да гледа къщата и къдрицата пушек, който се издигаше от комина й. –

Може да му е харесало да убива. И друг път съм виждал ченгета да подивяват и да взимат правосъдието в ръцете си, когато съдилищата не го правят вместо тях. Едно е сигурно – заслужава си да продължим по тази следа.

— Трябва да внимаваме, докато го правим – каза Пендъргаст. – Засега ще запазим следата в тайна пред полицията и ФБР. Човек никога не знае кой може да се раздрънка.

— Прав си. Ще работим индивидуално по нея. Ще я парцелираме и ще редуцираме комуникациите си. Ще поддържаме връзка само по телефона или с шифровани имейли. – Вторачен в къщата, Лонгстрийт потъна за малко в мълчание. Щорите на големия френски прозорец, където предположи, че е всекидневната, бяха плътно спуснати. – С какъв поглед ни изгледа – каза той, – когато ни разказа алибито си. Беше почти като предизвикателство.

Когато чу това, Пендъргаст потрепери почти конвулсивно.

— Предизвикателство – повтори той. – Ама разбира се.

Лонгстрийт се смръщи.

— За какво говориш?

Ала Пендъргаст не каза нищо повече и след малко Лонгстрийт включи на скорост и подкара колата.

47.

Марсдън Суоп седна на единственото бюро в малкия си апартамент. Беше шест сутринта на трети януари.

3 януари. Дата, от която щеше да започне пречистването на града. Не си правеше илюзии. Знаеше, че ще започне скромно, ако можеш да наречеш толкова поклонници „малко“. Той обаче разполагаше с инструмент, който пророците преди него не са имали: интернет. Единственото, което поиска от своите последователи, беше да не се освобождават от своите мобилни телефони. Те бяха особено важни по две причини: първо, позволяваха му да организира логистиката на кладата и второ, с тяхна помощ щяха да документират случващото се.

Онова, което щеше да започне в Манхатън като единичен акт на пречистване, щеше да се разпространи из големите градове и малките селища от Америка до Европа и още по-нататък. Светът, разделен както никога на бедни и богати, беше жаден за това послание. Хората щяха да се надигнат и обединят, за да освободят живота си от алчността и материализма, от грозните социални различия, предизвикани от парите. Щяха да се откажат от богатството и да го заменят с живот, изтъкан от простота, чистота и почтена бедност.

Обаче не биваше да прибързва. Беше прокарал пътя, задвижил нещата, но следващата му стъпка щеше да бъде решаваща. Знаеше, че неговите последователи очакват сигнала. Най-важното беше да ги събере на Голямата морава в точния момент, без да подплаши властите.

Върна се отново на бюрото и съчини туит за своите последователи. Къс, съдържателен и от практическо значение:

Тази вечер. Молитви и пости, за да сте готови за онова, което ще дойде. Избраното място и указанията ще бъдат изпратени в петнайсет часа.

Страстният поклонник

(@превъплътеният Савонарола)

3 януари, 6:08

Препрочете туита, после отново и доволен го изпрати по неговия път.

В три щеше да изпрати последните указания, а после всичко щеше да е в Божиите ръце.

48.

Мобилният телефон на Хауърд Лонгстрийт изписука малко след шест сутринта. Той седна с ръмжене в леглото и го погледна. Не беше неговият личен телефон, а служебният, който ФБР даваше на своите агенти и техните началници. Можеше да приема обикновени и шифровани съобщения. Иконката на екрана му съобщаваше, че току-що беше получил шифровано съобщение от специален агент Алойшъс Шингу Ленг Пендъргаст.

Взе телефона от нощното шкафче, пусна съобщението през декриптора и след това го прочете:

Трябва да разговаряме по много спешен въпрос. Постигнах значителен пробив. Връзките се оказаха много по-дълбоки от очакваното. Пазенето на тайна е жизненоважно. Среща в старата „Кингс Парк“, Постройка 44, в 14 ч., за да планираме задържането на извършителите (sic). Дотогава всеки опит за контакт е нежелателен. Подкрепата е жизненоважна. Доведи лейтенант Д’Агоста, с когото също се свързах.

П.П. Наблюдават ни.

А.

Лонгстрийт изтри съобщението и остави телефона на нощната масичка потънал в мисли. Извършители. Множественото число не беше правописна грешка, както сочеше sic. Повече от един! Да, това се оказа наистина по-дълбоко от очакваното. Може би Хайтауър и някой друг? Опита се да направи разбор на Пендъргастовия телеграфен стил. Изглежда беше открил нещо важно за мъжа. Но съобщението подсказваше също, че връзката на Хайтауър с полицията е по-дълбока от онова, което те двамата бяха очаквали. Извършители. Дали Пендъргаст не намекваше за заговор в Нюйоркското полицейско управление? Това не беше невъзможно, като се има предвид дългата история на корупция в него. Не беше чудно, че пазенето на тайна беше от първостепенно значение. Особено след като Пендъргаст разполагаше с достатъчно доказателства, за да използва думата задържане.

Лонгстрийт знаеше, че агентът недолюбва текстовите съобщения и затова рядко изпраща такива. Но в този случай положението беше достатъчно сериозно и залозите много високи, а заподозрените на достатъчно значими постове, за да бъде нужна голяма предпазливост.

А каква е тази работа със следенето? Означава ли това, че служебният му телефон е изложен на опасност? На Лонгстрийт му беше трудно да повярва. ФБР разполагаше с най-модерното в областта на шифрирането и защитата. Дявол да го вземе Пендъргаст с неговия преднамерено загадъчен начин на изразяване! Усети, че е обзет от любопитство какво ли е открил агентът. Освен това… какво е това място „старата „Кингс Парк“?

Протегна се за лаптопа си, включи го, извади сигурния браузър „Тор“ и с негова помощ влезе в тъмната мрежа. Знаеше, че това е крайно необичайно начинание за висш служител на ФБР, но ако неговата електронна поща, телефон и текстови съобщения бяха в опасност, заплашена беше и историята на търсенията му в мрежата. Поне сега можеше да проведе непроследимо търсене.

Отне му малко време, за да открие, че „Кингс Парк“ е огромна, криволичеща психиатрична болница на северния бряг на Лонг Айлънд. Построена в края на XIX век, сега беше изоставена.

Свали карта на мястото и бързо се запозна с разположението й. Постройка 44 беше малък склад, използван за съхраняване на хранителните продукти за огромния комплекс.

След като запамети картата, Лонгстрийт затвори браузъра и бързо изключи компютъра. Защо в психиатричната клиника „Кингс Парк“? Но след като обмисли още малко въпроса, стигна да извода, че мястото е идеално за среща – извън границите на Ню Йорк Сити резултатността на тайното следене от страна на Нюйоркската полиция намаляваше. От една страна, мястото беше усамотено, а от друга, до него се стигаше лесно. А Постройка 44 без съмнение е била избрана заради достъпа до нея от Олд Рок Роуд, който разполовяваше болничния терен.

Оставаше да направи още едно нещо: да се свърже с Д’Агоста. Щеше да използва своя обикновен мобилен телефон. Едно–единствено обаждане за размяна на баналности. Прегледа списъка с контактите на сътрудници, намери името на лейтенанта и набра номера.

Макар да нямаше още шест и половина сутринта, от другата страна вдигнаха още след първото позвъняване, а гласът, който чу, съвсем не звучеше сънен.

— Да?

Лонгстрийт забеляза, че гласът не си каза името.

— Лейтенант?

— Да.

— Знаеш ли кой съм?

— Почти сигурен съм, че си онзи, който един наш общ познат нарича понякога Хъ.

— Точно така. Моля, отговаряй колкото може по-кратко. Той свърза ли се с теб?

— Да.

— Спомена ли мястото, където двамата с теб трябва да отидем?

— Не. Каза да очаквам твоето спешно и поверително обаждане.

— Чудесно. Ще се срещнем на обед пред твоята… ъъъ… месторабота.

— Добре.

— Строго поверително.

— Разбрах.

Лонгстрийт прекъсна връзката и остави телефона. Въпреки дългата си кариера в тайните операции не можа да потисне надигащото се вълнение. След години като командир на големи щурмови отряди малка тактическа операция като тази беше като връщане към корените. Този Пендъргаст винаги беше пълен с изненади. Беше се справил много добре със случая. Въпреки това участието на лейтенанта щеше да е от решаващо значение, ако ставаше дума за полицейски заговор.

Легна си отново. Не се надяваше, че ще заспи – това вече беше невъзможно, а че ще успее да си проясни съзнанието и да се съсредоточи върху задачата. Скоро щеше да стане обед и случаят да навлезе в своята заключителна фаза: задържането. Искрено се надяваше, че тази кошмарна серия от убийства най-сетне щеше да свърши.

Затвори очи, докато лъчите на изгряващото слънце озаряваха пердетата на спалнята.

49.

Въоръженият надзирател водеше Брайс Хариман надолу по стерилните коридори на Манхатънския затворнически комплекс. След това го въведе в малка стая с маса, завинтена за пода, два стола, часовник и лампа на тавана. Последните два предмета бяха защитени със ситна метална мрежа. Прозорци липсваха, затова Брайс разбра само благодарение на часовника, че е девет без четвърт сутринта.

— Пристигнахме – каза надзирателят.

Хариман се поколеба, докато гледаше двамата мускулести типове с бръснати глави във временната килия, които го оглеждаха, все едно преценяваха парче превъзходен ростбиф.

— Хайде, вървете. – Надзирателят го побутна леко. Той влезе и вратата изтрака зад гърба му, а резето се плъзна на мястото си със звън. Хариман затътри крака и мина навътре, за да седне. Поне вече не носеше окови на краката, но пък оранжевият гащеризон беше корав и претриваше кожата му. Арестът, пътуването с патрулната до местния участък, чакането, обвинението и задържането заради присвояване, а след това потискащо краткото пътуване до затворническия комплекс само на няколко преки от криминалния съд. Всичко свърши преди още да беше успял да осъзнае какво се е случило. Беше като кошмар, от който не успяваше да се събуди.

Щом надзирателят си тръгна, един от двамата яки мъжаги се приближи и застана пред него.

Хариман, който не знаеше какво да прави, най-накрая вдигна глава.

— Какво?

— Мястото е мое.

Хариман усърдно скочи на крака, а мъжът седна на стола. Два стола, трима мъже. Сгъваемо легло също нямаше. Да, денят щеше да е дълъг.

Докато седеше на пода, опрял гръб в стената, и слушаше скимтенето и ругатните на техните колеги затворници из целия блок с килии, грешките, които беше направил, преминаха пред очите му като в ням филм. Беше се оставил самоувереността, подсилена от скоропридобитата слава, да го заслепят, затова фатално подцени Антон Озмиян.

Първата му грешка, както изтъкна и самият Озмиян, беше подминаването на очевидния въпрос: защо изобщо Озмиян е набил свещеника? Защо не е имало последствия за него? Нападението е било толкова възмутително, и то пред очите на енориашите, че неговият репортерски инстинкт трябваше да сработи и да подаде сигнал за тревога.

Втората му грешка беше тактическа: показа статията на Озмиян, преди да я публикува. Така не само издаде своите намерения, но и даде време на магната да реагира. Докато си отправяше горчиви упреци, си спомни как помощницата на Озмиян се измъкна малко след началото на срещата и по-късно се върна, след като без съмнение беше задействала измамата. Бяха го задържали в кабинета, говорейки, докато капанът се е затварял. По времето, когато е излизал от сградата на „Дигитален потоп“ замаян от успеха, вече е бил ходещ мъртвец. Спомни си с нова вълна на безсилие и срам какво му беше казал Озмиян по-рано: Както може да си представите, нашата фирма разполага с множество чудесни програми и с тях беше организирана елегантна електронна кражба, чиито следи водят до вас. А вие нямате нужните познания и средства, за да се противопоставите. Оказа се точно така: при едно от малкото телефонни обаждания, които му разрешиха, той звънна на своя главен редактор и му разказа какво се е случило с него. Как му е бил скроен номер и как ще напише страхотна статия за Озмиян, в която всичко ще обясни. В отговор Петовски го нарече лъжец и му затвори.

Стори му се цяла вечност, а минаха само шест часа, когато двамата му съкилийници, които, слава богу, не му бяха обръщали внимание, бяха изведени от временната килия. Дойде и неговият ред. Един надзирател отключи килията и го поведе надолу по коридора до малко помещение със столове и маса. Каза му да седне и след малко се появи мъж в добре ушит костюм. Лъснатите му до блясък обувки поскърцваха, докато вървеше. Лицето му беше весело, почти херувимско. Това беше Ленард Грийнбаум – адвокатът, който Хариман беше наел. Не беше някой служебен защитник, а опитен и смъртоносен адвокат по наказателни дела – най-скъпият, който можа да си позволи, като се има предвид, че сега по-голямата част от активите му е замразена. Мъжът го поздрави с кимване, сложи голямата си кожена чанта на масата, седна срещу Хариман, отвори я, извади купчина листове и ги пръсна пред себе си.

— Господин Хариман, ще бъда кратък – каза той на репортера, докато преглеждаше документите, – защото в този момент няма какво толкова да се каже. Първо, лошата новина. Районният прокурор има непоклатимо дело срещу вас. Документалната следа беше прекалено лесна за установяване. Разполагат с документите за откриването на вашата сметка на Каймановите острови заедно с видеозапис как влизате в банката, документите за тайното прехвърляне на парите от разплащателната сметка на фондацията. Освен това имат доказателства, че сте се готвили вдругиден да напуснете страната, купувайки си еднопосочен билет до Лаос.

Това беше нещо ново за Хариман.

— Да избягам от страната? В Лаос?

— Да. Апартаментът ви е бил претърсен със съдебна заповед и всички документи и компютри са иззети. Господин Хариман, всичко е ясно като бял ден. Плюс електронният билет.

Гласът на Грийнбаум беше добил съжалителен, дори укорителен оттенък, сякаш се питаше защо Хариман е бил толкова тъп.

Журналистът изстена и хвана главата си с две ръце.

— Вижте, това е нагласено. Измислено, за да бъда изнуден. Озмиян го е създал от нищото. За него работят най-добрите хакери в света и те са организирали всичко! Разказах ви за срещите си с Озмиян и как ме заплаши. Сигурно има записи, че съм бил в сградата.

— Господин Озмиян не отрича, че сте били там, но твърди, че просто сте търсили още информация за неговата дъщеря, за да можете да напишете нова статия.

— Причини ми това, за да си отмъсти за онова, което написах за дъщеря му! Точно когато излизах от сградата, ми изпрати есемес, в който ми казваше какво е направил и защо!

Адвокатът кимна.

— Предполагам имате предвид текста, който не може да бъде открит във вашия телефон, нито пък някъде другаде.

— Все някъде трябва да го има.

— Съгласен съм. И точно в това е проблемът. Моят опит, а и без съмнение този на прокуратурата, казва, че текстовете не се самоизтриват. Че винаги някъде остава следа от тях.

Хариман се прегърби на стола си.

— Господин Грийнбаум, наех ви, за да ме защитавате, а не да каталогизирате лъжливите доказателства за вината ми.

— Първо, моля, наричайте ме Лени. Боя се, че ще работим дълго време заедно. – Той опря лакти на масата, наведе се към него и каза с глас, изпълнен със съчувствие: – Брайс, ще ви защитавам с все сили. Аз съм най-добрият в този занаят и вие точно затова ме наехте. Но не бива да си затваряме очите за фактите: районният прокурор разполага със съкрушителни доказателства. Ако настояваме да се явим пред съда, ще ви осъдят и ще ви обвинят в какво ли не. Единствената възможност, която стои пред вас – една и единствена – е да признаете.

— Да призная? Вие ме смятате за виновен, нали?

— Позволете ми да довърша. – Грийнбаум си пое дълбоко въздух. – Разговарях с районния прокурор и при подходящи обстоятелства той е готов да бъде снизходителен. Досието ви е чисто и досега сте водили почтен и законопослушен живот. В добавка сте известен журналист, който е служил на обществото със статиите си за скорошното убийство. В резултат на всичко това, той е готов да приеме случилото се за еднократно отклонение, макар и немаловажно. В края на краищата, да откраднеш пари от благотворителна фондация за болни от рак, създадена под предлога да се увековечи паметта на починала приятелка… – Гласът му заглъхна.

Хариман преглътна.

— Снизходителен? Колко?

— Това трябва да се реши. Ако ми дадете правомощия да преговарям. Факт е, че нито цент от прехвърлените пари не е бил похарчен, а и вие не избягахте от страната. Може да ви измъкна само с намерение за извършване на престъпление. Ако се признаете за виновен в това, бих казал, че ще минете с две години или най-много три.

С друго стенание Хариман отново захлупи глава в шепите си. Нямаше друга дума: това наистина беше кошмар. Кошмар, от който, както се виждаше, нямаше да се събуди цели две или три години.

50.

На няколко километра северно от Манхатънския затворнически комплекс Марсдън Суоп стоеше до огромно платнище, простряно в средата на Голямата морава. Той чакаше, изпълнен със смесица от удовлетворение и смирение, когато хората започнаха да се изливат от пътеките и алеите, от горичките и близките булеварди и бавно, колебливо, сякаш усещаха сериозността на положението, да прекосяват голямата ливада и безмълвно да се събират около него. Неколцина минувачи, които в студения януарски ден бързаха по свои дела, забавяха ход, за да се вторачат в тази пъстра и разрастваща се тълпа. Но досега не бяха привлекли вниманието на властите.

Суоп знаеше, че посланието му е стигнало да различни групи – един представителен разрез на Америка, но и в най-смелите си очаквания не си беше представял колко разнообразни ще са. Всякакви възрасти, раси, вероизповедания и професии го заобикаляха във все по-нарастващ, но безмълвен кръг. Хора с делови костюми и меки шапки, смокинги, сарита, бейзболни екипи, кафтани. Хавайски ризи и цветовете на различни улични банди. И така до безкрай. Точно на това трескаво се беше надявал – че представителите на единия процент и останалите деветдесет и девет процента ще се обединят в своето всеобщо отхвърляне на богатството.

— Благодаря ти, Господи – прошепна си той. – Благодаря ти от сърце.

Вече беше време да запали кладата. Щеше да го направи бързо, така че

ченгетата да не успеят да се промъкнат през тълпата и да я угасят.

Той изпъна тяло, за да изглежда по-висок, застанал в средата на кръглата поляна, вече заобиколен с поклонници, подредени в дълбочина от пет до десет човека. С жест, който се надяваше да е едновременно драматичен и почтителен, хвърли наметката си и показа одеждата, която си беше изплел, усърдно работейки вечер: власеница от най- грубата вълна, която беше успял да намери на пазара. След това хвана платнището и го дръпна настрана, разкривайки големия бял X, който беше нарисувал със спрей върху тревата. До него стояха две туби с керосин.

— Приятели! – извика той. – Деца на Живия Бог! Събрахме се тук – бедни и богати – хора от цялата страна, с една-единствена цел: да се обединим в освобождението от луксозните и горделиви притежания, които са толкова омразни Богу, и от богатството, което Исус ясно заяви, че ще бъде пречка за влизане в рая. Нека сега тържествено се закълнем, че ще се освободим от тези клопки на алчността и ще пречистим сърцата си. Тук и сега, нека всеки от нас направи символично пожертвование за кладата на суетата, като символен знак на нашето обещание от днес насетне до края на дните си да водим прост живот!

Отдръпна се от белия кръст, като преди това взе двете туби с керосин, и отиде при първата редица от подредените в кръг хора. Бръкна в джоба си и извади писалка, златна автоматична писалка, която неговият баща, когото не беше виждал от десетилетие, му подари, когато завърши йезуитската семинария. Вдигна писалката, за да може всички да я видят: инкрустациите от благородния метал проблеснаха в лъчите на залязващото слънце. След това я запрати в откритото пространство и тя падна с писеца надолу в центъра на изрисувания кръст.

— Всички, които искат да минат по пътя на милостта – каза той напевно, – да последват моя пример!

Из тълпата се понесе лек ропот, подобен на трепет от голямото очакване. След това настъпи къса пауза. Когато тя отмина, невероятен поток от вещи се посипа от наредените в кръг хора. Те падаха на тревата, белязана от кръста: дизайнерски дамски чанти, бутикови дрехи, часовници, бижута, автомобилни ключове, пакети акции на приносител, пликове с цип, пълни с наркотици и марихуана, пачки стодоларови банкноти, книги за самопомощ, предлагащи диети или съвети за забогатяване. Имаше и някои изненадващи вещи: инкрустиран със скъпоценни камъни вибратор, красива електрическа китара с чудесно съчетание на дървесните шарки и един пистолет „Смит & Уесън“. По тревата се посипаха и безброй други неща, неподдаващи се на описание, които се трупаха на бързо растяща купчина. Камарата от блясък, сърма и празноглав лукс се издигаше все по-високо, като включваше и удивителен брой дамски обувки – най-вече с високи токчета.

В този миг усещане за трансцедентално сияние облъхна Суоп като милувката на ангел. Сигурно така се е почувствал и Савонарола преди толкова столетия във Флоренция, осъзна той. Взе една от тубите с керосин и пристъпи напред, отви капачката и започна, обикаляйки в кръг, да полива подножието на все по-нарастващата купчина. Около него падаха предмети, удряха го по главата и раменете, но той не обръщаше внимание.

— А сега – Суоп захвърли настрана празната туба и извади кутия кибрит – нека нашият нов живот започне с огнено пречистване!

Извади клечка кибрит, драсна с нея, за да я събуди за живот, и я хвърли върху кладата. В огромния жълтооранжев пламък, който изригна с яростно съскане, можа за кратко да види осветени като от дневна светлина черните фигури на още хиляди поклонници, които се изливаха от всички страни на Голямата морава, за да участват в тази клада на пречистването от суетата, докато луксозните предмети продължаваха да валят върху вече бушуващия пожар.

51.

Върху града вече се спускаше сумрак, докато госпожа Траск бързаше в северна посока нагоре по „Ривърсайд Драйв“, като мъкнеше своята плетена мрежа, пълна с продукти за вечеря. Обикновено не чакаше до толкова късен час, за да си напазарува, но се оказа твърде заета с преподреждането и почистването на третия най-добър сервиз от китайски порцелан и не беше усетила колко късно е станало. Проктър й беше предложил да я закара, но тези дни тя предпочиташе да излиза по малко. Разходката в ранната вечер й влияеше добре, а и заради облагородяването на квартала през последните години беше започнало да й доставя удоволствие да излиза сама да пазарува в местния супермаркет. Но докато пресичаше кръглата автомобилна алея на „Ривърсайд Драйв“ № 891, насочвайки се към входа за прислугата в задната част на къщата, беше смаяна да види тъмна фигура да се крие в сенките близо до входната врата.

Първоначалната й инстинктивна реакция беше да вдигне тревога и да извика Проктър, докато не видя, че фигурата беше на момче. Имаше вид на безделник и беше мръсно, което би приписала на това, че е израснало в лондонския Ийст Енд като уличник. Когато тя се приближи, то излезе от сенките.

— Извинете госпожо – каза момчето, – това ли е жилището на господин… ъъъ… Пендъргаст? – Дори акцентът му беше кокни, както на всеки уличник от тази част на Лондон около черквата „Сейнт Мери ле Боу“.

Тя се спря пред него.

— Защо ти е да знаеш, млади човече?

— Защото ми платиха да му предам това. – И той извади един плик от задния си джоб. – А в къщата сякаш няма кой да отвори вратата.

Госпожа Траск помисли малко, после протегна ръка.

— Добре, ще се погрижа да го получи. А сега чупката.

Младежът й подаде писмото. След това с тръскане на глава си подреди перчема, обърна се и забърза надолу по автомобилната алея.

Госпожа Траск стоеше и го гледаше как изчезва сред градското оживление. Когато изчезна от погледа й, тя поклати глава и отново се запъти към задния вход на кухнята. Наистина, човек никога не знае какво да очаква, когато работи за такъв работодател като нейния.

Намери го седнал в библиотеката, вторачен в ниските пламъци на горящия в камината огън. На масичката до него имаше недокосната чаша зелен чай.

— Господин Пендъргаст – каза тя, застанала в рамката на вратата.

Агентът не отговори.

— Господин Пендъргаст – повтори тя малко по-високо.

Този път той се събуди от унеса си.

— Да, госпожо Траск? – отговори и се обърна към нея.

— Отвън намерих едно момче да чака. Каза, че никой не му отворил. Не чухте ли звънеца?

— Не.

— Каза, че му платили да ви донесе това писмо. – Тя се приближи, носейки мръсния сгънат плик на сребърен поднос. – Чудя се защо Проктър не е отворил вратата? – не успя да се сдържи икономката, защото не одобряваше волностите в държанието, които той си позволяваше понякога.

Пендъргаст погледна към писмото с изражение, което госпожа Траск не можа да разчете.

— Мисля, че не е отворил, защото звънецът не е звънял. Момчето ви е излъгало. А сега, моля, оставете го на масата.

Тя остави сребърния поднос до този с комплекта за чай.

— Ще желаете ли нещо друго?

— Благодаря, госпожо Траск, засега не.

Пендъргаст не помръдна, докато тя излезе от библиотеката и стъпките й заглъхнаха надолу по коридора. Изчака още малко, докато целият замък отново не потъна в тишина. Но дори сега остана неподвижен, не направи нищо, освен да гледа плика, все едно е взривно устройство. Не беше сигурен какво е, но въпреки това имаше твърде силно предчувствие.

Най-накрая се наведе, вдигна го за единия ъгъл и го разгъна. На плика имаше напечатана на механична пишеща машина една-единствена дума: алойшъс. Той дълго гледа изписаната дума, а предчувствието му непрекъснато се усилваше. След това предпазливо разряза плика по тесния му ръб с един сгъваем нож, който държеше наблизо вместо нож за писма. Погледна вътре и видя единичен лист А4 и малка флашка. Плъзна листа на подноса и използва сгъваемия нож, за да го разгъне.

Написаната на пишеща машина бележка беше кратка:

Драги А. Пендъргаст,

Пише ви Ловеца на глави. Ендшпилът вече е на прага. Във флашката ще намерите кратък видеозапис, в който главните роли се изпълняват от лейтенант Д’Агоста и асоциираният директор Лонгстрийт, моите пленници. Откровено казано, те са примамката, за да ви доведа при мен за една специална вечер. Намирам се в Постройка 44 на изоставения психиатричен център „Кингс Парк“ на северния бряг на Лонг Айлънд. Елате сам. Не изпращайте полицията.

Не водете Проктър или когото и да било друг. Никому не казвайте. Не дойдете ли до 21:05, което означава след около петдесет и пет минути, ако съобщението ми е предадено както трябва, повече никога няма да видите един от вашите приятели жив.

Макар още да не знаете кой съм аз, сигурно сте научили доста за моя талант. Тъй като вие самият сте умен човек, ще направите разбор на положението, в което се намирате, и ще осъзнаете, че имате само един избор. Естествено, след като изгледате видеото, ще обмислите ситуацията и различни възможности за реакция. Но накрая ще разберете, че нямате друг избор, освен да дойдете тук сам. Така че не се бавете. Часовникът вече отброява времето.

И още едно изискване: донесете вашия „Лес Беър“ 1911, калибър .45 и резервен пълнител с капацитет осем патрона. И двата трябва да са напълно заредени. Погрижете се в патронника да има патрон, така че общо патроните да са седемнайсет. Това е жизненоважно!

Искрено ваш,

Ловеца на глави

Пендъргаст прочете писмото два пъти. Взе флашката и я пъхна в порта на лаптопа. Вътре имаше само един файл. Той го кликна да се отвори.

Видеозаписът се събуди за живот: Д’Агоста и Лонгстрийт, вързани, със запушени усти, всеки оставен с една свободна ръка. Бяха се вторачили в камерата, челата им блестяха от пот, а със свободните си ръце държаха между тях двамата сутрешния брой на „Ню Йорк Таймс“. Видеото беше без звук. Фонът зад тях приличаше на част от изоставен склад. Двамата мъже бяха бити, ожулени и окървавени. Д’Агоста изглеждаше по-зле от Лонгстрийт. Записът беше дълъг само десет секунди, после започваше отново и отново в един кръг без начало и край.

Пендъргаст изгледа видеото още няколко пъти и отново прочете писмото, преди да върне и двете в плика и да го пъхне в джоба на сакото си. В продължение на три минути остана напълно неподвижен в библиотеката, с лице, окъпано от играещите пламъци на огъня в камината, преди да се изправи.

Ловеца на глави беше прав: просто нямаше друг изход, освен да се подчини.

Пендъргаст само бегло познаваше „Кингс Парк“ – огромен, разпадащ се психиатричен болничен комплекс на Лонг Айлънд недалеч от града. Проверка в интернет го запозна с подробностите: бил изоставен още преди десетилетия, оставяйки множество сгради да се рушат на просторния парцел, скрити зад ограда от телена мрежа. Болницата беше прословута с електрошоковото лечение, което толкова щедро е прилагала върху безнадеждни случаи преди появата на резултатни психиатрични лекарства. Болничният комплекс се намираше в окръг Съсекс между Ойстър Бей и Стони Брук.

Разпечата картата на психиатричния комплекс и я прибра сгъната в джоба на сакото си. От едно чекмедже извади резервен пълнител с патрони .45–калибър, провери дали е зареден, и го пъхна в другия джоб. След това извади своя „Лес Беър“, провери дали е зареден, вкара патрон в патронника и извади пълнителя, за да зареди още един патрон, после прибра оръжието в джоба си.

Докато обличаше палтото си от викуня в предния коридор, Проктър се приближи тихо като котка:

— Мога ли да ви помогна, сър?

Пендъргаст го погледна. Вероятно госпожа Траск му беше казала за писмото. На лицето му имаше изписано известно нетърпение, което беше едновременно необичайно и смущаващо. Разбира се, Проктър винаги знаеше или се досещаше за много повече, отколкото показваше.

— Не, Проктър, благодаря.

— Не се ли нуждаете от шофьор?

— Тази вечер жадувам да се повозя сам. – Пендъргаст протегна ръка за ключовете от колата.

За миг Проктър остана неподвижен и с безизразно лице. Пендъргаст осъзнаваше, че той знае много добре, че го лъже, но нямаше време да измисли по-сполучливо обяснение.

Проктър бръкна в джоба си и безмълвно му подаде ключовете от ролс-ройса.

— Благодаря. – С кратко кимване агентът се промъкна край него и тръгна към гаража, като пътьом си закопчаваше палтото.

***

Само единайсет минути по-късно зави от Шосе 25А по Олд Док Роуд, който минаваше през централния кампус на психиатричния център „Кингс Парк“. Вече беше почти девет и се спусна студена нощ.

Пендъргаст насочи голямата кола надолу по пустата улица, минавайки между шпалир от черни силуети на изоставени сгради със заковани прозорци.

Намали, направи обратен завой и качи ролса на тротоара, изгаси фаровете и го подкара по замръзналата земя към групичка дървета, зад които нямаше да се вижда от пътя. След като спря, погледна картата. От другата страна имаше струпани няколко сгради, които на картата бяха отбелязани като Група 4 или Квадрата, където някога са били подслонени възрастните луди. Вдясно от него, на около двеста метра зад оградата от телена мрежа, която ограждаше комплекса, се издигаше голяма десететажна сграда, която на картата беше обозначена като Постройка 93. Нейните фронтони и кули се издигаха на фона на нощното небе. Могъщата фасада беше окъпана в призрачна лунна светлина и надупчена с празни, черни мастилени петна на мястото на липсващите прозорци, вторачени към замръзналия парцел подобно на някакво многооко чудовище. Докато Пендъргаст обмисляше видяното, долови шушнене и потрепери от спомените, които мястото е запазило за пациентите, затворени вътре: издаващи нечленоразделни звуци, плачещи, прекрачили отвъд отчаянието, подложени на опити с експериментални лекарства, на лоботомия, лечение с електрошокове и може би дори по-лоши неща. Над фронтоните беше започнала да се издига пълна луна, забулена от носещи се бързо облаци.

Пендъргаст знаеше от картата, че скрита в огромната сянка на постройката, лежи по-малка двуетажна сграда, известна като Постройка 44. Там щеше да намери Ловеца на глави.

Излезе от колата и тихо затвори вратата. После се увери, че улицата е празна, преди да се доближи до оградата. В ръката му с ръкавица се появи ножица за тел и бяха нужни не повече от две минути, за да изреже нещо като капак в евтината телена мрежа. Пролуката беше достатъчно голяма, за да може да се промъкне, без да скъса палтото, което много обичаше. После закрачи тихо по твърдата земя, а дъхът му ясно се виждаше на лунната светлина. Мина покрай Постройка 29 – електроцентрала, построена в началото на 60-те години, сега ръждясала и изоставена като всичко останало. След нея тръгна по изоставена железопътна линия, която свършваше пред товарната рампа на Постройка 44.

Проучването на Пендъргаст установи, че Постройка 44 някога е била склад на хранителни стоки за психиатричния център. Малката сграда беше запечатана, прозорците заковани с шперплат, а вратите заключени с вериги. През луфтовете на дъските не се виждаше никаква светлина.

Огледа се още веднъж, после с лекота скочи на товарната рампа на сградата в края на железопътните релси. Хвана една дръжка и бавно повдигна вратата нагоре, опитвайки се да не вдига шум въпреки скърцането на ръждивия метал, докато отворът не стана достатъчно голям, за да се вмъкне през него. Зачака, докато се ослушваше. Но отвътре не се чуваше нищо.

Намираше се в голямо, напълно празно преддверие на склада, като се изключи високата купчина дървени щайги, покрити с паяжини, подредени в единия ъгъл. Нататък, отвъд широкото помещение с напукан бетонен под, в далечната стена имаше отворена врата. Зад нея се виждаше слаба светлинка. Приличаше на капан, но още от самото начало Пендъргаст знаеше, че е точно това.

Предназначен за него капан, но понякога капаните сработваха и в двете посоки.

Спря, за да си погледне часовника. Беше девет и две – оставаха три минути до изтичане на времето.

Тихо прекоси складовата площ и се приближи до вратата. Постави пръстите на едната си ръка върху нея и я дръпна да се отвори по- широко. Зад нея се простираше тесен коридор, от двете страни на който зееха отворени врати. През една от притворените врати вдясно от него се процеждаше светлина, която слабо осветяваше коридора. Цареше пълна тишина.

Извади своя „Лес Беър“, докато се плъзгаше през вратата, и пое надолу по коридора, докато не стигна до осветената врата. Изчака няколко минути, за да се увери, че зад нея не се долавя движение. После постави длан върху вратата и я бутна рязко. Влезе с насочен пистолет и сканира с него помещението.

Светлината беше толкова слаба, че осветяваше само тази част от пространството, където той беше застанал. Дълбините му, където се виждаха редици от празни лавици, бяха прекалено тъмни, за да може да различи нещо. В центъра на кръга от светлина имаше стол, на който седеше мъж с гръб към него. Въпреки че го виждаше откъм гърба, веднага го разпозна: измачканият костюм, силното тяло и дългата сива коса можеха да принадлежат само на един човек – Хауърд Лонгстрийт. Той сякаш гледаше в мастилената чернота в задната част на помещението с отпусната върху едната ръка глава в поза на изпълнен с тревога отдих.

За миг Пендъргаст замръзна на място от изненада. Мъжът не беше вързан. Всъщност сякаш не беше ограничен по никакъв начин.

— Хауърд? – каза той почти шепнешком.

Лонгстрийт не отговори.

Пендъргаст направи крачка към седналия мъж.

— Хауърд? – повика той отново.

Лонгстрийт пак не отговори. Да не би да беше в безсъзнание? Пендъргаст пристъпи към седналата фигура и протегна ръка. Сложи я върху рамото на Лонгстрийт и леко го разтърси.

С тиха лепкава въздишка главата на мъжа падна, блъсна се с глухо тупване в масата, търкулна се и спря. Леко се залюля, а сивите очи на Лонгстрийт се вторачиха в Пендъргаст с безмълвна болка.

В същия миг светлината рязко угасна. А от мрака се чу тих победоносен смях.

52.

Така както изведнъж се бе спуснал мрак, ярка светлина заля помещението. В далечния му край Д’Агоста седеше на дървен стол. Краката и ръцете му бяха вързани заедно. Беше само по боксерки и рибарски елек, натъпкан с пластични експлозиви – жилетка на самоубиец. Устата му беше запушена с билярдна топка. Гледаше Пендъргаст с пламтящи очи.

— Пристигнах в рамките на срока от петдесет и пет минути, господин Озмиян – каза Пендъргаст. – Въпреки това вие убихте Лонгстрийт. Това не беше част от сделката.

Минаха няколко мига. След това Антон Озмиян тихо влезе в помещението. Носеше черни камуфлажни дрехи, в едната ръка стискаше пистолет „Колт“, модел 1911, насочен срещу Пендъргаст, а в другата дистанционен детонатор.

— Агент Пендъргаст, моля, сложете оръжието си на пода – нареди той с хладен глас.

Пендъргаст се подчини.

— А сега го плъзнете с крак към мен.

Агентът направи каквото му наредиха.

— Свалете сакото, обърнете се, застанете разкрачен и с лице към стената и се подпрете на нея с протегнати ръце.

Пендъргаст направи и това. Беше сигурен, че и на неговата улица ще изгрее слънце, но засега нямаше друг избор, освен да се подчинява. Чу как Озмиян се приближава. Той опря студеното дуло на пистолета в тила му и с другата ръка го претърси. Откри резервния пълнител, няколко ножа, обикновени шперцове и такива за ямкови ключалки{35}, гарота, два мобилни телефона, пари, няколко епруветки и пинсети и един еднозаряден пистолет „Деринджър“.

— Сложете едната си ръка на гърба, докато продължавате с другата да се подпирате на стената.

Когато Пендъргаст го направи, почувства как около китката му се плъзва единият кръг на пластмасови белезници. След това другата му ръка бе издърпана назад и белезниците щракнаха. Чу как Озмиян прави крачка назад.

— Чудесно – каза предприемачът. – Сега може да седнете до вашия приятел и двамата ще си поприказваме.

Пендъргаст седна безмълвно до трупа на Лонгстрийт, който вече не се подпираше на ръката си и бе паднал напред върху масата, където се беше търкулнала главата му. Д’Агоста гледаше от далечния ъгъл с широко отворени зачервени очи.

Озмиян седна на стола от другата страна на масата и огледа основното оръжие на Пендъргаст.

— Много хубаво. Между другото, скоро ще си го получите обратно. – Остави го на плота и направи малка пауза. – Първо, никога не съм обещавал да запазя живота и на двамата мъже. Точните ми думи бяха повече никога няма да видите един от вашите приятели жив. Както виждате, лейтенант Д’Агоста все още е жив. Поне засега. Второ, поздравления, че разбрахте, че аз съм Ловеца на глави. Как точно го направихте?

— Хайтауър. Вие ни посочихте препалено съвършен заподозрян. Тогава усетих, че това е дело на майстор кукловод, и започнах да събирам парчетата от пъзела.

— Прекрасно. А предположихте ли защо убивам точно тези хора?

— Защо вие не ми кажете? – предложи Пендъргаст.

— Бих предпочел да го чуя от вас.

— Хобито, от което по общо мнение сте се отказали преди години: лова на едър дивеч. Търсели сте най-голямата тръпка: така да се каже, сблъсък с най-опасния дивеч.

Озмиян широко се усмихна.

— Много съм впечатлен!

— Смаян съм от едно нещо: защо първата ви жертва се оказа вашата дъщеря? Макар да подозирам, че има нещо общо със скорошните проблеми на вашата фирма.

— Добре, ще ви помогна по този въпрос, защото вече става късно и играта скоро ще започне. Както сте предположили, моята дъщеря, моята собствена дъщеря беше човекът, разкрил кода за платения софтуер в интернет, като едва не потопи фирмата.

— Значи не сте били толкова близки, колкото се престорихте, че сте?

След като чу това, Озмиян направи пауза.

— Когато беше малка, бяхме много близки. Най-добри приятели. Тя ме боготвореше, а аз бях открил в нейно лице безусловната любов. Но с настъпването на пубертета тя направи завой в неправилната посока. Имаше блестящ интелект, когато искаше да го използва, да не говорим за забележителните й компютърни умения още от съвсем малка. Винаги съм очаквал да бъде моя партньорка и някога да заеме моето място. Както може би разбирате, когато дойде време за предателството, тя беше много ревностна.

— Защо ви предаде?

— Защото пое не в посоката, в която трябваше. Агент Пендъргаст, знаете как стават тези неща. Семейството се разпада заради твърде многото пари, прекалено многото бивши съпруги и в резултат: получавате дисфункционално семейство. – Той се смръщи. – О, внимавахме за приличието – днес най-важното е зяпането на известните и папарашките им снимки, не съм ли прав. И двамата имахме какво да губим в тази игра. Фактът е, че дъщеря ми стана наркоманка, саморазрушителна, злобна малка уличница, която мразеше всичко у мен освен парите ми. А когато й ги спрях, използва значителните си умения да проникне в личния ми компютър и да направи онова, което знаеше, че ще ме нарани най-много. Опита се да съсипе фирмата, която изградих за нея.

— Затова в пристъп на ярост сте я убили?

— Да. Казват ми, че имам проблеми с управлението на гнева. – Озмиян направи с пръсти знака за кавички. – Проблемът е, че никога не съжалявам за избухванията си. В бизнеса това е много полезно за мен.

— А щом сте се успокоили… предполагам, сте започнали да размишлявате. За нейната глава.

— Виждам, че сте открили и последното парченце от пъзела. Трупът на Грейс лежеше в онзи гараж в Куинс. А аз бях в прясно почистения си апартамент, пийвах коняк и размишлявах. Честно казано, бях шокиран от стореното. Бях погълнат от ярост, но щом тя утихна, ме обхвана депресия. Не ставаше дума само за Грейс, а за целия ми живот. От една страна, бях постигнал всичко, което някога съм искал. Спечелих богатство. Унизих своите врагове. И все още се чувствах неудовлетворен. Неспокоен. Мислите ми се насочиха към лова на едър дивеч. Нали разбирате, бях се отказал от него, след като се сдобих с най-големите и най-трудни трофеи, които съществуват: черен носорог, мъжки слон и още няколко заплашени от изчезване видове, макар че тяхното отстрелване пазех грижливо в тайна. Но насред безпокойството ми се стори, че прекалено рано съм се отказал от лова на едър дивеч. Нали разбирате, никога не бях ловувал най-големия дивеч на земята – човека. Но не обикновения средностатистически идиот. Не, моят едър дивеч щяха да станат силни, богати мъже, които имат врагове. Мъже, които са се заобиколили със сериозна охрана. Умни, бдителни мъже. Които е почти невъзможно да унищожиш. И за да не бъда обвинен в сексизъм – жени също. Питам ви като колега ловец на едър дивеч: какво е по-хубаво от това да преследваш хомо сапиенс?

— Значи решихте, че собствената ви дъщеря ще се превърне във ваш пръв трофей? Това е истинска чест за нея. Затова сте се върнали и сте й отрязали главата.

Озмиян пак кимна.

— Разбирате ме удивително добре.

— Вашият избор е нямал нищо общо с евентуалната корумпираност на жертвите ви. Затова Адейеми не се вписваше в профила. Привлекателността й за вас, както и при другите, се крие в това, че е заобиколена – според общото мнение – от непробиваема охрана. Била е труден за спечелване трофей.

— Искате ли да чуете истинската ирония? Възнамерявах тя да е моят последен трофей. Но след това вие и Лонгстрийт насила влязохте в моя кабинет. И си помислихте, че добре сте ме разиграли. Ха–ха! Беше ми ужасно забавно да ви разказвам за Хайтауър. Щеше ми се да можех да видя лицето на добрия, стар Хайтауър, когато сте го посетили. Надявам се, че добре сте го поизпотили! През цялото време, докато ме обсипвахте с въпроси, мислех само за едно: колко добре ще изглеждат тези ваши бледи ръце на моята стена с трофеи.

Смехът му отекна из занемареното помещение.

Откъм Д’Агоста се чу приглушено яростно ръмжене като от ранен африкански бивол. Озмиян не му обърна внимание. – След това посещение привлякохте вниманието ми. И онова, което научих, затвърди моето решение, че вие, а не Адейеми, трябва да бъдете моят последен трофей. Също така осъзнах кой е най-добрият начин да ви примамя. – Той кимна към трупа на Лонгстрийт. – В кабинета си усетих, че вие двамата сте свързани по някакъв начин. Не беше трудно да науча и за вашия добър приятел Д’Агоста.

Той протегна ръка, хвана един кичур от косата на Лонгстрийт и безцелно завъртя отрязаната глава.

— Знаех, че с тях двамата в ръцете ми няма да имате друг избор, освен да дойдете тук и да играете моята игра.

Пендъргаст не отговори.

Озмиян се наведе на стола си.

— Сигурно знаете каква е играта, нали?

— Прекалено очевидно е.

— Чудесно! – Той направи пауза. – Ще бъдем поставени при напълно справедливи и равни условия. – Вдигна пистолета си. – И двамата ще разполагаме с едно и също оръжие – стария и уважаван „Колт“, модел 1911 г., плюс един резервен пълнител. Може да смятате, че имате малко предимство с тунингования „Лес Беър“, но моето оръжие не е по-лошо. И двамата ще разполагаме с нож, часовник, фенерче и собствените си умове. Ловното ни поле ще бъде съседната Постройка № 93. Нали я видяхте на идване?

— Да.

— Не си осигурявам предимство. Това ще бъде спортно преследване, в което ще бъдем едновременно ловци и улов. Няма лисица, няма копои. Само двама ловци с опит, които преследват своята най-голяма плячка, защото се преследват един друг. Победителят ще бъде онзи, който прибере трофея от загубилия! – Сега махна с детонатора в посока на Д’Агоста. – Лейтенантът е моята застрахователна полица, че ще се подчинявате на ловните правила. Тази жилетка на самоубиец е свързана с таймер, нагласен на два часа. Ако ме убиете, може просто да вземете таймера от джоба ми и да го изключите. Но ако се опитате да мамите, като избягате или подадете сигнал до властите, единственото, което трябва да направя, е да натисна бутона на дистанционното и – бууум Д’Агоста. Детонаторът гарантира и че ловът ще завърши в рамките на два часа: никакво мотаене и криене, за да мине времето. Ще ви върна пистолета и резервния пълнител, ще сваля белезниците и ще ви снабдя с черни камуфлажни дрехи. Ще ви дам и преднина. Насочете се към Постройка 93. След десет минути ще ви последвам и преследването ще започне.

— Защо? – попита Пендъргаст.

— Защо? – засмя се Озмиян. – Не ви ли обясних вече? Направих всичко, стъпил съм на върха и единствената гледка пред мен е надолу. Това ще бъде най-прекрасната тръпка в моя живот – най-великата и последна тръпка. Ако се наложи да умра, поне ще си тръгна с гръм и трясък. Това не е игра на думи, защото ще знам, че е трябвало да дойде най-добрият, за да ме убие. А ако оцелея, ще имам спомен, който грижливо да пазя… независимо какво крие бъдещето.

— Не питах за това, а защо Постройка №93?

За миг Озмиян изглеждаше объркан.

— Сигурно се майтапите, нали? Съвършена е за лов като нашия.

Площта й е повече от дванайсет хиляди квадратни метра, огромна криволичеща развалина, десет етажа, разделени на многобройни крила, коридори, дълги километри, и повече от две хиляди помещения! Представете си възможностите за капани, засади и прикрития! Освен това сме далеч, много далеч от всякакви любопитковци, които, като чуят изстрел, веднага се обаждат в полицията.

Пендъргаст гледаше Озмиян с присвити очи, без да казва нещо.

— Виждам, че отговорът не ви задоволява. Добре. Има и втора причина. – Той отново завъртя небрежно лежащата на масата глава на Лонгстрийт.

— Когато станах на дванайсет, любимият на цялата енория отец Анселм ме затвори в сакристията{36} и ме изнасили няколко пъти. Докато го правеше, ми разправяше, че Бог и Исус гледат и нямат нищо против. Отнасяше се към мен толкова зле, колкото не съм си представял, че е възможно. Рухнах психически. Спрях да говоря, да мисля, спрях всичко. Семейството ми, което нямаше представа какво се е случило, предположи, че съм мръднал. Бях диагностициран с кататонична шизофрения. По онова време „Кингс Парк“ имаше звездна репутация – бяха сигурни, че това е единствената болница в страната, където ще ме излекуват. Да, агент Пендъргаст: станах пациент в главния комплекс на „Кингс Парк“. Както по-късно се оказа – един от последните. Тук най- накрая се съвзех. Не заради нещо, което те направиха, а чрез своите вътрешни ресурси.

— „Кингс Парк“ беше известна със своята електроконвулсивна терапия.

— Да, така е. Това е и причината най-накрая да я затворят. Обаче шоковата терапия и дори по-лошите неща бяха запазени само за ломотещите луди, неизлечимо болните и жалките развалини. За щастие на мен ми се размина тази чаша.

— И както виждам, сте се излекували.

— Саркастичният ви тон не е приятен, но да, наистина се излекувах. Един ден осъзнах, че имам важна работа: да си отмъстя. Може би това е най-силният човешки мотиватор. И така, съвзех се и убедих лековерните и лесни за манипулиране лекари, че са ме излекували. Продължих живота си, учих в гимназията и най-накрая направих онова, което бях решил: наказах отец Анселм. Смъртта щеше да е твърде голямо освобождение за този човек: целта ми беше да превърна остатъка от живота му в страдания и болки. След това следвах в „Станфорд“, завърших с отличие, основах „Дигитален потоп“, спечелих милиарди долари, чуках красиви жени, обикалях света, живях живот в невъобразим лукс и привилегии. С една дума, направих всички онези неща, които наистина талантливите хора като мен правят.

— Наистина – отговори сухо Пендъргаст.

— Както и да е. Скоро след като ме изписаха, „Кингс Парк“ беше затворена и оставена да се разпада.

— Колко подходящо за вас това да е мястото на последния лов.

— Разбирам, че започвате да навлизате в темата. Сигурно разбирате как това преживяване ще съживи спомените у мен и аз ще опиша пълен кръг. Разбира се, тогава смътно познавах сградата. Помня само стаята, където ме държаха натъпкан с лекарства и ден и нощ вързан. Както и терапевтичното помещение, където разказах на моя лекуващ лекар куп лъжи, в които той повярва и грижливо записа. Всъщност не познавам мястото по-добре от вас, така че няма да имам никакво предимство в това отношение.

Озмиян сложи „Лес Беър“ на масата заедно с резервния пълнител, като същевременно прибра дистанционния детонатор в джоба си. До пистолета и пълнителя сложи часовник, фенерче и кама.

— Вашето оборудване. – Той стана. – Е, агент Пендъргаст, ще започваме ли?

53.

Нощта беше леденостудена без никакъв полъх на вятъра. Пълната луна надничаше над кулите на Постройка 93, заливайки в мъртвешко бяло цялата околност. С камуфлажната униформа и меките обувки, които Озмиян го беше накарал да сложи, агент Пендъргаст се спря отвъд вратата на Постройка 44, а парата, която излизаше от устата му, се виеше из нощния въздух. Постройка 93 се издигаше на десетина метра от него – голям черен клин на фона на лунната светлина – заобиколена от очукана ограда от телена мрежа. Между него и оградата се простираше открит терен, обрасъл със стърнища и голи пространства от корясал сняг, по които бяха разпръснати изсъхнали дървета и кухи дънери. Вдясно се издигаше хълмче, покрито с недорасляци.

Видът на обезглавения Лонгстрийт, на бития и вързан като прасе за колене Д’Агоста и осъзнаването колко майсторски го беше измамил Озмиян, смазваха Пендъргаст, заплашвайки да замъглят разсъдъка му и да го съкрушат с тъга и самообвинения. Той задиша дълбоко, затвори очи и се съсредоточи, изтласквайки разсейващите го мисли настрана. Мина минута – цяла скъпоценна минута, но знаеше, че ако не си възвърне равновесието и не се фокусира, със сигурност ще загуби.

Шейсет секунди по-късно отвори очи. Нощта оставаше студена и тиха, лунната светлина – бистра като вода. Сега започна да прехвърля в главата си различни възможности, разиграваше траекториите на различни действия, определяйки кои от разклоненията да обмисля още и кои да отхвърли.

Стигна до извода, че има по-добра възможност от това да хукне направо към Постройка 93, и тя беше незабавно да премине в нападение. Щеше да удари Озмиян здраво в момента, когато излиза от Постройка 44. Движейки се бързо и тихо като котка по замръзналия терен, като същевременно внимаваше да не оставя следи, Пендъргаст заобиколи сградата и набързо разузна околността. Постройката беше двуетажна, издигната от тухли, разнебитена, но още здрава, със стръмен покрив. Прозорците й на двата етажа бяха запушени с обкован с ламарина шперплат, който ги затваряше толкова добре, че навън не проникваше никаква светлина. През тях не можеше да се излезе.

Когато зави зад ъгъла в задната част на сградата, съзря там врата. Внимателно докосна дръжката и откри, че е заключена. Плъзна пръст по стърчащите панти, после го подуши. Миришеше на прясно масло. Допълнителната проверка откри, че пантите са били наскоро почистени.

След като завърши разузнаването, Пендъргаст разбра, че Постройка 44 има само два изхода: в предната и задната й част. Покривът беше твърде стръмен и гол, за да позволи бягство оттам. Всичко заедно предлагаше съвършени условия за засада.

Може би твърде съвършени: усещаше се едва ли не като капан. След като поразмисли още малко, реши, че наистина е капан: Озмиян очакваше Пендъргаст да се скрие и да нападне в мига, когато той излезе.

Капан или не, дори да покрие един от изходите на случаен принцип, пак разполагаше с шанс 50 % да повали магната. Но предчувствайки стратегията на Озмиян, той можеше да подобри своите шансове.

Зае се да прегледа логиката на своите действия. Озмиян предварително е обработил задната врата, значи възнамерява да я използва за изход, докато той наблюдава предния вход при товарната рампа. След това заключение Пендъргаст реши, че трябва да следи задната врата.

Колкото и да беше сложна тази логика обаче, може би все пак беше твърде проста. Ако Озмиян беше наистина умен човек, щеше да очаква Пендъргаст да открие задната врата, да забележи прясно смазаните панти и затова да започне да наблюдава входа.

Затова Озмиян ще излезе през входната врата. Беше ясен случай на двойна обратна психология{37}. Тази смазана задна врата, толкова грижливо подготвена, беше зелен хайвер, капан, заложен, за да накара Пендъргаст да избере тази точка за засада.

От преднината на Пендъргаст бяха останали четири минути.

Той отново се промъкна край фасадата на сградата, сигурен, че това е мястото, откъдето Озмиян ще излезе. Докато оглеждаше замръзналата околност, откри чудесно място за укритие: изсъхнал дъб, все още обвит в сянката, която хвърляше Постройка 93, огряна от лунната светлина. Той се втурна към него, скочи, за да се хване за един нисък клон, набра се със засилка, изкатери си по-високо и приклекна, скрит зад дънера. Извади своя „Лес Беър“, чиято хладна тежест му вдъхваше увереност. Притисна се към стъблото и се прицели в товарната рампа отпред.

Още трийсет секунди.

Ала в този момент, докато секундите отлитаха, Пендъргаст отново изпита съмнения. Дали не усложняваше излишно ситуацията, приписвайки твърде много ум на Озмиян? В края на краищата, може би противникът му имаше съвсем прост план да излезе през задната врата. Ако го направи, Пендъргаст не само щеше да пропусне своя шанс, но и да се окаже крайно уязвим в своята позиция на дървото. Особено ако Озмиян планираше да заобиколи изотзад и да стреля по него от буренясалото хълмче.

Десет секунди.

За зло или за добро, беше направил своя избор. Със стоманата на мушката и мерника, насочени към металната навиваща се врата, и притиснато в дънера рамо Пендъргаст зачака, успокоявайки дишането си.

54.

Винсънт Д’Агоста, вързан и със запушена уста, гледаше как Озмиян спокойно седи на стола срещу него. Човекът, който преди идването на Пендъргаст беше толкова нервен и тревожен, сега беше напълно спокоен, със затворени очи, ръце на коленете и гръб, изправен на стария дървен стол. Изглежда медитираше.

Д’Агоста огледа голямото неотоплено пространство. Беше толкова студено, че изтеклата от главата на Лонгстрийт кръв, образувала локва върху металната меса, вече замръзваше. Три командвани дистанционно прожектора, закачени в ъглите на помещението, хвърляха ярка луминесцентна светлина.

Умът му отново заработи на високи обороти. Жестоко се упрекваше за наивността си: не само защото падна в капана, но и защото се сърдеше на Пендъргаст и не се опитваше да види нещата от неговата гледна точка. Лонгстрийт вече беше мъртъв. Смъртта му беше ужасна и мъчителна. А сега заради неговата глупост Пендъргаст също можеше да бъде убит.

На всичко отгоре омразата му срещу Озмиян и жаждата му за отмъщение бушуваха като горски пожар у него. Но дори когато обмисляше всяка възможност, всичко, което би могъл да стори, за да промени положението, знаеше, че всъщност е безпомощен да направи каквото и да било. Сега всичко беше в ръцете на Пендъргаст. Озмиян нямаше да се измъкне. Сигурно щеше да подцени Пендъргаст, както мнозина го бяха правили в миналото, за свое най-голямо съжаление. Ама какви ги мисли? Пендъргаст няма да бъде убит – напълно абсурдна идея. Скоро всичко това щеше да свърши. Продължи да си повтаря това като мантра: скоро всичко ще свърши.

Минаха още няколко дълги като вечност минути, преди Озмиян да се размърда. Отвори очи, изправи се, вдигна ръце и изпълни поредица разтягания. Отиде до масата, където беше оборудването му. Изпробва фенерчето и го прибра в джоба си, пъхна ножа в канията на колана. Провери пистолета, за да се увери, че в патронника има патрон, и го пъхна под колана на панталона. Резервния пълнител пъхна в другия джоб. След това се обърна към Д’Агоста. Изражението му беше съсредоточено и пламенно. За Д’Агоста неговата самоувереност беше дразнеща.

— Хайде ние двамата да си поиграем малко – каза Озмиян. – Да видим дали през тези оставащи пет минути, преди да започна преследването си, мога да предположа ходовете на вашия приятел. – Той направи една крачка, после друга, плъзгайки ръката си по металната маса. – Ще го направим ли?

Странна усмивка изкриви лицето му. Разбира се, Д’Агоста не би могъл да отговори дори да искаше.

— Първото ми предположение е, че вашият приятел няма да се насочи право към Постройка 93. Той не е човек, който би побягнал.

Друго замислено завъртане около масата.

— Не… вместо това решава веднага да нападне. Решава да ми направи засада, когато изляза от тази сграда.

Озмиян направи още една обиколка. Със сигурност се наслаждава на самия себе си, помисли си Д’Агоста и се запита колко ли щеше да се зарадва, ако копелето получи куршум в главата от .45–калибровия пистолет на Пендъргаст. Вероятно щеше да е изненадата на живота му.

— Значи вашият партньор разузнава тази сграда. Ето, открива задния вход и забелязва, че пантите са почистени и смазани.

Той направи пауза, а Д’Агоста го гледаше вторачено с пълни с омраза очи.

— Естествено, стига до заключението, че тайно съм подготвил тази задна врата за мой изход. Започва да я наблюдава, готов да ме гръмне, щом се появя.

Как само се наслаждаваше на своя глас копелето!

— Е, лейтенант, какво мислите? Проследихте ли моята мисъл дотук? – Той замислено го мушна с пръст в брадичката. – Обаче знаете ли какво? Не мисля, че наблюдава задната врата. И знаете ли защо?

Той отново започна да обикаля масата.

— Защото като умен човек, знаейки колко умен съм аз, вашият приятел ще продължи мисълта си нататък. И ще реши, че смазаните панти всъщност са уловка. Ще заключи, че съм смазал вратата, за да го заблудя да си мисли, че ще изляза оттам.

Потънал в мисли, той направи още няколко крачки.

— И така, какво ще направи? Ще наблюдава входната врата!

Тих смях.

— Добре, значи сега наблюдава предната врата. Но от каква позиция? Както всеки ловец знае, едрият дивеч обикновено не очаква нападение отгоре. Най-добрият начин за лов на елени например е от чакало в дърво.

Бавни крачки.

— Хората са като елените. Не им минава през ума да погледнат нагоре. Затова агент Пендъргаст се изкатерва на изсъхналия дъб пред сградата, удобно разположен и в дълбока сянка. Сега, когато говоря, предполагам, вече се е качил на дървото с пистолет, насочен към вратата на товарната рампа, очаквайки да изляза оттам.

Никаква логика, колкото и да е сложна, помисли си Д’Агоста, няма да отърве главата на този кучи син. Пендъргаст ще го пързаля както си иска. Задникът няма да оцелее и пет минути.

— Затова моят ход ще бъде следният: ще изляза от задната врата, ще заобиколя до обраслото с бурени хълмче от дясната страна и ще сваля с изстрел вашия партньор от дървото.

Тъжна усмивка.

— Ако разсъжденията ми са верни, вашият партньор ще бъде мъртъв след – той погледна часовника си – две минути и двайсет секунди.

Той спря да обикаля и се облегна на масата над отрязаната глава и замръзващата локва кръв. – Искрено се надявам, че бъркам. Надявам се вашият приятел да е по-умен. Ако ловът ми свърши преждевременно, това ще бъде голямо разочарование.

Той се обърна, отупа с ръце дрехите си, за да провери дали всичко е на място, след това се поклони отсечено на Д’Агоста:

— Сега ви казвам довиждане… през задната врата. Ако чуете изстрели отзад, ще разберете, че ме е изненадал. Но ако чуете изстрели отпред, ще знаете, че предположението ми се е оказало правилно.

След тези думи се обърна, закрачи към вратата и изчезна надолу по коридора, който водеше към задната част на сградата.

Д’Агоста насочи вниманието си към часовника, който Озмиян беше сложил на масата. Десетте минути изчакване бяха минали. Той зачака, ослушвайки се за изстрелите, които беше уверен, че ще се чуят откъм задната част на сградата, защото Пендъргаст щеше да изненада Озмиян, щом излезе. Но нищо не се чу. Минаха няколко минути и тогава тишината беше нарушена от два изстрела откъм предната част.

55.

Тичайки по замръзналата земя, Пендъргаст разбра, че е направил своята първа грешка, която едва не му струва живота. Чакайки на дървото, когато предната врата не се отвори след изтичането на десетминутната преднина, веднага осъзна, че е преценил погрешно. Знаеше, че в момента е мюре, скочи от клона и започна да пада към земята в същия миг, когато откъм обраслото с бурени хълмче се чуха два изстрела и куршумите откъртиха трески точно от мястото, където преди секунда беше приклекнал. Успя да се хване за част от секундата за по- ниския клон, докато падаше край него, замахна силно с крака и се приземи, спринтирайки още във въздуха. Когато погледна назад, видя Озмиян да изскача иззад бурените и да тича към него с пистолет в ръката, опитвайки се да го догони. Не само беше направил грешка, но и пропиля скъпоценната десетминутна преднина, която щеше да му позволи да избере откъде да влезе в Постройка 93. Явно Озмиян беше разгадал мислите му и го надцака.

Пендъргаст продължи да спринтира, насочвайки се към източната страна на Постройка 93, където сякаш имаше дупка в оградата от телена мрежа. Виждаше, че западното крило е изгоряло отчасти: черни следи от пушек се издигаха от мястото на пожара по почернели прозоречни рамки. По фасадата беше пропълзяла масивна пукнатина като в някакъв гигантски дом Ашър{38} и по десетте етажа на постройката. Докато тичаше, съзнанието му работеше, прехвърляйки различните възможности и техните разклонения, удивен и унижен от факта, че беше подценил своя противник. Единственият положителен резултат от този сблъсък беше, че неговият противник бе изразходвал два патрона: сега Озмиян имаше петнайсет срещу неговите седемнайсет.

В ендшпила – ако изобщо стигне дотам – предимството от два патрона можеше да се окаже решаващо.

Оградата от телена мрежа израсна пред него и Пендъргаст профуча към отвора и се хвърли през него. Изправи се отново и се стрелна през гъстите храсталаци, изкатери се по купчина паднали тухли и след светкавично разузнаване скочи през отвора на един прозорец в сградата. Претърколи се и стана на крака, завивайки към най-плътните сенки. Светна за миг фенерчето, направи завой, след това още един, после друг. След третата извивка на коридора спря и приклекна. Имаше чиста огнева линия надолу по коридора, откъдето току-що беше дошъл.

Минута по-късно чу едва доловим шум от тичане, видя приближаващата светлина от фенерче иззад ъгъла. Щом излезе иззад него, Пендъргаст стреля. Разстоянието беше голямо и той пропусна, но действието постигна желания резултат: Озмиян се хвърли обратно зад ъгъла, за да намери укритие. Изстрелът беше прекратил преследването и му осигури минута-две.

Пендъргаст свали обувките си, захвърли ги настрана и се втурна надолу по коридора по чорапи, взе един остър завой и внезапно се озова в голямо помещение, осветено от лунната светлина.

Бързо стигна до средата му и се прилепи зад една напукана бетонна колона, откъдето имаше чиста огнева линия във всички посоки. Тук спря, вдишвайки киселия плесенясал въздух в помещението. Отдели малко време, за да разузнае наоколо. Ако Озмиян влезеше през същата арка, откъдето бе минал той, щеше да разполага със свободна огнева линия и този път нямаше да пропусне. Ала убиецът едва ли щеше да поеме този риск. Той вече не спринтираше след Пендъргаст, сега беше превключил на режим проследяване.

През разбитите рамки на стъклата влизаше достатъчно лунна светлина, за да вижда очертанията на помещението. Някога това е било трапезария с маси сред безредно пръснати столове. Балатумът се беше надигнал на ивици. Някои от масите още бяха наредени, сякаш очакваха възкресението на мъртвите. Подът беше осеян с евтини съдове, пластмасови чаши и чинии. Редица строшени прозорци позволяваше вътре да влизат не само бледите лунни лъчи, но и лозници, които бяха израсли и пропълзели по стените. Въздухът миришеше на мишина, влажен бетон и гниещи гъбички.

Докато продължаваше да попива околността, Пендъргаст забеляза, че многото слоеве боя, които някога бяха покривали таваните и стените, се бяха напукали и олющили и падаха като конфети по целия под. Парчетата и къдриците олющена боя се смесваха с прах, отломки и отпадъци под формата на дебел слой, създавайки идеална обстановка за проследяване на оставените отпечатъци. Все едно беше сняг: човек не можеше да мине през него, без да остави следи, и нямаше как да ги замете по някакъв начин. От друга страна, докато оглеждаше пода, видя следи навсякъде, пресичаха се насам–натам, оставени от археолози на градската среда и онези люде, наречени „пълзачи“, чието хоби беше проучването на опасни изоставени сгради.

Пендъргаст неочаквано взе решение да заеме командните височини, като се качи по стълбите. Без съмнение Озмиян щеше да очаква подобен ход. Веднъж вече го беше надцакал. Въпреки това важното беше да се сдобие с физическо предимство, а това означаваше да се качи горе. Трябваше да действа бързо, за да увеличи разстоянието между себе си и предприемача. Веднъж горе, можеше да се върне, да заобиколи и с малко късмет да се озове зад своя преследвач, превръщайки се той самият в такъв.

Всички тези мисли профучаха през главата му в разстояние на не повече от десет секунди.

Сграда като тази имаше множество стълбища – в центъра и в крилата. Пендъргаст се плъзна иззад колоната, прекоси трапезарията и щом се увери, че е чисто, пое надолу по един коридор, навлизайки дълбоко в източното крило на болницата. Докато тичаше по тъмния коридор, чуваше как парченцата боя под краката му хрущят. В края на коридора зад двойна врата, едното крило на която беше откачено и облегнато на стената, се виждаше стълбището, което се беше надявал да намери. Пендъргаст се приведе в пространството зад вратите – стълбището нямаше прозорци и беше тъмно като в рог – и спря, за да се ослуша. Почти очакваше да чуе стъпките на своя преследвач, но дори неговият остър слух нищо не долови. Усещаше обаче, че със сигурност е преследван, и то от майстор в занаята. Хвана се за стоманеното перило на стълбището и започна да изкачва по две стъпала наведнъж в ледената, черна като рог воняща тъмнина.

56.

В тъмнината Озмиян чакаше в подножието на стълбището и слушаше едва доловимите стъпки на своята плячка, докато тя се качваше, като отброяваше всяко стъпало. Изглежда агентът взимаше по две стъпала наведнъж, което личеше от лекото забавяне на звука от стъпките му. Без съмнение се беше насочил към командна височина, мъдро, макар и лесно предсказуемо решение.

Влизането след толкова години в Постройка 93 беше предизвикало у Озмиян учудващо силна емоционална реакция. Макар спомените за това време да бяха избледнели до точката на безвъзвратно изчезване, когато за пръв път влезе в старата трапезария, откри, че основната миризма на мястото още се усещаше. Това предизвика неочакван поток от спомени от онзи ужасен период в неговия живот. Потокът беше толкова силен – садистичните помощници, буйстващите пациенти, усмихващите се психиатри лъжци, че залитна – миналото нахлу ужасно в настоящето. Само за момент обаче. С грубо усилие на волята той прогони спомените обратно в бункера на паметта и насочи вниманието си отново към преследването. Това преживяване му беше осигурило неочаквано прозрение. Беше избрал това място като един вид екзорсизъм, начин да прогони призраците от онова време веднъж и завинаги.

Застанал в мрака, продължавайки да брои отдалечаващите се стъпки, той подреди своите мисли. Дотук беше леко разочарован от развитието на лова и липсата на интелигентност у плячката. От друга страна, начинът, по който Пендъргаст скочи от дървото точно в момента, когато стреля, беше впечатляващ атлетически ход, макар че беше незадоволително да бъде намерен на толкова лесно място.

Озмиян усещаше, че у агента се крият още неизползвани ресурси, и тази мисъл го развълнува. Беше уверен, че плячката му е достатъчно добра, за да му осигури достойно и може би дори епично преследване – преследване, което щеше да възнагради неговите усилия и грижи.

Едва доловимите стъпки не се чуваха вече: плячката беше влязла в един от етажите. Озмиян нямаше как да знае кой точно, докато не преброи стъпалата между първия и втория етаж и бързо ги раздели на две.

Сега и той започна да се изкачва по стълбището. Движеше се бързо и тихо, но не прекалено бързо. Когато стигна на втория етаж, можа да пресметне наум, че неговата плячка, взимайки по две стъпала наведнъж, беше спряла на деветия етаж. Последният, десети етаж би бил най-логичен като цел, но деветият също не беше лош избор, защото осигуряваше на плячката му допълнителни пътища за бягство. Докато продължаваше да се изкачва, осъзна, че никога не бе чувствал толкова живо тръпката на преследването, колкото в този момент. Това беше атавистично удоволствие, което само друг ловец можеше да оцени, нещо вградено в човешкия геном: тази любов към преследването, гонитбата и убиването.

Убиването. Потрепери от очакването. Спомни си първото убийство на едър дивеч. Беше лъв с голяма черна грива, който беше одраскал с лош изстрел. Животното избяга и защото той го беше ранил, негова бе отговорността да го проследи и убие. Последваха го в слонската трева, а носачът на оръжието му ставаше все по-нервен, очаквайки всеки момент да бъдат нападнати. Обаче лъвът не ги нападна, а следата ги отведе в още по-неприятна местност, обрасла с гъсти храсталаци. Тук носачът отказа да продължи, затова Озмиян сам понесе пушката, напредвайки в гъста горичка от дървета мопане{39}. Изпита онова безпогрешно усещане за опасност и коленичи с насочена пушка. Лъвът изскочи и се втурна към него със скоростта на бърз влак. Изстреля един-единствен магнум куршум в лявото око на животното, който откъсна темето му, докато се стоварваше върху му с всичките си двеста и петдесет килограма мускули. Припомни си онова усещане на екстаз от убийството, въпреки че лежеше прикован към земята със счупена ръка. Лъвът беше горещ и вонящ, налазен от буболечки и мухи, докато кръвта му се стичаше върху тялото на Озмиян.

Ала това чувство се постигаше все по-трудно и по-рядко, докато най- после не се върна, щом Озмиян започна да ловува човешки същества. Надяваше се, че убийството на този човек няма да приключи твърде скоро.

На осмия етаж светна за малко с фенерчето и огледа следите по стълбите, забелязвайки със задоволство дирите, оставени от плячката.

На деветия етаж другият кратък оглед потвърди онова, което вече беше предвидил: плячката беше оставила стълбището и бе поела надолу по дългия коридор, който водеше към източното крило.

Той поспря на стълбищната площадка, за да успокои дишането си и да се ослуша. Тук горе духаше студен вятър, който стенеше около сградата, прибавяйки слой звуци, прикриващи по-недоловимите шумове от придвижването. Примъкна се до разбития вход, водещ към коридора.

Там метална врата висеше килната на една страна върху ръждясалите си панти и Озмиян надникна в отвора между нея и рамката, откъдето можеше да погледне надолу по коридора. Главната врата за предотвратяване на бягства, която затваряше крилото, заключвайки болните за през нощта, отдавна беше разбита от градските археолози и лежеше потрошена на пода. Бледи лунни лъчи се процеждаха в коридора и осигуряваха достатъчно светлина, за да се вижда. Коридорът се простираше по дължината на източното крило, свършвайки пред далечен прозорец, който гротескно рамкираше изсъхналото стъбло на растение в саксия. Изгнил парцал от някогашно перде плющеше напред-назад, наподобявайки бяла махаща ръка. От двете страни на коридора имаше врати, водещи в малки заключващи се спални, които си спомняше толкова добре. Те не бяха нещо повече от затворнически килии със свои собствени шкафове и бани. Спомняше си, че собствената му килия беше тапицирана. Подплънките бяха покрита с мръсотията, сополите и сълзите на предишните обитатели.

Той бързо потисна този нов пристъп от спомени.

Движейки се безшумно и много предпазливо – в случай че плячката му е заложила друга засада – Озмиян се вмъкна в сенките и се придвижи в сенчестата страна на коридора, обърнал гръб на стената. Светна за част от секундата, за да огледа пода, където веднага различи пресните следи на плячката сред останалите, насочили се към далечния край на крилото. Пендъргаст беше зарязал обувките, за да стъпва по-тихо, както бе направил и Озмиян.

С пистолет в ръката и гръб към стената, той продължи преследването. Към края на коридора видя следите на Пендъргаст да завиват към едно от помещенията. Вратата беше затворена. Забележително беше, че е успял да го направи, без да вдигне шум.

Интересно. Агентът не беше направил каквото и да е усилие да прикрие следите си, макар да знаеше, че Озмиян го преследва. Това означаваше, че Пендъргаст вероятно има някакъв план – сигурно друга засада, където следите трябваше да отведат Озмиян. Каква засада обаче? Вероятно такава, която дори да се провалеше, щеше да обърне нещата в негова полза и той от преследван да се окаже преследвач.

Озмиян спря пред затворената врата, след това направи крачка назад. Изработена от метал, вратата беше създадена, за да издържи и най- яростното нападение на някой луд, но сега пантите бяха ръждясали и счупени, а винтовете бяха изскочили от металното си покритие. Знаеше, че човек не може да заключи тези врати отвътре, а само отвън.

Хвана дръжката, като внимаваше да е извън огневата линия, и я завъртя, очаквайки отвътре да последва залп от изстрели.

Обаче не се случи нищо. Бутна вратата да се отвори, като продължаваше да внимава да стои встрани, и тогава с едно-единствено яростно движение, стиснал готов за стрелба пистолет, се втурна в помещението, покривайки го с оръжието, като пресичаше по диагонал малкото пространство. Беше празно, като се изключат леглото с матрак, шкафът и парцаливото мече, което лежеше на пода. Стъклото на прозореца липсваше, а през отворената рамка нахлуваха лунната светлина и леденият вятър. Мрачният пейзаж навън се простираше чак до далечната вода на устието Лонг Айлънд Саунд.

Той огледа пода и видя, че следите на Пендъргаст изчезват в банята. Вратата беше затворена, но не и заключена.

Неговата подобна на килия стая беше същата като тази. Банята й имаше прозорец, ала твърде малък, за да може човек да се промъкне през него. Така че ако Пендъргаст беше влязъл там, сега се намираше в капан. Той огледа отново пода. Ясно се виждаше, че следите влизат вътре, но нямаше оставени на излизане.

Озмиян се усмихна и вдигна пистолета.

57.

Леден вятър стенеше и съскаше около ъгъла на сградата, където Пендъргаст се беше свил на външния перваз с десет етажа празно пространство под него. Стърчащият тухлен край на зидарията с десетсантиметровия си перваз предоставяше несигурна опора за краката. Стиснал своя „Лес Беър“, сочещ надолу, и опрял рамене във фасадата, той се готвеше да поеме отката от изстрела, когато Озмиян покаже глава от прозореца, за да провери дали е избягал оттам, когато установи, че не се крие в банята.

Пендъргаст беше развил заблудата, докъдето можеше. Наистина излезе през прозореца, като първо скочи от вътрешността на банята върху леглото, затваряйки вратата с една ръка. Оттам скочи на външния перваз, за да не оставя следи. Надяваше се, че Озмиян накрая ще предположи, че е отвън на перваза. След това обаче се беше изкатерил по декоративната тухлена зидария до десетия етаж, заемайки неочаквана позиция. Озмиян щеше да очаква да е или вляво, или вдясно на перваза пред прозореца на деветия етаж, а не един по-нагоре. Поне така се надяваше. Предприемачът щеше да очаква засада… но от грешната посока. Въпреки това, докато още обмисляше плана, Пендъргаст трябваше да признае, че досега Озмиян го беше надиграл в играта на обратна, двойно обратна и двойно двойно обратна психология.

Той чакаше. Продължаваше да чака, но Озмиян не се показа.

Кацнал на перваза и изложен на пристъпите на ледения вятър, Пендъргаст разбра, че е направил друга погрешна преценка. Противникът му отново не беше реагирал както очакваше. Или отново бе надхитрен, или Озмиян беше зает с някаква своя собствена стратегия. Може би за първи път в живота си Пендъргаст се почувства обезпокоен и в безизходица. Нищо от направеното досега от него не беше проработило. Беше като в някакъв кошмар: колкото и да се мъчеше, не можеше да накара краката си да се движат достатъчно бързо. А сега беше направил от себе си съвършена мишена, присвит тук на перваза. Трябваше колкото може по-бързо да се върне вътре в сградата.

Докато се промъкваше напред по перваза, продължаваше да мисли. Както знае всеки ловец, ключът към успешното преследване беше първо да разбереш поведението и мисловните модели на своята жертва. Трябва да „изучиш“ своята плячка, както някога му беше казал неговият ментор. И сега той изучаваше Озмиян: как мисли, какво иска, какво го мотивира. Така стигна до едно изненадващо прозрение, което може би накрая щеше да му помогне да надделее. Стига Озмиян да постъпи, както се надяваше.

Придвижвайки се по перваза, стигна до един счупен прозорец на десетия етаж, спря се и бързо надникна вътре. Беше друга тапицирана стая, наподобяваща килия, която на малкото проникваща лунна светлина се оказа празна, като се изключат скелетите на легло и кресло. Скочи леко като котка от перваза върху пода на стаята и отново приклекна, сканирайки помещението с пистолета си. Беше празно.

Отиде до вратата и завъртя дръжката. Беше заключена. Отвън.

Тъкмо такова нещо беше очаквал и се завъртя на пета, за да покрие вратата на банята, но закъсня. Озмиян изхвръкна от нея с удивителна бързина и лукавство и Пендъргаст усети леденото дуло на „Колт“ модел 1911, притиснато в ухото му, докато с другата си ръка Озмиян го стисна за китката и рязко я завъртя, за да избие неговия „Лес Беър“ от хватката му. Оръжието издрънча на пода.

Беше дошъл мигът на истината.

След дълго, мъчително мълчание Пендъргаст чу въздишка.

— Осемнайсет минути? – долетя гласът на Озмиян. – Само толкова ли можахте? – Той пусна китката му и отстъпи две крачки назад. – Обърнете се. Бавно.

Пендъргаст се подчини.

— Подвеждащите следи в банята. Нелоша идея. Едва не пропилях няколко куршума, за да стрелям през вратата. Но в този момент осъзнах, че това би било твърде лесно и че вероятно сте си тръгнали по друг път – през прозореца. Вие излязохте на перваза в засада. Това поне беше ясно. Обаче тогава ми дойде наум, че няма да чакате на перваза, както всеки би очаквал: вляво или вдясно от прозореца. Не, вие добавихте допълнителни слоеве към заблудата, като се изкатерихте по зидарията един етаж по-нагоре! Затова, докато пълзяхте нагоре по фасадата, аз спокойно се качих по стълбите, определих стаята, в която щяхте да влезете, и заложих капана. Спомнете си, че това е психиатрична болница и пациентите се заключват в стаите отвън, а не обратното. Колко удобно за мен, че пропуснахте тази малка подробност!

Пендъргаст нищо не каза. Озмиян не можа да устои на изкушението да позлорадства и да си поиграе с него. Това накара Пендъргаст да повярва в своето рисковано предположение: щом Озмиян го е уловил толкова скоро след началото на играта, щеше да му даде втори шанс. Твърде много от чувството на Озмиян за самоуважение беше заложено на този лов, за да го претупа толкова бързо. Имаше и още нещо: ако не го убие тук и веднага, щеше да подскаже нещо важно на Пендъргаст за влиянието, което това място упражняваше върху него, и щеше да разкрие пред него дълбините на психиката си.

— Пендъргаст, очаквах нещо повече от вас. Какво разочарование. – Озмиян насочи пистолета към главата му и когато Пендъргаст видя как пръстът му започна да обира мекия спусък, внезапно осъзна, че е сбъркал: убиецът нямаше да му даде втора възможност. Когато затвори очи и се приготви за гърмежа и последващото забвение, в съзнанието му напълно неочаквано изскочи един образ – лицето на Констънс – точно преди горещата експлозия на изстрела.

58.

Марсдън Суоп гледаше със страстно, благосклонно състрадание, изпитвайки почти бащинска любов, говорещата, пеещата и скандираща тълпа, която го заобикаляше.

Макар че не можеше да спре да изпитва леко разочарование заради действителния брой вярващи, които бяха дошли на Голямата морава. В мрака не можеше да се каже колко са, но със сигурност не бяха безбройните хиляди, на които се беше надявал. Може би това трябваше да се очаква. Мнозина бяха отпаднали по пътя като богатия човек, който искал да следва Исус, но си тръгнал натъжен, когато той му казал, че първо трябва да раздаде всичко, което притежава.

Имаше обаче друг проблем. Кладата беше пораснала толкова бързо и с толкова много негорими предмети, че задуши огъня, който трябваше да ги погълне. Суоп беше изчерпал запаса си от керосин и сега огромната купчина просто тлееше, изпращайки кълба вонящ черен пушек към небето. Той изпрати един от своите ученици – не, това беше погрешно – един от своите братя, да донесе още гориво и се надяваше скоро да се върне.

Сега тълпата зад гърба му беше започнала да се люлее леко насам-натам, докато пееше „Мир в долината{40}“ с ниски, сериозни гласове. Суоп се включи с радост в сърцето.

Единственото, което наистина го изненада, беше отсъствието на полицията. Вярно, лумналите в началото пламъци бяха угаснали, но дори тогава струпването на толкова голяма тълпа на Голямата морава късно през нощта, и то без разрешение, със сигурност щеше да привлече вниманието им. Въпреки това нямаше и следа от тях. Странно, но това сякаш разочарова Суоп, защото имаше намерението да се опълчи срещу силите на щата и да предотврати – ако се наложеше, и с цената на своя собствен живот – разрушаването на кладата. Част от него копнееше за мъченичество като това на неговия герой Савонарола.

В единия край започна някаква блъсканица и след малко една жена започна да се приближава през тълпата. Беше на трийсетина и няколко години, привлекателна, носеше обикновено пухено яке и джинси, а в едната си ръка стискаше нещо, което блестеше като злато. Жената вдигна предмета, сякаш се готвеше да го метне на купчината, след което се обърна към Суоп:

– Вие ли сте Страстният поклонник?

През последните час и половина хората се бяха приближавали, за да му стиснат ръка, да го прегърнат и през сълзи да му благодарят за неговото откровение. Това се беше оказало най-смиряващото преживяване в неговия живот.

Той кимна сериозно.

– Да, аз съм поклонникът.

Жената го гледа известно време, изпълнена с възхищение, после протегна ръка, за да стисне неговата. Когато го направи, отвори длан, за да открие не златното бижу или часовник, които Суоп беше очаквал, а златото на полицейска значка. В този момент тя сграбчи китката му с другата си ръка и той усети студена стомана да я обгръща.

– Капитан Лора Хейуърд, Нюйоркско полицейско управление. Арестуван сте, непрокопсанико!

– Какв…

Обаче жената, която не изглеждаше особено силна или бърза, внезапно го сграбчи с някаква хватка от бойните изкуства, завъртя се, издърпа ръцете му зад гърба и заключи и другата му китка. Всичко това се случи за по-малко от секунда.

Изведнъж Голямата морава беше залята от светлина. Прожектори, скрити сред обграждащите я дървета, осветиха кладата. В този момент голяма кавалкада от служебни превозни средства: патрулки, камиони на Спецотряда, пожарни коли се понесоха по тревата към групата. Сигналните им лампи премигваха, а сирените виеха. Пеши полицаи, оборудвани срещу безредици, крачеха под строй, докато говореха по своите радиостанции.

Братята около Суоп се оглеждаха изненадани от неочакваното нападение, поколебаха се, рухнаха и започнаха да отстъпват и да се пръскат. Полицията не се хвърли да ги преследва.

Всичко се случваше толкова бързо, че в началото Суоп не можеше да осмисли какво става. Обаче когато жената го блъсна да върви напред в целия този хаос към линията на полицията, му просветна. Ченгетата се бяха събрали тихо в гората. Вместо да предизвикат безредици, като се опитат направо да го арестуват, бяха изпратили полицайката под прикритие в цивилни дрехи. А сега, когато вече беше с белезници, ченгетата най-накрая излизаха и с мегафони приканваха всички мирно да се разотидат. През това време се приближиха неколцина пожарникари, които дърпаха маркуч след себе си и поляха с вода тлеещите ценности, за да изгасят кладата.

Пред тях се показа един от онези бусове, които се използваха за превоз на арестанти. Задната врата се отвори и ченгето в цивилни дрехи го повдигна за лакътя върху металното стъпало. Докато жената полицай помагаше да го качат в арестантската кола, му каза:

– Може би преди да тръгнем, ще поискате да видите добре своите последователи.

Суоп се обърна, за да ги погледне за сбогом, но онова, което видя, го шокира. Това, което само преди минути беше мирно, почти молитвено събрание, внезапно се беше превърнало в хаос. Въпреки полицейските мегафони голям брой негови последователи не се бяха разпръснали. Тези хора се бяха превърнали в мародери, струпани около купчината, от която измъкваха ценности и ги пъхаха в джобовете си. През това време изненаданите полицаи викаха и ги преследваха. Сега стотици, може би дори хиляда негови последователи се бяха струпали около угасналата купчина на суетата – толкова много хора, че полицаите временно бяха затруднени. Те грабеха пълни шепи пари, сребърни кюлчета, акции на приносител и скъпоценности, часовници и обувки, трескаво плячкосвайки купчината, която бяха дошли да изгорят, а след това припкаха да се скрият в мрака сред дърветата с откраднатото, чак кряскайки от радост и триумф.

59.

Озмиян изчака ехото от изстрела да се разсее бавно, докато Пендъргаст отново отвори очи.

— Опаа, не улучих.

Той не видя никаква реакция в очите на агента.

— Да ви дам ли още една преднина от десет минути, или да приключа всичко тук и сега?

Той зачака, но Пендъргаст не отговори.

— Добре, аз съм спортсмен. Ще ви дам още десет минути. Много ви моля обаче да се опитате да използвате малко повече ума си. – Погледна си часовника. – Остават един час и трийсет и пет минути от времето за лов. – Той махна с дулото на оръжието си към лежащия на пода сред боклуците „Лес Беър“ на Пендъргаст. – Хайде, вдигнете го, но само с два пръста! И вървете. Аз ще изчакам тук десет минути, за да ви осигуря нова преднина.

Плячката се наведе и протегна ръка за пистолета.

— Кротко. Не си мислете, че можете да произведете изстрел, преди да съм ви пръснал главата.

Пендъргаст вдигна пистолета с два пръста и го пъхна под колана на панталона си.

Озмиян извади ключ от джоба си и му го показа.

— Използвах част от принудителното бездействие, докато вие бяхте на перваза, и потърсих ключ за тези помещения в бюрото на дежурния. – С насочен пистолет срещу Пендъргаст, той отключи вратата и я бутна да се отвори, после запрати ключа през прозореца в нощта. – Ето, отново сме равни. Никакви предимства. А сега вървете. Имате десет минути.

Пендъргаст излезе тихо от стаята. На вратата се спря и за кратко впи очи в тези на Озмиян. За изненада на магната пораженческият поглед в тях беше изчезнал и на негово място имаше нещо дори по-лошо: нещо като житейско отчаяние… или просто си въобразяваше? После агентът изчезна.

Озмиян зачака, използвайки десетминутната пауза, за да съсредоточи мислите си и да се опита да отгатне къде ще отиде сега Пендъргаст и какво ще направи. Беше сигурен, че този път плячката му няма да пропилее скъпоценната си десетминутна преднина, за да наблюдава предполагаемо място, откъдето той би трябвало да излезе. Дали щеше да го поведе в бързо преследване из сградата, или да опита да си замете следите? Или пък да заложи друг капан? Озмиян не беше сигурен какъв ще е следващият ход на агента. Животните, намиращи се под натиска на преследване отблизо, често се държаха непредсказуемо. Беше сигурен единствено в това, че Пендъргаст ще опита да преобърне играта, да промени методите си, и тази мисъл предизвика у него тръпка на очакване.

Пендъргаст се втурна по коридора и се хвърли надолу по стълбището с намерение да се отдалечи колкото може повече от Озмиян. Можеше да тича по-бързо, отколкото Озмиян да го проследява, така че ключът беше да си осигури дълга следа и така да спечели още време. Изхвръкна от стълбището и побягна по тъмните коридори, нагоре по стълбища и отново надолу, от етаж на етаж, създавайки за своя противник дълга, случайна и объркана като лабиринт диря.

Докато тичаше, опита да потисне нехарактерно за него чувство на отчаяние. Макар да беше очаквал тази втора възможност, досега неговият противник два пъти го бе надхитрил. Беше събрал психологически прозрения за него, но как да ги използва в своя полза? Осъзна основната си грешка – че се опитва да играе играта на Озмиян и да го победи в нея. И че може да го надхитри. Играеше шах с гросмайстор и сега му стана ясно – след половин игра и загуба на повечето фигури – че със сигурност ще изгуби.

Освен ако…

Освен ако не промени изцяло играта. Да: да смени играта на шах с… игра на зарове. Игра на късмета.

Спомни си как докато се приближаваше към Постройка 93, видя че западното крило е отчасти изгоряло и нестабилно. Това беше подходящата обстановка, която предлагаше търсената от него непредсказуемост.

Той се озова в голямо помещение, където спря, за да си поеме дъх и да обмисли следващия си ход. Намираше се някъде в задната част на болницата и отново на първия етаж. Докато оглеждаше, осъзна, че се намира в зала за занимания с изкуства и занаяти. Дългите пластмасови маси бяха осеяни с недовършени проекти, опустошени от времето и плъховете. Пендъргаст бързо огледа помещението за нещо полезно. На малък тъкачен стан гниеше изтъканото: на коркова подложка бяха закачени детски акварели. Върху масата лежаха сбръчкани парчета глина в странни форми, останали недовършени. На другата маса лежаха пластмасови игли за плетене с недовършени шалове. В далечния край на помещението столове бяха подредени в полукръг пред масивен телевизионен апарат от 50-те години на миналия век. Кинескопът му беше разбит и се търкаляше на парчета по пода.

Пендъргаст прибра няколко недовършени шала, издърпа иглите за плетене от тях и ги нави около краката си. Когато продължи, установи, че има подобрение в следите, които оставя: все още бяха видими, макар и бледи, но сега бяха по-трудно различими сред тези, оставени от другите посетители, когато са идвали и са си отивали оттук. Въпреки това не си правеше илюзии: Озмиян сигурно можеше да следва и тези дири, обаче щеше да му се наложи повече да внимава. А това щеше да спечели още малко време на Пендъргаст.

Сега се насочи на запад към съсипаното крило, като се опитваше да стъпва колкото може по-леко. Докато отминаваше помещение след помещение, коридор след коридор, завой след завой, започна да усеща парливата миризма на стар пожар. И тогава, след като отмина една кухня, стигна до коридор, който определено водеше в изгорялото крило.

Сега се намираше достатъчно далеч от Озмиян, за да посмее да светне фенерчето. Насочи лъча към почернялата вътрешност.

Онова, което видя, го накара да се замисли. Стените бяха наклонени и напукани, някои рухнали отчасти. Таваните бяха пропаднали, изсипвайки купчини овъглени дървени греди и натрошени бетонни колони със зъбеща се от вътрешността им изкривена арматура. А това беше само първият етаж! Отгоре имаше струпани още девет, които едва се крепяха на тези нестабилни стени. Докато оглеждаше повредите, осъзна, че пожарът не беше отдавнашен. Вероятно беше избухнал миналата година.

Ръчен надпис, изписан със сребърен маркер върху почерняло парче шперплат, беше закован върху една странична стена:

Поздрав, колеги пълзачи!

Слушайте, хора: ако смятате, че проучването на крило „Д“ предлага неповторимо предизвикателство, помислете отново. Това място е истински опасно. Ако някой бъде убит тук вътре, това ще се отрази на достъпа на всички нас. Така че, моля ви, не го правете.

Наслаждавайте се на останалата част от Постройка 93, но стойте далече от крило „Д“. Не забравяйте важните слова на най-големия от всички пълзачи:

„О, вий, прекрачващи тоз праг, надежда всяка тука оставете{41}“.

След миг колебание Пендъргаст пристъпи в тъмния, миришещ на гнило лабиринт.

60.

Докато вървеше по следата, Озмиян не бързаше, наслаждавайки се на удоволствието от преследването. Нямаше защо да припира: времето беше на негова страна. Макар че до този момент плячката му го разочарова, все пак беше умен и опасен мъж и щеше да е фатално, ако го подцени. Освен това се учеше и започна да става по-добър.

Дългото лъкатушещо търсене на иглата в купата сено най-накрая го доведе до залата за изкуства и занаяти. Странното беше, че нямаше спомен за това помещение или че е упражнявал някакви занаяти, докато беше в „Кингс Парк“. Въпреки това помещението силно го смути с масите, върху които все още се виждаха незавършените занаятчийски проекти на пациентите – недоплетени шалове, глинени глави, отвратителни акварели – жалките творения на уродливи умове. Следите минаваха край масата с шаловете и Озмиян веднага предположи какво се е случило: Пендъргаст беше грабнал няколко шала, за да ги увие около стъпалата си с цел да оставя по-бледи, разсеяни следи.

Умен ход!

От този момент нататък дирята стана по-трудна за откриване и изискваше по-чести спирания, когато се пресичаше със следите на по- раншни посетители. Той продължи надолу по коридора, влизайки и излизайки от няколко помещения. Затруднявайки преследването, Пендъргаст започна да го бави. Вероятно планираше някакъв капан или засада, чиято подготовка изисква време.

Общата посока на следата, водеща на запад, беше към крило „Д“ и Озмиян се запита дали това е мястото, накъдето се бе насочил агентът. Това щеше да е най-неочакваният му ход.

Още няколко минути търсене на следи наистина го отведоха до изгорялата част. На мястото, където следите влизаха в лабиринта от отломки, той ги разгледа внимателно на светлината от фенерчето. Това можеше да е за заблуда, опит да бъде подмамен в този опасен район. Внимателният оглед обаче разкри, че Пендъргаст наистина беше влязъл в нестабилното крило. Просто нямаше начин да фалшифицира следите. Беше някъде там, вътре.

Докато гледаше в изгорялата вътрешност на сградата, Озмиян се изненада от неприятното чувство, което го обзе. Чуваше как цялото крило стене и скърца при всеки пристъп на зимния вятър. Стените сякаш се движеха и несекващите звуци го накараха да се почувства като в търбуха на някакво вонящо чудовище. Стените се ронеха, подовете бяха изгорели, оставяйки големи пролуки и паднали напряко греди. Пожарът трябва да е бил силен и толкова горещ, че се виждаха локви от стъкло и алуминий по пода, а части от бетонните стени се бяха раздробили и напукали. Наистина беше лудост от страна на Пендъргаст да рискува да влезе в място като това – признак по-скоро на отчаяние, отколкото на интелигентност.

Но нямаше значение: ако това беше мястото, където неговата плячка искаше да продължат лова – добре. Така да бъде.

Озмиян угаси фенерчето. Сега трябваше да продължи на лунната светлина и според усета си, напредвайки покрай увисналите, зеещи врати много предпазливо. Трябваше да бъде непрекъснато нащрек и да се довери на своя почти свръхестествен усет за надвиснала опасност. Беше сигурен, че Пендъргаст му е подготвил засада. Той беше като онзи ранен лъв, чакайки в горичката мопане, за да се хвърли срещу своя мъчител.

След като мина покрай купчина бетонни отломки, Озмиян влезе в голямо отворено помещение, което очевидно някога е било обща спалня. Леглата, още подредени в редици, сега се бяха превърнали в почернели железни рамки. Далечната стена беше рухнала и зад нея се виждаше баня с напукани от горещината порцеланови мивки, обгорели писоари и оголени душ кабини, в много от които арматурата се беше огънала и разтопила.

Следата на Пендъргаст го отведе до главното стълбище на крило „Д“.

То представляваше истински кошмар на разрушението. На Озмиян му беше трудно да повярва, че още не е рухнало. Естествено, избирайки най-опасния район, плячката беше тръгнала нагоре по стълбите. Отново се запромъква с крайна предпазливост и в пълна тишина. Очаквайки всеки момент засада, Озмиян се качваше опипом по смрадливото извито стълбище. Следата излезе от стълбището на втория етаж и той отново попадна в съсипан коридор – истински лабиринт от обгорели и извити греди. По протежение на коридора лежеше маркуч – очевидно зарязан от пожарникарите, които бяха потушили огъня. Краят му все още беше завит към пожарен кран. Той спря. Нещо беше лежало на пода близо до маркуча и пресните следи от драскане в слоя въглени и прах показваха, че Пендъргаст го е вдигнал. Какво ли е?

Свръхестествените му ловни инстинкти започнаха да сигнализират. В предишния му живот на ловец на едър дивеч подобно усещане означаваше, че вече е близо; че плячката е решила да се обърне и да се изправи срещу него; и че нападението е предстоящо. Той се спря и напрегна. Един особено силен порив на вятъра предизвика взрив от скърцания и на Озмиян се стори, че цялата постройка може да рухне всеки момент. Кога беше този пожар? Спомни си, че миналата година. Сградата още не беше рухнала, така че нямаше нужда да се притеснява твърде много, че ще падне точно сега. Стига някой да не й помогне.

Аха! Този мисъл беше истинско откровение. Беше размишлявал каква атака планира Пендъргаст и от каква посока. Обаче би ли сринал сградата върху тях двамата? Това беше щура идея, прекалено непредсказуема, защото можеше да убие както преследвача му, така и него самия. Въпреки това, докато обмисляше тази възможност, все повече се уверяваше, че Пендъргаст наистина планира да направи точно това.

Озмиян направи безшумна крачка напред, придържайки се към мрака на външната стена, и зае позиция зад камара бетонни отломки. Намираше се зад отлично прикритие близо до външната стена на сградата, което му оставяше свободна огнева линия. Той самият беше скрит в мрак, а непряката лунна светлина пред него и зад гърба му беше достатъчна, за да вижда. Беше точно там, където искаше да бъде. Все още скрит в мрака, Озмиян протегна ръка, стисна развития пожарникарски маркуч и започна бавно и тихо да го придърпва към себе си.

Усещаше всяка клетка в тялото си жива. Нещо щеше да се случи и той щеше да бъде готов за него.

61.

На горния етаж, притиснат към две клатещи се греди над незащитена част от коридора, видима през пролуките на пода, агент Пендъргаст чакаше Озмиян. Пожарникарската брадва бе преметната през лявото му рамо, а в дясната ръка стискаше своя „Лес Беър“. Неговият преследвач или щеше да продължи преследването и да се появи в обсега на коридора на втория етаж, като му предостави прилична възможност за стрелба, или щеше да надуши капана и да спре, за да изчака.

Минутите отминаваха, но Озмиян не се появи. Пендъргаст се запита дали отново не го бе надхитрил. Не, не и този път! Озмиян щеше да го последва в крило „Д“. Това беше предизвикателство, на което нямаше да устои. Макар да не можеше нито да го види, нито да го чуе, знаеше, че е някъде там, следващ неговите следи. Трябва да е там, и то съвсем близо. Очевидно очакваше Пендъргаст да направи първия ход.

Нов пристъп на вятъра отвън предизвика хор от скърцане и ясно доловимо движение на гредите, върху които Пендъргаст се беше притиснал. Крило „Д“ беше къща от карти, купчина подредени като кула клечки, клатеща се пирамида от плочки за домино.

Нямаше смисъл да чака още. Пъхна пистолета под колана на панталона, вдигна брадвата с две ръце над главата си, съсредоточи поглед върху мястото на удара и я стовари с огромна сила върху една от носещите греди, върху които стоеше. Здравото острие се заби дълбоко в неизгорялата сърцевина на гредата, обгорени трески се пръснаха наоколо. Остър като изстрел пукот сигнализира за счупването на гредата, веднага последвано от стакатото, наподобяващо автоматичен огън, на останалите трошащи се носещи греди и бетонните стени, които също започнаха да поддават една след друга. Подът залитна надолу, но не полетя, а започна бавно и донякъде контролирано спускане. Пендъргаст пусна брадвата, със светкавично движение измъкна пистолета и докато отломките се трупаха долу, той изведнъж получи чиста огнева линия към оказалия се неочаквано незащитен Озмиян, който беше изваден от равновесие. Пендъргаст успя да стреля два пъти, преди собственото му движение надолу и сградата, която се рушеше около него, да скрият всичко в голям облак прах.

После изскочи от бавно свличащата се навътре маса и се изстреля от рухващия първи етаж, падна половин етаж надолу и се стовари тежко върху замръзналата земя заедно с тухли и отломки, които тътнеха около него. Резултатът беше непредсказуем… и в това беше неговата красота – едно драматично преобразяване на играта. Озмиян беше по-дълбоко в сградата и затова беше по-вероятно да бъде смазан. Поне така се надяваше Пендъргаст.

Бученето от срутването утихна. Невероятно, но разрушението беше само частично. Сега далечният ъгъл на крило „Д“ пред него беше зееща дупка. Обаче останалата част от десететажното крило все още беше цяла, макар да се крепеше едва-едва. Цялата постройка сякаш се оплакваше, бълвайки водопад от пукот, скърцане и стенанията на носещите стени и бетонни колони, поели изместената тежест на оцелялата част. Пендъргаст се опита да стане, залитна, но успя да стъпи на краката си. Беше поочукан, но иначе здрав и нямаше нищо счупено. Облакът прах се кълбеше около него и му пречеше да вижда.

Трябваше да се измъкне от прахоляка и падащите отломки на открито, където можеше да се възползва от хаоса и да продължи нападението срещу Озмиян. Разбира се, ако беше оцелял. Налучквайки пътя си опипом през хаоса от развалини, агентът се отдалечи от района, където падаха отломки, и излезе от просветляващия облак прах на лунна светлина, която заливаше оградата от телена мрежа, обикаляща сградата.

Тогава забеляза Озмиян: жив и здрав, по средата на повредената фасада, бързо да се спуска от зеещата руина с помощта на пожарникарски маркуч. В същия момент и Озмиян го видя. Пендъргаст падна на едно коляно, прицели се и стреля, но агентът му залюля маркуча настрани и преди агентът да успее да забие втори куршум пред него, се пусна и падна в облака прах, изчезвайки от поглед.

Пендъргаст стреля още четири пъти по различни места в облака, където смяташе, че може да се е приземил Озмиян. Знаеше, че вероятността е малка, но реши да се възползва от тази слаба възможност. Тези изстрели изпразниха пълнителя му.

Побягна от мястото, без да обръща внимание на болката, и спринтира около външната стена на сградата, прескочи нисък перваз на прозорец и се озова вътре. Продължи да тича надолу по един коридор, който отново се вля в залата за изкуства и занаяти. Докато тичаше, изхвърли празния пълнител и го остави да издрънчи на пода. Вкара резервния, мина край гниещите маси, през вратата и надолу по близкото стълбище, насочвайки се към мазето.

Не знаеше дали четирите му изстрела бяха засегнали Озмиян или не, но трябваше да предположи, че е пропуснал. Третият му план се беше провалил и сега се нуждаеше от четвърти.

62.

Озмиян се измъкна предпазливо от струпаните останки, като внимаваше да не напуска прикритието си. Изстрелите, които Пендъргаст отправи в облака прах, сериозно подкопаха твърдостта му заради произволната си природа и невъзможността му да ги предусети. Един от куршумите мина толкова близо до ухото му, че усети въздушната му струя. За първи път Озмиян изпита пристъп на несигурност, но бързо го преодоля. Не беше ли случващото се онова, което най-много бе желал? Един безпределно хитър и способен противник? Дълбоко в себе си знаеше, че ще победи.

Той мина покрай назъбените краища на мястото, където краят на крило „Д“ рухна, придържайки се към мрака и храсталаците, с които бяха обраснали ъглите на изоставената сграда. Светна фенерчето и огледа земята за следи от Пендъргаст, но не успя да открие нищо. Когато стигна до разбитата прозоречна рамка, бързо огледа вътрешността, вмъкна се приведен вътре и тръгна надолу по един празен коридор. Следите по пода бяха стари и отново не успя да открие такива от Пендъргаст.

Трябваше да намери дирята на своята плячка. Това означаваше да изпълни маневра, известна като „обикаляне за следи“ – ловецът описва широки кръгове, завивайки под прав ъгъл, опитвайки се да попадне на следите на плячката.

Стигна до края на коридора и тръгна надолу по друг, обикаляйки за следи, като очакваше всеки момент да попадне на тях.

***

В мазето Пендъргаст пресече почти цялата дължина на сградата, мина покрай едно котелно помещение, складове, малък блок тапицирани затворнически килии и накрая се озова в огромен архив, пълен с гниещи досиета. Под земята цареше пълна тъмнина и той нямаше друг избор, освен да използва фенерчето. Въпреки всичко, край което мина, не намери нито предмет, нито място, които биха му помогнали да избяга или да обърне обстоятелствата в своя полза. Имаше нещо глупаво, ако не направо безсмислено в продължаването на този фарс. Беше се изправил срещу майстор, който не може да бъде победен. И все пак никой не е непобедим: всеки човек има някаква ахилесова пета. Вече беше вникнал донякъде в психологията на Озмиян, в неговата уязвимост, но как би могъл да обърне това в своя полза? Къде беше пукнатината в неговата броня, а дори да я намери, щеше ли да съумее да забие своя меч в нея? Този човек беше може би най-сложният и изобретателен противник, когото бе срещал. В своя трактат „Изкуството на войната“ Сун Дзъ съветва да опознаеш своя враг. Ако имаше място в целия свят, където можеше да научи нещо за този човек и неговите най-дълбоки слабости, то беше точно пред него: в мазето с архивите.

За миг Пендъргаст спря, за да събере мислите си и да обхване огромното помещение с фенерчето. Беше почти свръхестествено, че се озова тук, на това място, претъпкано с истории за лудост, страдания и ужас – архивите на огромна психиатрична болница. Сега разбра, че собственото му подсъзнание го беше довело тук.

Архивите се състояха от шкафове за папки, подредени върху скеле от метални лавици, които се издигаха от пода до тавана. Всяко скеле разполагаше със собствена плъзгаща се странично стълба, нужна, за да се стигне до най-високите лавици с шкафове. Докато Пендъргаст се придвижваше из архива, се опитваше да разбере как е организиран. Постепенно разбра, че болницата, работила в продължение на цял век, е натрупала удивително количество данни под формата на истории на заболяванията на пациентите, бележки, записи на диктофон, диагнози, кореспонденция, лични досиета и правни документи. В продължение на своя жизнен цикъл болницата беше подслонявала десетки хиляди психично болни пациенти – може би дори стотици хиляди. Тази бройка само потвърди мнението на Пендъргаст, че светът е пълен с луди. Архивът е дори скромен, помисли си той, като се има предвид колективната лудост на човешката раса.

Пътеките между стелажите и отделните техни редици бяха разположени в координатна мрежа. Пътеките бяха маркирани с букви, а редиците стелажи с числа. След като измина няколко пътеки, поглеждайки числата и редиците, Пендъргаст най-накрая откри търсеното. Взе една плъзгаща се стълба, избута я на място и се изкачи по нея, стиснал фенерчето със зъби. Отвори едно чекмедже и започна жадно да прехвърля папките, докато стигна края. Отвори друго и още едно, вадеше папките и ги хвърляше настрана, докато не осъзна, че онова, което търси, просто го няма.

Спусна се по стълбата и поспря, за да премисли, сетне тръгна надолу по пътеката до друго място и нова серия чекмеджета. Скърцането на ръждясал метал кънтеше из помещението и той ясно съзнаваше, че светлината на фенерчето го превръща в отлична мишена. Трябваше да завърши търсенето си, преди Озмиян да попадне на следите му и да влезе в архива.

Премести се на следващата пътека, после на тази до нея. Времето му изтичаше. Неочаквано в един от шкафовете намери навити и умалени по размер строителни планове. Прелиствайки ги, извади един и го пъхна под колана на панталона си. Беше полезен, но не и онова, което търсеше. После продължи нататък.

Озмиян беше срязвал кръговете под прав ъгъл в търсене на следи из половината първи етаж от единия до другия край, но без успех. Но сега, когато се насочи към стълбището, готов да се качи на втория етаж, най- накрая попадна на Пендъргастовите следи. Бяха много бледи – агентът се придвижваше с крайна предпазливост, но нямаше начин напълно да ги скрие, особено от опитните очи на Озмиян. За негова изненада следите водеха не нагоре, а надолу, в мазето.

Озмиян усети пристъп на задоволство. Никога не беше слизал в мазето и нямаше представа какво има там, но беше сигурен, че вероятно наподобяващото лабиринт пространство и пълният мрак ще му бъдат от полза и в ущърб на Пендъргаст.

Започна да се спуска по стълбите в мрака. Плъзгаше едната си ръка по стената, движейки се бавно и внимателно, а сърцето му блъскаше в очакване на предстоящото.

***

Пендъргаст беше преровил съответните места, но не намери онова, което търсеше. Разбира се, че няма да го намеря, каза си той с горчивина, след като вече го няма тук. Досието е било изнесено още преди години. Човек като Озмиян не би оставил такъв динамит да се търкаля свободно в пространството, дори ако то е гниещ и изоставен архив. Вероятно беше изпратил някого да го намери и унищожи.

Проучването на Пендъргаст беше разкрило организацията на архива и сега му хрумна, че по времето, когато тази част на „Кингс Парк“ най- накрая е била разследвана и след това затворена, може би е имало придатък от досиета, които са били пропуснати. Логично трябваше да са в самия край, а не на обичайните си според азбуката и датите места. Той се отправи бързо към последната редица шкафове в най-далечния ъгъл на архива. Макар също да бяха покрити с ръжда, паяжини и мухъл, те бяха малко по-нови и малко по-различен модел. Чекмеджетата също бяха етикетирани по друг начин. Очевидно файловете се съхраняваха извън установената система за архивиране. След бързо издирване стигна до чекмедже, етикетирано:

Поверително

Разследвания/доклади/лични оплаквания

в очакване на заповедта

на главния прокурор за прекратяване

Беше заключено, но едно рязко завъртане на ключалката с острието на джобния нож строши крехкия патрон. След като отвори чекмеджето, съпроводено с поредно остро скърцане на ръждив метал, той запрехвърля съдържанието, като паякообразните му пръсти летяха по гърбовете на папките, вдигайки малък облак прах. Спря и взе дебела папка с документи, закачени към външната й корица. Внезапно се присви, загаси фенерчето и се ослуша. Когато влезе в архива, бе затворил ръждясалата врата в далечния край на помещението. А тя току-що се беше отворила със скърцане.

Озмиян вече беше тук.

Това беше катастрофа: Пендъргаст просто нямаше времето, от което се нуждаеше. Въпреки това с безкрайна предпазливост се изправи и без да светва фенерчето, тръгна в мрака, плъзгайки ръка по шкафовете, докато напредваше към задния вход. Кратко прекосяване на открито пространство го доведе до външната стена на архива от сгурбетонни блокчета, покрай която продължи да напредва опипом. Някъде в тази стена имаше затворена врата и той беше близо до нея. Спря и напрегнато се вслуша. Това не беше ли слабото, напомнящо шепот проскърцване на стъпки по песъчинки? Още един едва доловим звук близо до границите на слуха стигна до него. После още един. Озмиян се промъкваше в мрака към него.

Насочи своя „Лес Беър“ и зачака. Ако стреля по посока на звука, сигурно щеше да пропусне, а проблясъкът щеше да даде на Озмиян възможност да се прицели. Рискът беше твърде голям. Предприемачът сигурно беше чул скърцането при отварянето на последното чекмедже и знаеше, че Пендъргаст е тук, но вероятно нямаше представа точно къде.

Агентът остана при стената неподвижен, дишайки едва–едва. Поредното едва доловимо поскръцване от стъпка. Този път по-близо. Реши да пробва с изстрел въпреки риска. Насочи пистолета към мрака, сложи пръст на спусъка и зачака следващия шум. И ето че се чу – шепотът на прах, натиснат от крак.

Той даде два бързи изстрела, като едновременно с това се хвърли встрани. Двойният дулен пламък освети Озмиян на около двайсет метра надолу по съседната пътека. Той на мига отговори на огъня, но куршумите се сплескаха в стената над проснатото тяло на Пендъргаст, посипвайки го с парченца бетон. В мрака той стреля още пет пъти по последното местонахождение на Озмиян, като отново разпредели изстрелите си в пространството според предположението си накъде може да поеме мишената му. Ала всеки проблясък показваше предприемача на място, накъдето не беше изстрелял куршум, който дори отговаряше на неговия огън и го накара да се хвърли зад следващата редица шкафове, за да се скрие. В ехтящото от изстрелите пространство Пендъргаст се възползва от шума, за да се втурне в мрака надолу по пътеката между стелажите. Намери друга редица опипом и хукна отново по пътеката, зави по нова пътека край друга редица шкафове, преди да спре, да приклекне и да регулира дишането си в настъпилата тишина. Тръгна отново крайно внимателно и по заобиколен път стигна отново близо до задния вход, като през цялото време напипваше пътя с ръце. След минути го откри, отвори вратата със скърцане, промъкна се приведен през нея и я блъсна да се затвори. В същото време чу как Озмиян стреля по посока на звука и куршумът се сплеска в дебелата желязна врата, без да успее да я пробие. Тук имаше резе и Пендъргаст го блъсна да се затвори. То щеше да му спечели най-малко няколко допълнителни минути, за да свърши каквото трябва.

Светна фенерчето и бързо запрелиства папките, които беше взел, страница по страница, докато не спря на една. Откъсна я и я пъхна в джоба си, хвърли поглед на строителните планове… и се отправи надолу по коридора, без да си прави труда да стъпва тихо. В далечния край на коридора се озова пред малка зелена врата, която отвори, а после затвори и зарези след себе си, докато чуваше как Озмиян се опитва да мине през вратата на архива.

Трябваше да свърши много работа, за да се приготви за идването на предприемача.

63.

Озмиян светна фенерчето при вратата. Видя здраво укрепена стоманена врата, на която някога беше поверена охраната на този чувствителен архив. След като прегледа ключалката, разбра, че единственият начин е да стреля в нея, въпреки че щеше да изразходва муниции.

Изхвърли вече празния пълнител и вкара резервния. Застана леко разкрачен и стиснал с две ръце пистолета, успокои дишането си и се прицели в цилиндъра. Плячката му отново беше успяла да изпрати няколко куршума на сантиметри от главата му. Стрелбата го караше да губи контрол, но същевременно означаваше – ако сметките му бяха верни – че неговият противник има само един патрон срещу неговите осем. Смяташе, че сега плячката му е изцяло заета с бягството си и е с изчерпани възможности. Засада с един патрон беше чисто самоубийство. Погледна часовника си: двайсет минути до мига, когато приятелят на Пендъргаст ще се превърне в кайма по стените на Постройка 44. Не беше за чудене, че рухна.

Стегна се и стреля. Още първият куршум изби цилиндъра. Огледа го, опита вратата, но видя, че част от патрона все още я заключва, и стреля втори път, за да я освободи от резето. Вратата се отвори широко и пред него се разкри дълъг, празен подземен коридор.

Оставаха му шест патрона.

Той тръгна по коридора по следите, които водеха в най-далечното крило на мазето. Пендъргаст вече дори не си правеше труда да стъпва тихо или да замаскира своите следи. Просто вече не му беше останало време. В лова това беше мигът, когато преследваното животно започва наистина да се усеща притискано. Преследването на човек, размишляваше Озмиян, не беше много по-различно от това на ранен лъв. Колкото повече притискаше и тревожеше плячката, толкова повече тя се паникьосваше, губеше способността да размишлява разумно и се превръщаше в реагиращо кълбо от нерви. Сега Пендъргаст беше в този стадий. Беше човек с изчерпани идеи и празен пълнител. В определен момент щеше да направи онова, което всички преследвани животни правят: спират да бягат и се обръщат, за да окажат последна съпротива.

Докато Озмиян се движеше надолу по следата, забеляза колко мрачна беше тази част от мазето, колко странно смущаваща с нейните небоядисани сгурбетонни блокчета, покрити с петна от влага, осеяни на равни разстояния от двете страни със зелени врати без прозорци. Всяка врата беше последователно номерирана с мръсен етикет:

Помещение за ЕКТ1

Помещение за ЕКТ2

Помещение за ЕКТ3

Какво означаваше това? Какви бяха тези помещения?

Следите свършваха пред врата с етикет ЕКТ 9. Той огледа пода пред вратата, разчитайки следите: плячката му беше спряла, след това отворила вратата и влязла без всякакви опити за прикриване, като я бе затворила след себе си. Озмиян нямаше представа какво има в помещението, почувства със сетивата си, че то е малко – почти сигурно задънена улица, откъдето Пендъргаст нямаше да може да се измъкне.

Все едно да стреляш по риба във варел. Тогава си напомни, че плячката му е необикновено умна и не бива да бъде подценявана. От другата страна на вратата можеше да го чака какво ли не. Освен това на агента му оставаше един патрон.

Застанал встрани от вратата, крайно внимателно Озмиян подложи плячката си на малко изпитание: докосна дръжката на вратата и леко я натисна надолу, сигурен, че Пендъргаст ще види движението от другата страна.

БУУМ! Точно както се беше надявал, Пендъргаст похаби последния си патрон, като стреля на сляпо през вратата. Сега той беше обезоръжен, с изключение на ножа. Погледна часовника си: оставаха осем минути преди неговият партньор да бъде взривен на парчета.

Това беше забележителен лов, но краят предстоеше скоро.

– Пендъргаст? – каза Озмиян през затворената врата. – Съжалявам, че си прахоса последния изстрел.

Тишина.

Мъжът сигурно чакаше с нож в ръката подобно на онзи ранен лъв, свит сред дърветата мопане, готов за последна, отчаяна битка.

Той зачака.

– Минутите отлитат. Остават само шест, докато взривът обърне хастара на твоя приятел.

След тези думи Пендъргаст заговори. Гласът му потреперваше и звучеше пискливо.

– Тогава влез да се биеш, вместо да се криеш зад вратата като страхливец!

С въздишка, но без ни най-малко да сваля гарда, Озмиян вдигна пистолета, притисна с лявата длан фенерчето към дулото, така че да сочи натам, накъдето и пистолетът. След това с яростен ритник изби заключената врата и влетя вътре, покривайки помещението с оръжието си за част от секундата в очакване на яростна, но безполезна атака с нож отвсякъде.

Вместо това чу глас от мрака, говорещ нежно и приятелски:

– Добре дошъл, млади момко, в стаята на щастието.

Неочакваните думи подействаха като нож, забит в дълбините на мозъка му.

– Как е днес моят малък, смел момък? Влизай, влизай, не се плаши! Тук всички сме приятели, обичаме те и сме дошли, за да ти помогнем.

Разпозна думите на мига и подобно на земетресение, те разбиха бункера на паметта му, откъдето потече горещ поток от спомени: врящи, накалени до бяло, образуваха шипящ водовъртеж в черепа му, който помиташе всичко по пътя си. Озмиян залитна, неспособен дори да стои прав.

– Всички мили лекари тук искат толкова много – толкова много – да ти помогнат да се чувстваш по-добре, така че да можеш да се върнеш при своето семейство, да ходиш отново на училище със своите приятели и да живееш живота на обикновено момче. Хайде, смели момко, ела и седни на нашия стол на щастието…

В този момент светна лампа и той се вторачи в гледка, едновременно необичайна и дълбоко позната: тапицирано кожено кресло с подвижна облегалка, със свободни ремъци за ръцете и краката, а до него въртяща се маса. На масата лежеше специалното оборудване: каучуков предпазител за устата, каучукови пръчки, токи и яки, черна кожена маска, стоманена скоба за врата – всичко това залято от кръг мека жълта светлина. Над всичко се извисяваше каска от неръждаема стомана, блестящ купол, окичен с медни щуцери и къдрави кабели, закачени за разтегателно подвижно рамо.

– Хайде, храбри момко, ела и седни. Позволи на милите доктори да ти помогнат Няма въобще да боли и след това ще се почувстваш много по- добре и много по-щастлив. И ще си още една крачка по-близо до връщането у дома. Най-хубавото от всичко е, че нищо няма да си спомняш. Затова затвори очи, мисли си за вкъщи и всичко ще свърши, преди дори да се усетиш.

Озмиян затвори очи в хипнотичен транс, усети как лекарят внимателно отстрани нещо тежко от ръката му, след това тези мили ръце го насочиха към коженото кресло. Той зае мястото си без съпротива и с празно съзнание. Почувства как ремъците и катарамите обхващат китките и глезените му и се стягат. Усети стоманената скоба да щраква около врата му в ключалката на стола, почувства как кожената маска се плъзга върху лицето му. Чу поскръцването на металните шарнири, когато разтегаемата ръка спусна каската върху главата му. Още беше леденостудена, но въпреки това странно успокояваща. Усети как лекарят измъкна нещо от джоба на гърдите му и чу далечно щракване.

– А сега затвори очи, мой малък, храбри момко, защото ще започнем…

64.

Три минути преди таймерът да стигне отметката на двата часа, индикаторът на детонатора, вързан за Винсънт Д’Агоста, смени червената светлина със зелена. Размина му се на косъм и той усети как огромното му облекчение се смесва с раздразнение, че на Пендъргаст му беше трябвало толкова време да убие онова копеле Озмиян. През последните два часа на чакане и напрегнато ослушване беше чул няколко престрелки от огромната болнична сграда на юг, както и шума от драматичното и плашещо рухване на някаква част от нея. Тревогите му се засилиха, когато Пендъргаст не пречука Озмиян през първите десет минути от началото на лова, а рухването на сградата го стресна и накара да се загрижи, защото внушаваше битка с епични размери. Изпита най-големия страх в живота си, докато гледаше как часовниковият механизъм отброява минутите.

Накрая обаче светна зелено, а таймерът спря своя бяг, което означаваше, че Пендъргаст най-накрая беше гръмнал кучия син, взел бе дистанционното и го беше изключил.

Пет минути по-късно чу вратата на Постройка 44 да се отваря и Пендъргаст влезе. Д’Агоста изпита тревога, когато го видя: покрит с прах, дрехите скъсани и раздърпани, с две дълбоки драскотини на лицето, върху което кръвта се беше смесила с мръсотията, превръщайки се в коричка. Агентът куцаше.

Дойде при него и извади билярдната топка, с която беше запушена устата му. Д’Агоста си пое няколко пъти дълбоко дъх.

— Свърши доста опасно близо до крайния срок! – каза той. – И изглеждаш като изваден от окопите.

— Скъпи Винсънт, много съжалявам, че съм те притеснил – отговори агентът и започна да го развързва. – Причината е, че нашият приятел се би възхитително. Трябва честно да ти кажа, че никога не съм се изправял срещу по-способен враг.

— Знаех си, че накрая ще го изпържиш.

Пендъргаст освободи ръцете му, той ги вдигна и започна да ги масажира, за да възстанови кръвообращението си. Пендъргаст внимателно го освободи от жилетката с пакетите експлозиви, вдигна я и много бавно я сложи на близката маса.

— Разкажи ми как унищожи този извратеняк.

— Боя се, че в Бюрото вече се ползвам с неприятната репутация на агент, който неизменно ликвидира преследваните от него престъпници – отговори Пендъргаст, който сега се беше заел да развързва глезените на лейтенанта. – Затова този път го залових жив.

— Значи е жив? Боже мили, как успя да направиш това?

— Въпрос на избор каква игра да играеш. Започнахме с шах, в който той за малко не ме матира. Обърнахме на зарове, но хвърлих епек. Така

стигнахме до психологическата игра, която моят противник изгуби с гръм и трясък.

— Психологическа игра?

— Виж, драги приятелю, той ме залови и опря пистолет в главата ми. След това ме пусна така, както котката освобождава мишката.

— Наистина? Уха, луда работа.

— Не, беше прозрението, от което имах нужда. Вече беше признал, че този „лов“ е нещо повече: беше чист екзорсизъм на преживяното от него тук. Когато пощади живота ми, разбрах, че Озмиян иска да се освободи от много по-голям демон, отколкото той самият осъзнава. Нещо ужасно му се е случило тук, много по-лошо от сесиите с психиатър, лекарства и ремъци за обездвижване.

Както обикновено, Д’Агоста не беше сигурен накъде бие Пендъргаст и за какво изобщо говори.

— Как го пипна?

— Ако ми е позволено да се поздравя сам, трябва да призная, че много се гордея с последната си военна хитрост. Тя включваше изразходване на всички патрони, за да предизвикам лъжливо усещане за безопасност у моя противник, което го окуражи да се хвърли с главата напред в моя последен капан.

— Къде е той?

— В мазето на Постройка 93, в помещение, което някога е познавал много добре. Помещение, в което лекарите са го превърнали в човека, който е днес.

Краката на Д’Агоста най-сетне бяха свободни и той се изправи.

Направо замръзваше. Озмиян беше хвърлил дрехите му на един стол и той се зае да ги събира.

— Превърнали са го в човека, който е днес? Какво означава това?

— Когато бил на дванайсет, бил подложен на поредица жестоки експериментални електроконвулсивни процедури. Обаче спомените, дори най-дълбоко заровените, никога не изчезват напълно и аз успях да провокирам неговите с невероятен резултат.

— Шокова терапия? – попита Д’Агоста, докато обличаше палтото си.

— Да. Може би си спомняш, твърдеше, че не са му прилагали такава в „Кингс Парк“. Когато ме пусна, знаех, че не е така. Намерих в архива в мазето папка с докладите от изследванията, в които се описва експерименталното лечение. Както и същинският сценарий, в който беше написана всяка дума: как лекарите ще успокоят горкото момче и ще го убедят да седне на стола за шокове въпреки застрашителния му вид. Излезе, че Озмиян е отнесъл особено тежък курс на лечение. Нормалната доза е четиристотин и петдесет волта при нула точка девет ампера с обичайна продължителност от половин секунда. Нашият приятел е получил същия волтаж, но тройно повече ампери в продължение на десет секунди. В добавка електродите са излъчвали в последователност отпред назад и от двете страни на черепа. По време на процеса веднага е получил конвулсии, които продължили още дълго след края му. Бих предположил, че лечението е нанесло трайни увреждания на 40-ото поле на Бродман{42}.

— Какво е това?

— Частта от мозъка, която е отговорна за съчувствието и съжалението. Това мозъчно увреждане може да е обяснението за убийството и обезглавяването на собствената му дъщеря, както и удоволствието, което изпитва при ловуването и убиването на човешки същества. Винсънт, свържи се, моля, по радиото и поискай подкрепления от твоите хора, аз ще направя същото с Бюрото. Трябва да докладваме за бруталното убийство на награждаван федерален агент, както и пленяването на извършителя. Който, за съжаление, сега напълно потъна в лудостта си и отношението към него трябва да е много внимателно.

Той се обърна и събра собствените си дрехи и оборудване, които бяха струпани в един от ъглите. Д’Агоста го видя как стои вторачен в останките на Лонгстрийт, а после направи бавно, пълно с тъга движение, което приличаше на поклон. След това се обърна отново към лейтенанта.

— Скъпи приятелю, аз едва не те подведох.

— Не, Пендъргаст, зарежи това скромничене. Знаех, че копелето няма никакъв шанс срещу теб.

Пендъргаст се извърна от Д’Агоста, за да скрие изражението на лицето си.

65.

Брайс Хариман мина през голямото оживено новинарско помещение на „Поуст“ и спря в другия край пред вратата на Петовски. Това беше втората среща през тези няколко седмици, на която го повикаха без предварителна уговорка. Това не само беше необичайно, но и нечувано. Когато получи съобщението – всъщност повикването – цялото му облекчение че беше внезапно и неочаквано освободен от затвора, се изпари.

Това не можеше да е за добро.

Пое си дълбоко въздух и почука.

— Влизай – чу се гласът на Петовски.

Този път той беше единственият човек в помещението. Седеше зад бюрото, клатеше се на стола си и въртеше молив в ръката си. Вдигна очи към Хариман и го гледа около минута, после отново се зае с молива. Не предложи на репортера да седне.

— Чете ли за пресконференцията на Нюйоркското полицейско управление тази сутрин? – попита той, докато продължаваше да се върти със стола насам-натам.

— Да.

— Излезе, че убиецът, или Ловеца на глави, както ти го прякороса, е бащата на първата жертва. Антон Озмиян.

Хариман отново преглътна, този път по-трудно.

— Разбрах.

— Разбрал си. Много се радвам, че си го направил… най-накрая. – Петовски отново се вторачи в Хариман, фиксирайки го с поглед. – Антон Озмиян. Би ли го нарекъл религиозен фанатик?

— Не.

— Би ли казал, че е убивал като начин – цитирам – „да проповядва на града“?

Хариман потрепери вътрешно, когато чу своите собствени думи запратени срещу него.

— Не, не бих.

— Озмиян! – Петовски строши молива на две и с отвращение запрати парчетата в кошчето за боклук.

— Господин Петовски, аз… – започна Хариман, но главният редактор вдигна пръст, за да го накара да млъкне.

— Излиза, че Озмиян не се е опитвал да изпрати послание на Ню Йорк. Не е избирал корумпирани и покварени хора като предупреждение срещу масите. Не е отправял изявление към нашата разделена нация, че деветдесет и деветте процента няма повече да търпят произвола на единия процент богаташи. Всъщност той беше част от този един процент! – изпръхтя Петовски. – И сега, благодарение на теб, всички от „Поуст“ приличаме на някакви жалки тъпаци.

— Обаче и полицията…

Рязък жест му запуши устата. Петовски остана смръщен за малко, после продължи:

— Добре, слушам те. Сега имаш възможност да обясниш статиите, които написа. – Престана да се върти насам-натам, седна на стола със скръстени ръце и се облегна удобно.

Хариман мислеше трескаво, но нищо не му хрумваше. Откакто чу новините, непрекъснато разсъждаваше за това. Напоследък обаче бе преживял толкова стресови ситуации – арестуването, опрощаването и излизането от затвора, установяването, че теорията му за обезглавяванията е погрешна, че главата му беше зашеметена и празна.

— Господин Петовски, нямам никакво извинение – успя най-накрая да каже. – Стигнах до теория, която сякаш обхващаше всички факти. Полицията също я прие. За съжаление беше невярна.

— Теория, която предизвика необичайни безредици в Сентръл Парк, за които ченгетата също ни обвиняват.

Хариман наведе глава.

След известна пауза Петовски въздъхна дълбоко.

— Е, това поне е честен отговор – каза той. След това енергично се изправи на стола. – Добре, Хариман, ето какво ще направиш. Ще напрегнеш живото си въображение и ще преработиш своята теория така, че да пасне на Озмиян и онова, което е извършил.

— Не съм сигурен, че разбрах правилно.

— Нарича се пропаганда. Ще масажираш, бъхтиш и месиш фактите. Ще насочиш първоначалната си теория в нова посока, ще поразмишляваш върху някои от мотивите на Озмиян, които ченгетата не са споменали на днешната пресконференция. Ще кажеш и нещо за безредиците в Сентръл Парк и ще обединиш всичко в един репортаж, който ще представи нещата така, все едно сме държали пръста си на пулса през цялото време. Все още сме в Града на безкрайната нощ, а бремето на милиардерската класа продължава да виси на врата му. Разбра ли? А Озмиян е самото въплъщение на алчността, облагите, егоизма и презрението, което класата на милиардерите изпитва към работническата класа в града. Така, както сме писали през цялото време. Това е пропагандата. Схвана ли?

— Разбрах – отговори Хариман.

Започна да се обръща, за да си върви, но Петовски още не беше свършил.

— О, и Хариман?

Репортерът погледна назад.

— Да, господин Петовски?

— Онова повишение от сто долара на седмица, което споменах? Анулирам го със задна дата.

Когато Хариман тръгна да се връща през новинарското помещение, нито един поглед не се вдигна да срещне неговия. Всички бяха прилежно заети с делата си, прегърбени над лаптопа или клавиатурата на персоналния си компютър. Обаче точно когато стигна до вратата, чу как някой започна напевно да декламира: „Ей, богаташи, започнете да се държите както трябва, докато не е станало късно…“.

66.

Д’Агоста мълчаливо следваше Пендъргаст из дома на Антон Озмиян в „Тайм Уорнър Сентър“. Подобно на огромния му кабинет в Долен Манхатън, този голям апартамент с осем бани също беше на практика в облаците. Само гледката беше различна: зад и под тези прозорци вместо нюйоркското пристанище се виждаха умалените като играчки дървета, морави и виещи се алеи на Сентръл Парк. Човек добиваше усещането, че мъжът презира баналността на живота, прекаран на морското равнище.

Криминалистите бяха тук и отдавна си тръгнаха – имаше много малко доказателства за убийството на Грейс Озмиян за документиране. Сега беше останала само малка група техници от Нюйоркското полицейско управление, които правеха снимки на едно–друго, водеха си бележки и тихичко разговаряха помежду си. Пендъргаст не беше говорил с тях. Той пристигна с голямо руло навити архитектурни чертежи и един малък електронен инструмент – лазерен измервателен уред. Беше разгънал плановете на черно гранитно бюро в обширната всекидневна – индустриалният стил на апартамента напомняше този на офисите в небостъргача на „Дигитален потоп“ – и се зае да ги проучва подробно, като от време на време се изправяше и оглеждаше заобикалящото го помещение. В един момент стана и премери размерите на стаята с лазерния инструмент, после мина през няколко съседни помещения, които също измери, преди да се върне във всекидневната.

— Любопитно – каза най-накрая.

— Кое? – попита лейтенантът.

Но Пендъргаст обърна гръб на масата и отиде при дългата стена, покрита от полирани махагонови лавици с книги, между които тук-там имаше предмети на изкуството, монтирани върху плинтове. Бавно премина край книжните лавици, после отстъпи назад, подобно на дилетант, който оглежда картина в някой музей. Д’Агоста го гледаше и се чудеше какво е намислил.

Два дни по-рано, когато Пендъргаст се беше появил само минути преди да бъде взривен на кайма, Д’Агоста изпита прилив на огромно облекчение, че в края на краищата няма да умре по крайно унизителен и позорен начин. От тогава насам беше разполагал с достатъчно време за размисъл и чувствата му бяха станали много по-сложни.

— Ей, Пендъргаст, я слушай… – започна той.

— Винсънт, само момент. – Агентът вдигна малък римски бюст от плинта му, после го върна на място. Продължи надолу покрай редицата книжни лавици, пробваше тук, подбутваше там. След няколко минути спря. Една от книгите беше привлякла вниманието му. Той се протегна, издърпа я и надникна в празнината, предизвикана от нейното отсъствие. Пъхна ръка в празното пространство и сякаш натисна нещо. Чу се силното щракване на брава, след което цялата секция от книжни лавици се плъзна напред, отдалечавайки се от стената.

— Винсънт, не ти ли напомня една библиотека, която и двамата познаваме, а? – измърмори Пендъргаст, докато завърташе секцията на добре смазаните й панти.

— Дявол го взел, какво е това?

— Някои несъответствия в чертежите на апартамента ме накараха да заподозра, че може да има скрито пространство. Измерванията го доказаха. Тази книга – той вдигна парцаливото копие на „Човекоядците от Тсаво{43}“ от Джон Хенри Патерсън – изглеждаше прекалено подходяща, за да я пропусна. А що се отнася до онова, което намерих, не мислиш ли, че от този пъзел още липсва една доста голямо парче?

— Хм, всъщност не.

— Не? Ами главите?

— Полицията смята… – Д’Агоста замълча. – О, боже мили, не тук!

— Да, точно тук – Пендъргаст извади фенерче от джоба си и влезе в тъмното пространство, открило се след завъртането на книжната лавица. Д’Агоста го последва, потискайки ужаса, който го беше обхванал.

Малка ниша водеше към махагонова врата. Пендъргаст я отвори и пред тях се откри тясно помещение със странна форма, широко около метър и осемдесет и дълго приблизително четири и половина. Стените бяха покрити с дървена ламперия и персийска пътека. Докато лъчът от фенерчето на Пендъргаст се плъзгаше из помещението, погледът на Д’Агоста веднага бе прикован от странна гледка: дясната стена беше украсена с паметни плочи, а на всяка от тях имаше закрепена човешка глава. Те бяха добре запазени, стъклените очи проблясваха, а кожата имаше свеж, естествен цвят. Косите им бяха грижливо сресани и фризирани, а лицата напомняха восъчни със своята странна неподвижност и съвършенство. Най-гротескното от всичко беше, че на всяко от лицата имаше изписана лека усмивка. Във въздуха се носеше миризма на формалин.

Под паметните плочи в стената бяха завинтени малки месингови табелки, на която бяха гравирани имената. Въпреки че беше отвратен, Д’Агоста се чувстваше странно привлечен и следваше агента на ФБР надолу по ужасния коридор. Надписът на табелката под първата глава гласеше: Грейс Озмиян. Платиненорусо момиче със забележително красиво лице, червено червило и зелени очи. На плочката под втората глава пишеше Марк Кантучи. Възрастен, пълен мъж с кафяви очи и огорчена, леко налудничава усмивка на лицето. Процесията от окачени на плочи глави продължаваше до задната част на тайното помещение, докато двамата не се озоваха пред единична празна плоча. Под нея вече беше завинтена месингова табелка, на която пишеше „Алойшъс Пендъргаст“.

В самия край на помещението стоеше кожено кресло с висока облегалка с малка масичка за сервиране, на която имаше кристален декантер и чаша за коняк от същия материал. До креслото се виждаше стояща лампа „Тифани“ с абажур от цветно стъкло. Пендъргаст се протегна и дръпна въженцето й. Внезапно помещението беше залято в мека светлина, а шестте закачени на стената глави хвърляха жестоки сенки по тавана.

— Трофейната стая на Озмиян – измърмори тихо Пендъргаст, докато прибираше фенерчето в джоба си.

Д’Агоста преглътна.

— Шантав кучи син! – Не можеше да откъсне очи от празната паметна плоча в края на редицата трофеи. Онази, която е била предназначена за Пендъргаст.

— Да, шантав, но и човек с необикновени криминални умения за проникване през охранителни системи, криене на видно място и почти пълното заличаване на следи. Да вземем например много скъпата силиконова маска, която трябва да е използвал, за да играе ролята на Роланд Макмърфи. Съчетай тези умения с голяма интелигентност, пълно отсъствие на съчувствие и съжаление и наличието на силна амбиция, и ще получиш психопат от най-висок клас.

— Едно нещо не разбирам – каза Д’Агоста. – Как е влязъл в къщата на Кантучи? Искам да кажа, тя беше крепост, а онзи специалист по безопасност Марвин каза, че само служител на „Шарпс & Гънд“ е могъл да мине край всички аларми и контрамерки.

— Не е било толкова сложно за компютърен гений като Озмиян с цял отбор способни хакери. Те са били не само добре платени, някои от тях е изнудвал заради предишни хакерски престъпления. Били са оставени на милостта му в една от най-усъвършенстваните и мощни технологични компании в света. С достъп до всички най-модерни дигитални инструменти. Спомни си само какво направиха той и неговите хора, за да скроят шапката на този репортер Хариман. Дяволска работа. Като имаш на разположение такъв мозъчен тръст, влизането в жилището на Кантучи не е чак толкова трудно.

— Да, звучи логично.

Пендъргаст се обърна, за да излезе.

— Пендъргаст?

Агентът се обърна.

— Да, Винсънт?

— Мисля, че ти дължа извинение.

Агентът въпросително повдигна вежди.

— Бях глупав, отчаяно имах нужда от отговори, а като почнеш от кмета, всички ми скачаха по главата… Хванах се на въдицата на онзи репортер с неговата теория. А след това ти се озъбих, когато се опита да ме предупредиш, че теорията е погрешна…

Пендъргаст вдигна ръка, за да го накара да млъкне.

— Скъпи, Винсънт, теорията на Хариман сякаш отговаряше на фактите и беше много привлекателна като цяло. Не само ти се върза. Това е урок за всички ни: нещата не винаги са такива, каквито изглеждат.

— Вярно е. – Д’Агоста хвърли поглед на страховитата редица трофейни глави. – Никога не бих предположил това.

— Това беше и причината нашият отряд по „Поведенчески науки“ да не успее да изработи профила на човека. Защото той не беше, психологически погледнато, сериен убиец. Той беше наистина sui generis.

— Хм, какво значи това?

— Стара латинска фраза. Значи „единствен по рода си“. Клас сам по себе си.

— Трябва да изляза оттук.

Пендъргаст погледна празната плоча и табелката с името си под нея.

— Sic transit gloria mundi – измърмори той отново на латински. След това се обърна и бързо излезе от малката стая на ужасите.

***

Върнаха се в голямата всекидневна на Озмияновия апартамент с нейните просторни гледки. Д’Агоста отиде при прозореца и задиша дълбоко.

— Ще ми се да не бях виждал някои неща.

— Да си свидетел на злото, значи да си човек.

Пендъргаст застана до него пред прозореца и двамата се загледаха навън в мълчание. Зимният пейзаж на Ню Йорк се беше разстлал под бледожълтото залязващо следобедно слънце.

— По някакъв странен начин това магаре Хариман се оказа прав за онзи един процент, който съсипва нашия град – каза Д’Агоста. – Смешно е, че убиецът също излезе част от тази процент. Поредното свръхбогато и привилегировано копеле, което си доставя удоволствия за сметка на всички останали. Искам да кажа: погледни само това място! Повръща ми се от него: тези арогантни задници с техните мезонети, които се разхождат като лордове в дългите си лимузини, с техните шофьори и икономи… – Гласът му неочаквано пресекна и той почувства как червенина залива лицето му. – О, съжалявам. Знаеш, че нямам предвид теб.

Тогава за първи път, доколкото си спомняше, чу Пендъргаст да се смее.

— Винсънт, не е важно съдържанието на банковата сметка, „а характерът на човека{44}“, ако мога да перифразирам един мъдър човек. Разделението между богатите и всички останали е фалшива дихотомия. Тя само замъглява истинския проблем: на този свят има много зли хора – бедни и богати. Това е истинското разделение – между онези, които се стремят да правят добро, и онези, които действат само в своя угода. Разбира се, парите увеличават вредата, която богатите могат да причинят, позволявайки им да се перчат със своето богатство, вулгарност и злоупотреби пред всички останали.

— И какъв е отговорът?

— Нека перифразирам друг мъдрец – богатите винаги ще са при нас{45}. Няма отговор, освен да се погрижим ние, богатите, да не използваме парите си като средство за потисничество и подкопаване на демокрацията.

Д’Агоста се изненада от това нехарактерно за агента философско отклонение.

— Да, но този град, Ню Йорк, се променя. Сега само богатите могат да си позволят да живеят в Манхатън. Бруклин и дори Куинс вървят по същия път. Къде работещите като мен ще живеят след десет или двайсет години?

— Ню Джърси винаги ще го има.

Д’Агоста преглътна.

— Пошегува се, нали?

— Боя се, че стаята с трофеите предизвика у мен неподходяща лековатост.

Д’Агоста веднага разбра. Същото правеха и патолозите с жертва на убийство, отворена на масата, като подмятаха шеги за спагети и кюфтета. Ужасът, на който в момента бяха станали свидетели, трябваше да бъде прогонен с нямащи нищо общо закачки.

— Да се върнем отново на случая – подхвърли Пендъргаст забързано. – Трябва да ти призная, че се чувствам потиснат и дори отрезвял.

— Защо?

— Озмиян изцяло ме заблуди. Докато не се опита да ни пробута Хайтауър за заподозрян, нямах и най-малкото съмнение, че той може да е нашият човек. Това ще ме тревожи много, много дълго време.

Епилог.

Два месеца по-късно

Залязващото слънце позлатяваше склоновете на Индийските външни Хималаи, хвърляйки дълги сенки над предпланините и каменистите долини. Близо до подножието на веригата Дауладар в Химачал Прадеш, на около осемдесет километра северно от Дарамсала, цареше тишина, като се изключи бумтенето на дългите тибетски рогове, които призоваваха монасите на молитва.

От кедровите гори нагоре се виеха серпентините на черен път, който дълго се катереше край заплашителните извисяващи се скали към връх Хануман Джи Кай Тиба на височина 5639 метра – най-високият в цялата верига. След около три километра една почти невидима пътека се отделяше от пътя и започваше да се отдалечава от върха. Притисната в скалното лице, в което беше изсечена, тя се изкачваше, правейки няколко спиращи дъха тесни завоя, докато най-накрая стигаше до каменна издатина. Тук от стотици години се издигаше голям манастир, изсечен в самия камък и едва забележим на фона на скалите, които го заобикаляха. Издълбаната украса на скосените му покриви и стърчащи фронтони беше почти напълно износена от времето и сезоните.

В малък двор високо в манастира, заобиколен от три страни с колонада, която гледаше надолу към долината, седеше Констънс Грийн. Тя не помръдваше, докато наблюдаваше момченцето на около четири годинки, което играеше в краката й. То подреждаше комплекти молитвени мъниста в забележително сложна схема за дете на неговите години.

В момента роговете нададоха втори скръбен сигнал и в тъмната рамка на вратата се показа фигура на мъж в началото на шейсетте, облечен в алените и шафранени на цвят роби на будистки монах. Той погледна Констънс, усмихна се и кимна.

— Време е – каза мъжът на английски с тибетски акцент.

— Знам. – Тя отвори прегръдките си, а момчето стана и се обърна към нея, за да я прегърне. Тя го целуна по главата, а после и по бузите. Едва тогава го пусна и позволи на монаха на име Тсеринг да го поведе за ръка през двора в подобния на крепост манастир.

Облегната на една от колоните, Констънс се загледа в безкрайния планински пейзаж. Долу се чу някаква суматоха: гласове, цвиленето на кон. Очевидно в манастира беше пристигнал гост. Констънс не обърна внимание на ставащото. Гледаше апатично към горите далеч под нея и драматичните склонове на Бялата планина, които се издигаха наоколо. С познатите звуци на монотонното монашеско пеене се разнесе и миризмата на сандалово дърво. Докато погледът й се рееше из огромния простор, Констънс осъзнаваше, както често се случваше тези дни, едно неясно чувство на неудовлетворение, една незадоволена нужда, една недовършена задача. Това й безпокойство я озадачаваше: беше със своя син на красиво и спокойно място, убежище за медитация и размишления. Какво повече би могла да иска? Въпреки това безпокойството сякаш нарастваше.

— Води ме сред всички беди – измърмори тя тихо за себе си древната будистка молитва. – Само по този път мога да преобразя отрицателното в положително.

Сега гласовете се чуха от тъмния коридор вътре и тя се обърна към тях. Миг по-късно висок мъж, облечен в прашни старомодни пътни дрехи, се появи в двора.

Констънс скочи на крака от изненада.

— Алойшъс!

— Констънс – каза той и закрачи бързо към нея, но също толкова внезапно спря, очевидно несигурен. След неловък момент на мълчание я покани с жест да седнат на каменния назъбен парапет. Седнаха един до друг, а тя просто се втренчи в него, прекалено изненадана от неочакваната му поява, за да каже нещо.

— Как си? – попита той.

— Благодаря, добре.

— А момчето ти?

Когато чу въпроса, тя засия.

— Учи бързо и е толкова пълен с нежност и състрадание, добро момче. Излиза и храни дивите животни и птици, които слизат от хълмовете при него, без да се страхуват. Монасите казват, че е всичко, на което са се надявали, и дори много повече.

Отново настъпи неловко мълчание. Пендъргаст изглеждаше нехарактерно колеблив, но след малко заговори изведнъж:

— Констънс, няма лесен или елегантен начин да облека в думи онова, което трябва да кажа. Затова ще го изложа колкото може по-просто. Трябва да се върнеш с мен.

Това изявление беше дори по-изненадващо от неговото появяване тук. Констънс запази мълчание.

— Трябва да се върнеш у дома.

— Но моят син…

— Мястото му е тук с монасите като ринпоче{46}. Току-що каза, че той изпълнява тази роля възхитително. Но ти не си монахиня. Твоето място е в света – в Ню Йорк. Трябва да се върнеш у дома.

Тя пое дълбоко дъх.

— Не е толкова просто.

— Осъзнавам го.

— Трябва да се вземе под внимание и нещо друго… – Тя се поколеба, търсейки думи. – Какво точно ще бъде… какво ще означава това за нас?

Най-неочаквано той взе ръцете й в своите.

— Не зная.

— Защо взе това решение? Какво се е случило?

— Ще ти спестя подробностите – започна той. – Но не много отдавна преживях нощ, в която бях напълно сигурен, че ще умра. Констънс, знаех го. И в този момент – в предсмъртния миг – ти се появи неочаквано в съзнанието ми. По-късно, когато кризата беше отминала и осъзнах, че все пак ще живея, имах време да размишлявам върху случилото се. Тогава осъзнах, че животът без теб не си заслужава. Имам нужда да си с мен. В какви точно взаимоотношения – като повереник, приятелка или… аз не знам… трябва да го измислим. Аз… моля те за търпение в това отношение. Въпреки всичко обаче, едно е сигурно: не мога да живея без теб.

Докато говореше, Констънс го гледаше внимателно в лицето. В изражението му имаше напрежение, а в леденосребристите очи – блясък, какъвто не беше виждала досега.

Той хвана ръцете й по-здраво.

— Моля те, върни се у дома.

Констънс дълго остана мълчалива, впила очи в неговите. После кимна почти незабележимо.

Комментарии

1

Главният герой от американския анимационен филм „Как Гринч открадна Коледа“. – Б. пр.

2

Герой в традиционните афроамерикански приказки от южните щати. В случая означава, че Пендъргаст се чувства прецакан. – Б. пр.

3

Свиване, сбръчкване. – Б. пр.

4

Разговорното наименование на новата сграда на Световния търговски център след унищожаването на „близнаците“ на 11.IX.2001 г. от ислямисти. – Б. пр.

5

Охранява периметъра по права линия и представлява приемник и предавател, излъчващи и приемащи тънки снопове от инфрачервени лъчи, които, ако са прекъснати от нещо, задействат охранителната система (аларма). – Б. пр.

6

Генератор на случайни числа. – Б. пр.

7

Декомпилаторът е важен инструмент за софтуерното обратно инженерство. – Б. пр.

8

Вид копринен персийски килим. – Б. пр.

9

Безалкохолна напитка от леден чай и лимонада, създадена и популяризирана от американския играч на голф Арнолд Палмър. – Б. пр.

10

Дива лама, чиято вълна се смята за най-фината и се цени високо. – Б. пр.

11

Смята се, че този чай, отглеждан в провинция Юнан, подпомага отслабването и детоксикацията. – Б. пр.

12

Порода, селекционирана в Англия от патици, срещани в Индонезия. – Б. пр.

13

Американски художник, представител на абстрактния експресионизъм. – Б. пр.

14

Константин Бранкузи (Бранкуши) – известен румънски скулптор, един от създателите на минимализма. – Б. пр.

15

В моловете обикновено магазин на някоя търговска верига, чието присъствие е важно за финансовата им стабилност. – Б. пр.

16

Верига универсални магазини. – Б. пр.

17

Pier (англ.) – вълнолом. – Б. пр.

18

Процесорните регистри са блокът вътрешни регистри – един от основните блокове на централния процесор. Указателят показва следващите, наредени на опашка инструкции (команди) за изпълнение. – Б. пр.

19

Езици за програмиране. – Б. пр.

20

Регулиран с щатски закон размер на наемите в сгради на определена възраст. – Б. пр.

21

Подпокривната мембрана е важна за хидроизолацията на покрива. – Б. пр.

22

Стрелбата в началното училище „Санди Хук“, при която загинаха 20 деца. – Б. пр.

23

Кодовото име на незаконна програма на ЦРУ за контрол на поведението. – Б. пр.

24

В контекста на инвестирането „операция в котелното помещение“ означава използването на натиск за реализиране на продажби на акции на клиенти, на които се обаждат след подбор или на случаен принцип. – Б. пр.

25

В САЩ, ако живеете в собствено жилище и сте най-малко на 62 г., може да го ипотекирате т.е. да получите заем (обратна ипотека) и да не я изплащате до края на живота си, стига да не го продадете. – Б.пр.

26

Американски писател, творил в Англия, създател на стила „мистерията на заключената стая“. – Б. пр.

27

„Любовната песен на Дж. Алфред Пруфок“. Първото стихотворение на британския поет от американски произход Т. С. Елиът. Превод Цветан Стоянов – Б. пр.

28

Голям Ню Йорк – Б. пр.

29

Джироламо Савонарола, религиозен фанатик, организирал „кладата на суетата“, на която изгарят безценни произведения на изкуството. Изгорен като еретик на същото място във Флоренция. – Б. пр.

30

Официалното название на Йезуитския орден. – Б. пр.

31

Матей 19:24. – Б. пр.

32

Африкански шарен плат, който се носи подобно на саронг, увит около тялото, гърдите или главата. – Б. пр.

33

Мнение по теологически или правен проблем. Една от най-известните фетви е за убийството на английския писател от индийски произход Салман Рушди заради „богохулство“ в романа „Сатанински строфи“, издадена от аятолах Хомейни. – Б. пр.

34

Поема от свети Йоан Кръстни, един от учителите на Църквата и основател на Ордена на босите кармелити. В католицизма терминът „мрачна нощ на душата“ означава духовна криза по пътя към единението с Бог. – Б. пр.

35

Секретна брава с щифтчета на пружинки, които отключват, когато бъдат натиснати от зъбите на ключа. – Б. пр.

36

Помещение в черквите, където се съхраняват църковната утвар и богослужебни книги. В православието е известно като дяконик. – Б. пр.

37

Обратната психология е част от феномен в психологията, наречен „реактивно съпротивление“. Човек пази свободата си и внимава да не му се налагаме. Например дете не иска да яде нещо, но ако му кажем, че всъщност го прави, защото не може, то е готово да ни докаже, че не сме прави, и го изяжда. – Б. пр.

38

„Падението на дома Ашър“ – разказ от Едгар Алън По. – Б. пр.

39

Твърдо южноафриканско дърво. – Б. пр.

40

Песен на Томас Дорси от 1937 г., написана първоначално за Махалия Джаксън. – Б. пр.

41

Цитат от „Ад“ на „Божествена комедия“ с автор Данте Алигиери. – Б. пр.

42

Мозъчната кора се дели на 47 полета на Бродман, които се отличават по строеж и функции, но са свързани помежду си независимо от различията в строежа си. – Б. пр.

43

Става дума за лъвове човекоядци в Кения, които пречат на построяването на жп линия до Уганда и моста над река Тсаво, убивайки 135 души, преди главният инженер Патерсън да ги унищожи. – Б. пр.

44

Имам една мечта, че моите четири деца един ден ще живеят в нация, където няма да бъдат преценявани по цвета на кожата им, а според техния характер.“ От реч на М. Л. Кинг, произнесена на 28.08.1963 г. – Б. пр.

45

Алюзия с думите на Исус Христос: „… сиромасите всякога имате при себе си…“ (Мат.26:11) – Б. ред.

46

Буквално означава „скъпоценен“ – обръщение към висш лама и прерожденец. – Б. пр.

Content

Дъглас Престън, Линкълн Чайлд
Ловецът на глави
Пендъргаст #17

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

Епилог.

Комментарии