Дъглас Престън, Линкълн Чайлд

Огън от Ада

Пендъргаст #5

Диоген #1

Дъглас Престън посвещава тази книга

на Бари и Джоди Търкъс

Линкълн Чайлд – на дъщеря си Вероника

1.

Агнес Topeс паркира белия си форд ескорт на малкия паркинг до живия плет и излезе в хладната утрин. Живият плет бе висок четири метра и непроходим кого тухлена стена; от улицата се виждаше само върхът на дървения покрив на голямата къща. Но тя чуваше бученето на прибоя и усещаше соления дъх на невидимия океан.

Агнес старателно заключи колата – струваше си човек да е внимателен, дори в този квартал, – след което намери съответния ключ на масивната си връзка и го мушна в ключалката. Тежката метална врата се отвори навътре и разкри обширна зелена морава, която се простираше по протежение на сто метра до брега и граничеше с две дюни. Върху панела от вътрешната страна на вратата запримигва червена лампичка и тя започна да набира кода с нервни пръсти. Разполагаше с трийсет секунди преди сирената да звънне. Веднъж изпусна ключовете си и не успя да набере кода навреме и това проклето нещо събуди целия град и докара три полицейски кали. Господин Джеръми толкова се ядоса, че на нея й се стори, че ще издиша огън и жулел. Беше ужасно. Агнес натисна последния бутон и лампичката светна в зелено. Тя въздъхна с облекчение, заключи портата и се спря да се прекръсти. След това извади молитвената си броеница я улови почтително първото й зърно. Вече напълно въоръжена, тя се обърна и се затътри през моравата с късите си, дебели крака – вървеше бавно, за да има време да нашепне напевно на испански всичките „Отче наш“, „Света Дева Мария“ и „Слава тебе, Господи“ Винаги когато влизаше в имението Гроув произнасяше по десет молитви.

Огромната сива къща се мержелееше пред нея, само едно прозорче най-горе на покрива се мръщеше като окото на циклоп – жило на фона на стоманено сивия цвят на къщата и небето. Кръжащите чайки пищяха неспокойни.

Агнес се изненада. Не помнеше някога да бе виждала тази светлина. Какво правеше господин Джеръми в мансардата в седем часа сутринта? Обикновено той не ставаше от леглото преди пладне.

След като свърши с молитвите си, тя прибра броеницата и се прекръсти отново – бързо, машинално движение, извършено с грубата ръка, десетилетия наред заета с домашна работа. Надяваше се господин Джеръми още да не се е събудил. Обичаше да работи в празна къща, а когато той бе буден, бе толкова неприятно – пепелта от цигари, която той ръсеше върху току-що избърсания под, чиниите, които струпваше в мивката, тъкмо след като бе измила всичко, забележките и безкрайните му ругатни към самия себе си, по телефона и към вестника, винаги последвани от груб смях. Гласът му бе като ръждив нож, разрязваше и цепеше въздуха. Беше слаб и злобен, вонеше на цигари, пиеше бренди на обяд и приемаше содомити по всяко време на деня и нощта. Веднъж се бе опитал да я заговори на испански, но тя бързо го отряза. Никой не можеше да говори на испански с нея, освен членовете на семейството и приятелите й, а и Агнес Торес говореше английски съвсем прилично.

От друга страна, през живота си Агнес бе работила за много хора, а господин Джеръми бе много коректен спрямо нея. Плащаше й добре и винаги навреме, никога не я молеше да остане до по-късно, никога не променяше разписанието й и никога не я обвиняваше, че краде. Веднъж, още в началото, бе богохулствал в нейно присъствие и тя разговаря за това с него, след което той се извини много любезно и повече никога не го направи.

По настланата с плочи алея тя стигна до задната врата, извади втори ключ и отново се зае непохватно с панела, за да изключи и вътрешната алармена инсталация.

Къщата бе мрачна и сива, двукрилите прозорци на фасадата гледаха към осеяния с водорасли бряг на разгневения океан. Тук ревът на прибоя бе приглушен и в къщата бе горещо. Необичайно горещо.

Тя подуши. Във въздуха се носеше странна миризма, сякаш мазно печено бе оставено твърде дълго във фурната. Заклатушка се като патица към кухнята, но тя се оказа празна. В мивката имаше купчина чинии, бъркотията бе както винаги голяма, навсякъде се виждаха остатъци от храна, ала миризмата не идваше от тук. Изглежда предишната вечер господни Джеръми бе готвил риба. Обикновено Агнес не чистеше къщата в четвъртъците, но предишната вечер той бе организирал едно от безбройните си партита. От Деня на труда[1] бе минал месец, но оргиите на господин Джеръми през уикендите нямаше да свършат преди края на ноември.

Тя влезе във всекидневната и подуши отново. Определено някъде се готвеше нещо. А към тази миризма се прибавяше и някаква друга – сякаш някой си бе играл с кибрит.

Агнес Торес изпита смътно чувство на тревога. Всичко изглеждаше повече или по-малко така, както го бе оставила вчера в два следобед, само пепелниците преливаха от угарки и обичайните празни винени бутилки стояха върху бюфета, мръсните чинии бяха струпани в мивката и някой бе изпуснал меко сирене на килима и го бе стъпкал.

Тя вдигна нагоре пълното си лице и разшири ноздри. Миризмата идваше отгоре.

Заизкачва се по стъпалата. Мина на пръсти покрай кабинета на Гроув, покрай вратата на спалнята му и продължи по коридора, зави по острата му чупка и стигна до вратата към третия етаж. Тук миризмата бе по-силна и въздухът – по-тежък и по-топъл.

Мансардата бе обширна, с един дълъг коридор, към който водеха половин дузина врати на неизползвани детски спални, стая за игри, няколко тоалетни и недовършено помещение, натъпкано с мебели и кашони и ужасни модерни картини.

Забеляза в дъното на коридора ивицата жълта светлина, която идваше изпод вратата на последната спалня.

Направи няколко предпазливи крачки, спря се и отново се прекръсти. Сърцето й се бе разтуптяло, ала тя знаеше, че като стиска броеницата, ще бъде в безопасност. С приближаването й към вратата миризмата се усилваше и ставаше все по-лоша.

Почука леко, в случай, че някой от гостите на господин Джеръми спеше там – болен или след тежък махмурлук. Никой не й отговори обаче. Тя улови дръжката на вратата и се изненада, че бе леко затоплена. Да не би да имаше пожар? Да не би някой да бе заспал с горяща цигара в ръка? Определено имаше лек мирис на дим, но като че ли не беше само дим, беше нещо по-силно. Нещо нечисто.

Тя опита дръжката, намери я заключена. Това й напомни за времето, когато бе малко момиченце в училището на женския манастир, където смахнатата стара сестра Ана бе починала и трябваше силом да отворят вратата й.

Може би някой зад тази врага се нуждаеше от помощта й, болен или наранен и неподвижен. Тя отново затърси във връзката си с ключове. Нямаше представа кой може да стане за тази врата, затова чак на десетия опит ключът се превъртя. Затаила дъх, отвори вратата, но тя помръдна само с два-три сантиметра, нещо я затискаше отвътре. Бутна по-силно, нещо изтропа зад вратата.

Santa Maria[2], това щеше да събуди господин Джеръми Тя изчака, но не чу шум от стъпките му, не чу затръшването на вратата към банята, не чу шума от изливаща се в тоалетната вода, нито един от звуците, които съпътстваха раздразнителността му при ставане.

Бутна отново вратата и вече можеше да мушне глава в процепа, затаила дъх заради миризмата. В стаята се носеше тънък слой мъглица и беше горещо като в пещ. Стаята бе затворена от години – господин Джеръми не обичаше децата – и по лющещите се стени висяха мръсни паяжини. Видя, че леглото бе в дъното на стаята. Господин Джеръми лежеше на него, напълно облечен.

— Господин Джеръми?

Агнес Торес веднага разбра, че отговор няма да последва. Господин Джеръми не спеше, не и след като черните му очи горяха отворени завинаги, пепелявият конус на устата му бе застинал във вик, а почернелият език – подут до размера на лютива наденичка – се издигаше от нея като пилон за знаме. Един спящ човек не мажеше да лежи подпрян на лакти, стиснал юмруци толкова здраво, че по пръстите му да потече кръв. Тялото на един спящ човек не можеше да е тъй опърлено и свито навътре като изгоряла цепеница. Тя бе виждала много мъртъвци в детството си в Колумбия и господин Джеръми изглеждаше по-мъртъв от когото и да било от тях. Беше си съвсем умрял.

Чу някой да говори и осъзна, че е самата тя, шепнеше си En el nombre del Padre, y el Htnjo, y del Esprito Santo…[3] Пак се прекръсти, завъртя мънистата на броеницата си, неспособна да помръдне и да откъсне очи от сцената в стаята. На пода имаше обгорен знак, току до крака на леглото – знак, който Агнес разпозна.

В тази момент тя разбра какво точно се бе случило с господин Джеръми Гроув.

Сподавен стон се изтръгна от гърлото й и тя изведнъж се сдоби със силата да се отдръпне и да затвори вратата. Намери ключа и я заключи, като през цялото време си нашепваше Creo en Dios. Padre todopoderoso, creador del clelo y de la nerra[4]. Прекръсти се отново, и отново, и отново, притиснала здраво броеницата към гърдите си, докато се връщаше заднишком по коридора, стъпка по стъпка, а хълцанията й се смесваха с молитвите.

Следата от копито, прогорена върху пода, й казваше всичко, което й бе нужно да знае. Дяволът най-сетне бе дошъл за Джеръми Гроув.

2.

Сержантът спря да разпъва жълтата полицейска лента, за да огледа обстановката. Беше бъркотия, която скоро щеше да се превърне в пълна бъркотия. Барикадите бяха издигнати прекалено късно и любопитните зяпачи бяха преорали плажа и дюните, заличавайки всички следи, които би могло да има по пясъка. А и барикадите бяха издигнати на погрешни места и трябваше да се преместят, защото в капана им бяха попаднали двата еднакви рейндж-ровъра, и той и тя бяха излезли от колите си и крещяха, че бързат за важни срещи (при фризьорката и за тенис), размахваха клетъчните си телефони и заплашваха да се обадят на адвокатите си.

Този влажен шум зад гърба му бе от лайната, които вече бяха връхлетели вентилатора и се бяха разхвърчали. Беше шестнайсети октомври в Саутхамптън, Лонг Айлънд, и един от най-известните жители на града току-що бе намерен убит в леглото си.

Чу гласа на лейтенант Браски:

— Сержант, не си оградил онзи жив плет! Нали ти казах, че искам да бъде оградено цялото местопрестъпление?

Без да си дава труда да отговаря, сержантът започна да опасва с жълтата лента живия плет, ограждащ имението Гроув. Сякаш четириметровата ограда със скритата нея тънка жица на кльона не бе достатъчна да спре един репортер, докато жълтата лента щеше да свърши тази работа. Видя, че телевизионните камионетки вече пристигаха – микробуси със сателитни антени, дочу далечина глух тътен на вертолет. Репортерите от местната преса се тълпяха край барикадата на „Дюн роуд“ и се караха с ченгетата. Междувременно пристигаха патрулки с подкрепления от Саг харбър и Ийст Хамптън, ведно с екипа от отдела по убийства, а Саут Форк. Лейтенантът разполагаше новодошлите по брега и дюните в неуспешен опит да ограничи достъпа на зрителите. Пристигнаха момчетата от екипа по огледа на местопрестъплението и сержантът ги видя да влизат в къщата, понесли металните си куфарчета от криминологичната лаборатория. Едно време и той щеше да бъде с тях, даже щеше да им нарежда – но това бе много отдавна и на друго място.

Той продължи да опасва с лентата живия плет и накрая стигна до дюните на плажа. Тук вече имаше няколко ченгета, които отблъскваха любопитните. Беше малка и послушна тълпа, зяпнала като безсловесно стадо към къщата с дървен островръх покрив, с кулички и странни на вид прозорци. Вече заприличваше на празненство. Някои бяха разтворили плажни чанти и неколцина загорели мъже отваряха бири в кутийки. Беше необичайно горещо циганско лято и всички бяха по шорти или с бански костюми, сякаш живо опровержение на края на лятото. Сержантът се подсмихна подигравателно, като си представи как щяха да изглеждат тези излети тела след двайсет години на бира и чипс. Навярно – почти като неговото.

Обърна се отново към къщата и видя момчетата от екипа за оглед да пълзят на четири крака по моравата, а лейтенантът крачеше покрай тях. Този човек нямаше никакъв подход. Сержантът усети как го бодна нова болка. Ето го тук, да се занимава с ограничаване на достъпа, да прахосва обучението и таланта си, докато истинската полицейска работа се вършеше някъде другаде.

Нямаше смисъл да мисли за това сега.

Телевизионните камионетки разтовариха, камерите им бяха монтирани в група с добра гледна точка към къщата, а нахоканите момчета-репортери вече дърдореха в микрофоните си. И нали можете да си го представите: лейтенант Браски изостави момчетата от екипа по огледа и се запъти към камерата, досущ като муха на прясна фъшкия.

Сержантът поклати глава. Направо не бе за вярване. Забеляза един мъж да тича на зигзаг, приведен през дюните, и хукна подире му, като пресече пътя му току в началото на моравата. Беше фотограф. Когато сержантът го настигна, той вече бе коленичил и снимаше с фотообектив дълъг като слонски грездей един от детективите от отдел убийства от Ийст Хамптън, който разпитваше някаква прислужница на верандата.

Сержантът положи длан върху обектива и леко го извърна настрани.

— Навън.

— Господин полицай, хайде сега, моля…

— Нали не искаш да ти конфискувам филма? – Сержантът говореше благо. Винаги изпитваше слабост към хората, които просто си вършеха работата, пък били те и от пресата.

Мъжът се изправя, направи няколко крачки, обърна се за една последна снимка, след което се затича да излезе от оградената зона. Сержантът отново се обърна към къщата. Намираше се от подветрената страна на старата резиденция и във въздуха се носеше странна миризма като след фойерверки или нещо подобно. Забеляза, че лейтенантът се намираше в средата на полукръга, оформен от телевизионните камери, и се наслаждаваше на звездния си миг. Браски възнамеряваше на следващите избори да се кандидатира за шеф на полицията и след като настоящият началник бе на почивка, той не би получил по-добър шанс за изява, освен ако сам не бе извършил убийство.

Сержантът заобиколи моравата и я пресече зад малко езерце с фонтан, като гледаше да не се пречка на екипа по огледа. След като заобиколи няколко живи плета, той забеляза в далечината мъж, който стоеше край езерцето и подхвърляше парчета хляб на патиците в него. Беше облечен възможно най-крещящия екскурзиантски стил – хавайска, слънчеви очила „Оукли ай“ и огромни, торбести шорти. И макар лятото да бе свършило преди месец, изглежда това бе първият ден на този мъж на слънце след дълга и студена зима. Може би даже след дузина зими. И докато сержантът изпитваше известно съчувствие към фотографите и репортерите, опитващи се да си свършат работата, той абсолютно не понасяше туристите. За него те бяха изметта на земята.

— Ей, Вие.

Мъжът вдигна глава.

— Какво си въобразявате, че правите? Не знаете ли, че това е местопрестъпление?

— Знам, господин полицай, и моля за извинение, че…

— Разкарайте се веднага.

— Но, господин сержант, патиците трябва да се нахранят. Гладни са. Мисля, че някой ги храни всяка сутрин, но днес, както знаете… – той се усмихна и сви рамене.

Сержантът не можеше да повярва на ушите си. Един човек е убит, а този идиот се безпокои за патиците!

— Дай да видим някой документ за самоличност.

— Разбира се, разбира се – Мъжът започна да пребърква един джоб, после – другия, след което вдигна смутено глава – Извинете, господин полицай. Навлякох тези шорти веднага щом чух ужасната новина, но изглежда документите ми са останали в джоба на сакато. С което бях снощи.

Нюйоркският му акцент скърцаше по нервите на сержанта.

Той погледна мъжа. При нормални обстоятелства, просто би го прогонил зад бариерите. Но у него имаше нещо, което някак си не бе наред. Първо, дрехите му бяха толкова нови, че направо миришеха на магазин за мъжки облекла. Второ, представляваха такава отвратителна смесица на цветове и модели, че изглежда ги бе напазарувал набързо в някой селски бутик. Това не бе просто проява на лош вкус – беше дегизировка.

— Ще отида да…

— Не, няма. – Сержантът извади бележника си, отгърна няколко страници и наплюнчи молива. – Тук ли живеете?

— Наел съм за седмица една къща в Амангасет.

— Адрес?

— Брикман хаус, „Уиндмил лейн“.

Още един богат тъпанар

— Постоянен адрес?

— Комплекс „Дакота“, „Сентръл парк уест“.

Сержантът замълча. Виж ти, какво съвпадение. Но на глас каза:

— Име?

— Вижте, сержант, честно, ако това е проблем, ще се върна…

— Малкото ви име, сър? – повтори той по-остро.

— Наистина ли е необходимо? Правописът му е труден, още по-трудно се произнася. Често се питам какво си е мислела майка ми…

— Да опитаме отново. Малкото ви име?

— Алойзиъс.

— Кажете го по букви.

Мъжът го каза по букви.

— Фамилно име?

— Пендъргаст.

Моливът в ръката на сержанта започна да изписва и това име. И спря. Сержантът бавно вдигна глава. Тъмните очила бяха свалени и той се взря в това лице, което толкова добре познаваше – с бяло-русата коса, със сивите очи, с фино скулптираните черти, с кожа тъй бледа и прозрачна като карарски мрамор.

— Пендъргаст.

— Самият той от плът и кръв, скъпи мой Винсънт.

Нюйоркският акцент бе изчезнал, заместен от обработения южняшки говор, който той помнеше тъй добре.

— Какво правиш тук?

— Същият въпрос може да бъде зададен и на теб.

Винсънт Д’Агоста усети как се изчервява. Последният път, когато се бе срещал с Пендъргаст, бе горд лейтенант от полицията на Ню Йорк сити. А ето, че сега бе в шибания Хамптън, скромен сержант, който украсява живия плет с полицейска лента.

— Бях в Амангасет, когато се разнесе новината за преждевременния край на Джеръми Гроув. Как бих могъл да се въздържа? Извини ме за това облекло, но трябваше да пристигна тук колкото е възможно по-скоро.

— Работиш ли по случая?

— Докато не ми бъде възложен официално, не мога да направя нищо друго, освен да храня патиците. Работих по последния си случай без пълно упълномощаване и може да се каже, че доста опънах нервите на някои хора по върховете. Но откровено казано, Винсънт, най-приятната изненада е, че налетях на теб.

— За мен също – каза Д’Агоста и отново се изчерви. – Извинявай, не съм в най-добрата си форма тук…

Пендъргаст положи длан върху ръката му.

— Ще разполагаме с достатъчно време да поговорим по-късно. А сега виждам да приближава един едър индивид, който изглежда страда от емфраксия.

Иззад тях се чу нисък, заплашителен глас.

— Не искам да прекъсвам разговорката ви – Д’Агоста се обърна и видя лейтенант Браски.

Браски се спря, вторачи се в Пендъргаст, след това се извърна отново към Д’Агоста.

— Навярно малко съм объркан, сержант, но този индивид не е ли навлязъл незаконно в зона, в която е извършено престъпление?

— Ами, ъ-ъ-ъ господин лейтенант, ние… – Д’Агоста погледна към Пендъргаст

— Да не би този човек да е твой приятел, а?

— Всъщност той…

— Сержантът тъкмо ми казваше да напусна зоната… – намеси се спокойно Пендъргаст.

— О, така ли? А аз мога ли да се осмеля да ви попитам преди всичко какво правехте тук, господине?

— Хранех патиците.

— Хранели сте патиците?

Д’Агоста видя как лицето на Браски почервенява. Искаше му се Пендъргаст да побърза и да извади значката си.

— Добре, господине – продължи Браски, – чудесно занимание. А сега дайте да видим някакъв документ за самоличност.

Д’Агоста се усмихна самодоволно. Шоуто щеше да бъде забавно.

— Както вече обяснявах на полицая тук, оставил съм портфейла си в къщата.

Браски се обърна към Д’Агоста и видя бележника в ръката му

— Сне ли показанията на този човек?

—Да.

Д’Агоста погледна Пендъргаст почти умолително, но лицето на агента от ФБР бе почти непроницаемо.

— Попита ли го как е преминал през полицейския кордон?

— Не

— А не смяташ ли, че би трябвало?

— Минах през страничната врата към „Литъл дюн роуд“ – каза Пендъргаст.

— Не е възможно. Вратата е заключена. Сам я проверих.

— Може би ключалката е дефектна. Поне на мен ми се стори такава, след като сякаш се разпадна в ръцете ми.

Браски се обърна към Д’Агоста.

— Е, сега вече можеш да свършиш нещо полезно. Иди и запуши тази дупка, сержант. И ми докладвай точно в единайсет. Трябва да поговорим. А що се отнася до вас, господине, ще ви изпроводя извън зоната.

— Благодаря ви, лейтенант.

Д’Агоста изгледа слисан отдалечаващата се фигура на лейтенант Браски. Пендъргаст крачеше подире му, пъхнал ръце в джобовете на торбестите си сърфистки шорти, отметнал глава назад, сякаш вдишваше свежия въздух.

3.

Лейтенант Л. П. Браски джуниър от полицейското управление в Саутхамптън стоеше под обвитите в лозя подпори на беседката и гледаше как екипа по огледа претърсваше за някакви улики безкрайната морава. Върху лицето му бе надяната бездушната маска на професионализма, докато си мислеше как шефът на управлението Моккрийди си играе голф в Северна Шотландия. Представи си игрището в Сейнт Андрю през есента: тесните пътечки през зелената морава, мрачния замък, пустите безплодни патя отвъд терена. Щеше да изчака до утре с обаждането си до шефа, за да му каже какво се бе случило. Маккрийди бе шеф от двайсет години и това голф-пътуване бе още една причина Саутхамптън да се нуждае от свежа кръв. Браски бе местно момче, кореняк, с приятели в Градския съвет, а освен това бе успял да изгради някои солидни връзки с могъщите хора, които летуваха тук. Една услуга тук, друга – там, и това вършеше чудеса.

Беше стъпил здраво и в двата свята. Беше разиграл добре картите си.

Сега пък и тази случка. Щяха да закопчеят извършителя до седмица-две, а през ноември, когато предстояха изборите, победата му бе кърпа вързана. Мажеше да се обади на Маккрийди и другиден: „Господи, шефе, наистина се колебаех дали да прекъсвам заслужената ти почивка…“

Браски знаеше от дългогодишния си опит в отдел „Убийства“ в Саут Форк, че първите двайсет и четири часа в разследването често се оказват най-важни. Истината бе, че ако не уловиш следата и не я подгониш веднага, можеш преспокойно да си вземеш шапката и да си ходиш. Установяваш откъде е влязъл и откъде е излязъл престъпникът, а после всичко останало – улики, оръжие на убийството, свидетели, мотиви – ще оформи веригата, водеща до престъпника. Задачата на Браски не бе да свърши сам работата, а да направи така, че всички други да свършат своята. И за него почти не подлежеше на съмнение фактът, че слабото звено във веригата бе сержант Винсънт Д’Агоста. Не вършеше онова, което му бе наредено. Правеше се на умник. Знаеше се, че Д’Агоста някого сам е бил лейтенант в отдел „Убийства“ в Нюйоркското полицейско управление, при това бил добър полицай. Напуснал, за да пише криминални романи, преселил се в Канада, фалирал и трябвало да се върне с подвита опашка. Не могъл да си намери служба в големия град и затова постъпил тук. Ако Браски беше шефът, преди всичко никога не би взел на работа такъв човек – той може и да владееше занаята, но бе гарантирана напаст. Не беше екипен играч. Огорчението му бе голямо колкото цял Манхатън.

Браски погледна часовника си. Единайсет и като говорим за дявола. Видя как Д’Агоста приближава асмата – противен тип, кичур черна коса висеше над яката му, коремът му бе възголям, а негодуванието му струеше от всяка пора. Тук, в Саутхамптън, той стърчеше над останалите като подут палец. Нищо чудно, че жена му бе решила да остане в Канада с единственото им дете.

— Сър – каза Д’Агоста и дори тази едничка дума прозвуча малко нагло.

Браски отмести поглед към екипа по огледа, който преравяше моравата.

— Този случай е много важен, сержант.

Сержантът кимна.

Браски присви очи, погледна към голямата къща, а после към морето.

— Не можем да си позволим лукса да се провалим.

— Така е, сър.

— Доволен съм, че го казваш. Трябва да ти кажа, Д’Агоста, че още с идването ти в управлението, даде ясно да се разбере, че Саутхамптън не е мястото, където искаш да бъдеш.

Д’Агоста не отвърна нищо.

Лейтенантът въздъхна и го погледна, само за да види, че свадливата муцуна бе обърната към него. С изражението „Давай, вгорчи деня ми“.

— Сержант Д’Агоста трябвали да ти го казвам? Сега си тук. Сержант си в полицейското управление в Саутхамптън. Съвземи се.

— Не разбирам какво имате предвид сър.

Това вече го дразнеше.

— Д’Агоста, мога да прочета мислите ти като от книга. Не давам пет пари какво се е случило в живота ти преди. Онова, което искам от теб, е да изпълняваш задълженията си.

Д’Агоста не отговори.

— Да вземем тази сутрин. Видях те да говориш с онзи натрапник цели пет минути, поради което трябваше да се намеся. Не искам да ти набивам обръчите, но не мога да гледам как един от сержантите ми си губи времето да обяснява на някакъв тъпанар защо трябва да напусне. Онзи мъж трябваше да бъде изхвърлен веднага, без никакви обяснения.

Той замълча, вторачен в сержант Д’Агоста, мислеше си дали не зърна лека глуповата усмивка. Този човек наистина имаше проблем.

Лейтенантът зърна вдясно от себе си някакви шарени одежди. Беше пак онази отрепка с хавайската риза, торбестите шорти и скъпите слънчеви очила, който приближаваше беседката под асмата преспокойно, отново пресякъл полицейския кордон.

Браски се обърна към Д’Агоста и заговори спокойно:

— Сержант, арестувай онзи мъж и му прочети правата.

— Почакайте, лейтенант.

Не можеше да повярва на ушите си: Д’Агоста искаше да спори с него. И то след всичко, което току-що му бе казал.

— Сержант, мисля, че издадох заповед – Обърна се към мъжа. – Надявам се, че този път носите портфейла си.

— Всъщност да, нося го.

Мъжът бръкна в джоба си.

— Не, не искам да го виждам, за Бога. Оставете това за сержанта в участъка.

Ала мъжът вече бе извадил портфейла си с едно ловко движение и когато той се отвори, Браски зърна златен отблясък.

— Какво, по дяво… – вторачи се лейтенантът.

— Специален агент Пендъргаст. Федералното бюро за разследване.

Лейтенантът усети как кръвта нахлу в главата му. Мъжът го бе изиграл. И нямаше никаква причина, никаква, която да оправдава намесата на ФБР. Или пък имаше? Той преглътна. Трябваше да се справи с тази работа.

— Разбирам.

Портфейлът се затвори с плясък и изчезна.

— Има ли някаква причина за интереса на федералните? – попита Браски, опитвайки се да овладее тона си. – Ние се отнасяме към случилото се като към обикновено убийство.

— Съществува възможност убиецът или убийците да са дошли или заминали през отсрещния бряг на залива. Може би – през Кънектикът.

— И?

— Бягство през границите на щата.

— Това е малко пресилено, не смятате ли?

— Но е причина.

Така си беше. Гроув може да е перял пери, или да е търгувал с наркотици. Или пък дори да е бил замесен в тероризма. Напоследък, след като целият свят бе луднал, човек не можеше и да пръдне, без цяла фаланга федерални ченгета да се стоварят отгоре му като тон оборски тор. Какъвто и да бе случаят, това променяше изцяло нещата и той трябваше да се възползва по най-добрия начин.

Лейтенантът преглътна и протегна ръка.

— Добре дошли в Саутхамптън, агент Пендъргаст. Ако има нещо, което аз или полицейското управление в Саутхамптън можем да направим за вас, само кажете. Докато шефът е в отпуск, аз изпълнявам длъжността му, тъй че просто ме потърсете – за каквото и да било. Ние сме тук да служим.

Дланта, която раздруса, бе хладка и суха. Досущ като самия мъж. Браски не бе виждал федерално ченге като него. Изглеждаше по-блед дори от онзи художник, дето идваше тук – как му беше името? – странният блондин, който рисуваше портрет на Мерилин Монро. Есен не есен, но в края на деня този тип щеше да се нуждае от кварта „Соларкаин“ и кана с мартини, преди дори да може да седне.

— И сега, след като изяснихме нещата – рече с приятен тон мъжът на име Пендъргаст, – мога ли да ви помоля най-вежливо за една обиколка? Струва ми се, че неотложните работи са приключили и пътят ще е разчистен за нас. – Погледна към Д’Агоста – Ще ни придружите ли, сержант?

— Да, сър.

Браски въздъхна. Когато ФБР пристигне, все едно е да уловиш грип – нищо не можеш да сториш, освен да чакаш главоболието, треската и диарията да си отидат.

4.

Винсънт Д’Агоста последва Пендъргаст и Браски през моравата. В сянката на огромния вътрешен двор екипът по убийствата от Саут Форк бе установил импровизиран център за разпити с видеокамера. Нямаше кой знае колко хора за разпитване, освен домашната прислужница, която бе намерила трупа, ала тъкмо към това сенчесто място се бе запътил Пендъргаст, който вървеше толкова бързо, че Д’Агоста и Браски трябваше почти да подтичват, за да го настигнат.

Главният детектив от Ийст Хамптън се надигна Д’Агоста не го бе виждал досега – беше нисък и мургав, с големи черни очи и дълги мигли.

— Детектив Тони Иноченте – каза Браски. – Специален агент Пендъргаст от ФБР.

Иноченте се изправи и протегна ръка. Прислужницата седеше до масата – ниска, флегматична на вид жена. За човек, който току-що бе открил труп, тя изглеждаше доста спокойна ако се изключат нервните проблясъци на пламъчетата в очите й.

Пендъргаст й се поклони и протегна ръка.

— Агент Пендъргаст.

— Агнес Торес – отвърна тя.

— Може ли? – обърна се Пендъргаст към Иноченте.

— Заповядайте. Видеозаписът върви, FYI.

— Госпожо Торес…

— Госпожица.

— Благодаря ви. Госпожице Торес, вярвате ли в Бог?

Иноченте се спогледа с останалите детективи. Последва неловко мълчание.

— Да – отвърна тя.

— Значи сте вярваща католичка?

— Да, така е.

— Вярвате ли в дявала?

Нова дълга пауза.

— Да, вярвам.

— И сте си направили собствени заключения от видяното на мансардата в къщата, нали?

— Да – отвърна жената толкова делово, че по гърба на Д’Агоста пробягаха неочаквани тръпки.

— Наистина ли смятате, че вярванията на тази дама имат някакво значение? – намеси се Браски.

Пендъргаст го погледна с бледосивите си очи.

— Онова, в което вярваме, лейтенант, формира и онова, което виждаме – Той се обърна отново към жената: – Благодаря ви, госпожице Торес.

Отидоха до страничния вход на къщата. Един полицай им отвори вратата и кимна на лейтенанта. Събраха се във фоайето, където Браски се спря.

— Все още се опитваме да разберем откъде е влизано и излизано – каза той. – Портата беше заключена, а имотът е с алармена инсталация. Прекъсвачи на електрически вериги и сензори за движение, активирани от пулта. Проверяваме кой е знаел кодовете. Вратите и прозорците на къщата също са били заключени и са включени във вътрешна алармена инсталация. В цялата къща има сензори за движение, инфрачервени сензори и лазери. Изпробвахме алармената система – работи перфектно. Както можете да видите, господин Гроув е имал доста ценна колекция от картини, но изглежда нищо не липсва…

Пендъргаст хвърли изпълнен с възхищение поглед към най-близката картина. На Д’Агоста тя му приличаше на кръстоска между прасе, чифт зарове и гала жена.

— Господин Гроув е имал снощи празненство. Малко парти, участвали са само петима.

— Разполагате ли със списъка на гостите?

Браски се обърна към Д’Агоста:

— Иди вземи списъка от Иноченте.

Пендъргаст спря Д’Агоста с ръка.

— Бих предпочел сержантът да стои тук и да слуша. Ако може да пратите друг полицай, лейтенант…

Браски се спря, колкото да хвърли един изпълнен с подозрение поглед на Д’Агоста, след което даде знак на друго ченге в стаята.

— Продължете.

— Във всеки случай последният гост си е тръгнал в 12:30. Всички са си тръгнали горе-долу по едно и също време. От тогава до 7:30 тази сутрин Гроув е бил сам.

— Знаете ли кога е настъпила смъртта?

— Още не. Съдебният лекар е горе. Знаем, че е бил жив в 3:10, защото тогава се е обадил на отец Капи.

— Гроув се е обадил на свещеник? – Пендъргаст изглеждаше изненадан.

— Изглежда Капи е бил негов стар приятел, но не са се виждали с Гроув от трийсет-четирийсет години. Имали са някакво спречкване. Както и да е, това няма значение – и без друго Гроув е говорил само с телефонния секретар.

— Ще ми трябва копие от съобщението

— Разбира се Гроув бил изпаднал в истерия. Искал е отец Капи да дойде веднага при него

— С Библия, кръст и светена вода ли? – попита Пендъргаст.

— Разбирам, че вече сте чули за обаждането.

— Не, това бе просто предположение. – Отец Кали е пристигнал в осем тази сутрин. Тръгнал веднага, след като чул съобщението. Но вече било твърде късно, разбира се, и единственото, което можел да стори, било да изпълни обредите с трупа.

— Разпитани ли са гостите?

— Разполагаме с предварителни показания. От тях разбрахме кога е свършило партито. Изглежда снощи Гроув не е бил в добра форма. Бил развълнуван, бъбрив, някои казват – изплашен.

— Възможно ли е някой да е останал или маже би – да се е промъкнал обратно слея като гостите са си отишли?

— Работим по тази хипотеза. Господин Гроув е имал… ъ-ъ-ъ перверзни сексуални предпочитания.

Пендъргаст повдигна вежди.

— Като какви?

— Харесвал е и мъже, и жени.

— А перверзните му сексуални предпочитания?

— Както вече казах мъже и жени.

— Искате да кажете, че е бил бисексуален? Доколкото знам, трийсет процента от всички мъже имат подобни наклонности.

— Не и в Саутхамптън, тук нямат.

Д’Агоста се закашля, за да прикрие смеха си.

— Чудесна работа дотук, лейтенант. А сега ще идем ли на местопрестъплението?

Браски се обърна и те го последваха в къщата. Вътре миризмата, което Д’Агоста едва бе подушил навън, на моравата, бе много по-силна. На кибрит, фойерверки, барут – каква течно бе тя? Беше примесена с мирис на изгоряло дърво и някакъв печен дивеч. На Д’Агоста му напомни мечешкото, което веднъж се бе опитал да изпече в къщата си в Инвърмиър. Британска Колумбия – беше му го донесъл един приятел. Жена му си бе излязла погнусена. В крайна сметка се наложи да поръчат пици.

Изкачиха се по едно стълбище, минаха по виещ се коридор и стигнаха до други стълби.

— Тази врата беше заключена – каза Браски. – Прислужницата я отвори.

Заизкачваха се по тесните, скърцащи стъпала към мансардата. Най-горе имаше дълъг коридор с врати вляво и вдясно. В дъното една врата бе отворена и от нея струеше ярка светлина Д’Агоста започна да диша през уста.

— Вратата на тази стая в дъното и прозорецът също бяха заключени – продължи Браски – Починалият изглежда е барикадирал вратата отвътре с мебели.

Той прекрачи през прага, последван от Пендъргаст и Д’Агоста Вонята вече бе непоносима.

Беше малка спалня, сгушена под стрехите на покрива, с прозорче с капандура, което гледаше към „Дюн роуд“. Джеръми лежеше на леглото в дъното на стаята. Бе напълно облечен, но дрехите му на места бяха разрязани заради проучванията на съдебния лекар. Самият лекар стоеше до леглото, обърнат гърбом, и пишеше нещо.

Д’Агоста избърса чело. Може би се дължеше на нагретия от слънцето покрив или на ярките лампи в стаята, но беше много задушно. Мирисът на зле опечено месо лепнеше по него като мазна пот. Зачака до вратата, докато Пендъргаст обикаляше трупа, с напрегнато като на орел тяло, оглеждаше го от всяка гледна точка, а лицето му изразяваше такава напрегнатост, че плашеше.

Мъртвецът лежеше върху леглото, очите му бяха опулени от кръвта, ръцете му бяха свити. Плътта имаше странен лоен цвят, а тъканта и сякаш бе нарушена. Но изражението на лицето му, зяпнало в ужас и болка, накара Д’Агоста да извърне поглед настрани. В дългите си години като нюйоркски полицай Д’Агоста бе натрупал в съзнанието си малка и нежелана библиотека от изображения, които нямаше да забрави, докато бе жив. Това също се прибави към останалите.

Съдебният лекар прибираше инструментите си, а двамината му току-що дошли помощници се готвеха да приберат трупа в чувал и да го натоварят върху носилката. Друго ченге бе коленичило на пода и изрязваше парче от дървената настилка, върху което бе прогорен някакъв знак.

— Докторе? – рече Пендъргаст.

Съдебният лекар се обърна и Д’Агоста с изненада установи, че бе жена със скрита под бонето коса – млада и много привлекателна блондинка.

— Да?

Пендъргаст й показа значката си.

— ФБР. Бих ли могъл да ви обезпокоя с няколко въпроса?

Жената кимна

— Установихте ли времето на смъртта?

— Не, и мога отсега да ви кажа, че това ще бъде проблем. Пендъргаст повдигна вежди.

— И защо?

— Разбрахме, че ще имаме неприятности още след като аналната проба показа – температура от сто и осем градуса по Фаренхайт.

— Точно това възнамерявах да ви кажа – рече Браски – Изглежда тялото е било нагрято по някакъв начин.

— Вярно – съгласи се лекарката. – Нагряването е най-силно изразено във вътрешностите.

— Вътрешностите ли? – вдигна вежди Пендъргаст.

Д’Агоста можеше да се закълне, че долови нотка на недоверие в тона му.

— Да. Тялото е било „сготвено“ отвътре навън.

Пендъргаст се вторачи по-отблизо в лекарката.

— Има ли някакви доказателства за горене, повърхностни поражения, върху кожата?

— Не. Външно погледнато, тялото е на практика непокътнато. Напълно облечено. Ако се изключи едно-единствено доста необичайно изгаряне на гърдите, кожата изглежда непокътната, ненаранена.

Пендъргаст замълча за малко.

— Как е възможно? Пристъп на треска?

— Не. Тялото вече се е охладило от температурата надхвърляща сто и двайсет градуса – прекалено висока, за да бъде биологична. При такава температура плътта отчасти се „сготвя“. Всички обичайни неща, които се използват за определяне на времето на смъртта са били разрушени при този процес на нагряване. Кръвта се е втвърдила във вените. Абсолютно твърда. При тези температури мускулните протеини започват да променят свойствата си, тъй че няма вкочаняване – а и температурата е убила повечето от бактериите, затова няма признаци на разложение. И без обичайното спонтанно сизимно храносмилане няма и автолиза[5]. Единственото, което мога да кажа, е, че е починал между 3:10 сутринта, когато очевидно е говорил по телефона, и 7:30, когато е бил намерен мъртъв. Но, разбира се, това не е медицинско заключение.

— Това предполагам, е изгарянето, което споменахте одеве? – посочи Пендъргаст към гърдите на мъжа. Там, прогорен и овъглен на фона на жълтеникавата кожа като клеймо, личеше отпечатък на кръст, който не можеше да бъде сбъркан с нищо друго.

— Носел, е кръст на врата си, както по всичко личи – много скъп. Но металът отчасти се е стопил, а дървото е изгоряло. Изглежда е бил инкрустиран с диамант и рубини – те бяха намерени в пепелта. Пендъргаст бавно кимна. Благодари на лекарката и насочи вниманието си към мъжа, който работеше на пода.

— Може ли аз?

Полицаят се отдръпна и Пендъргаст клекна до него.

— Сержант?

Д’Агоста приближи и Браски побърза да го последва.

— На какао ви прилича това?

Д’Агоста погледна прогореното в пода изображение. Краищата му бяха донякъде издути и напукани, но не можеше да има съмнение – беше изображение на голямо разцепено копито, дълбоко жигосано в дървото.

— Изглежда убиецът е имал чувство за хумор – прошепна Д’Агоста.

— Скъпи, Винсънт, наистина ли смяташ това за шега?

— А ти не смяташ ли?

— Не.

Д’Агоста усети, че Браски го гледаше втренчено. Това „скъпи Винсънт“ никак не му подейства добре. Междувременно Пендъргаст бе коленичил и на четири крака душеше досущ като куче. От джобовете на торбестите му шорти се появиха епруветка и пинсети. Агентът от ФБР взе една кафеникава частица, вдигна я под носа си, помириса я и я поднесе към лейтенанта.

Браски се намръщи.

— Сяра, лейтенант – отвърна Пендъргаст – Добрата стара сяра от Стария завет.

5.

„Шантеклер“ бе малко ресторантче с шест маси, сгушено в една странична уличка в Амангасет, между „Блъф роуд“. Седнал на тясната дървена седалка, Д’Агоста се огледа и запримигва. Изглежда всичко бе в жълто: жълти нарциси в саксиите до прозорците; жълт тафтени завеси, пуснати над прозорците с боядисани в жълто рамки, жълти ленени покривки върху масите. А онова, което не бе жълто, носеше оттенъците на зелено или червено. Цялото заведение приличаше на една от онези осмоъгълни френски чинии-плата, за които хората даваха луди пари. Д’Агоста затвори за миг очи. След плесенясалия мрак на мансардата на Джеръми Гроув, това място изглеждаше почти непоносимо жизнерадостно.

Собственичката, ниска, червенолика жена на средна възраст, се появи бързо.

— А, мосю Пендъргаст – рече тя. – Comment ca va?

— Bien, madam.[6]

— Както винаги ли, мосю?

— Да, мерси.

Жената се обърна към Д’Агоста.

— А за вас, господин полицай?

Д’Агоста хвърли един поглед на менюто, написано с бял тебешир върху черната дъска до вратата – но половината от ястията му бяха непознати, а другата половина не представляваше интерес. Усещаше все още твърде силно в ноздрите си смрадта от плътта на Джеръми Гроув.

— За мен нищо, благодаря.

— Нещо за пиене?

— Една бира „Бъд“. Ледена.

— Много съжалявам, мосю, но нямаме лиценз за продажба на алкохол.

Д’Агоста облиза устни.

— Тогава ми донесете леден чай, ако обичате.

Изгледа как жената се оттегля и погледна седящия срещу него Пендъргаст, вече облечен в обичайния си черен костюм. Все още не мажеше да превъзмогне изненадата си, че така бе налетял на него. Мъжът изобщо не се бе променил от последния път, когато се бяха виждали – преди години. Притесненият Д’Агоста знаеше, че това не мажеше да се каже за самия него. Беше остарял с пет години, бе с десет години по-тежък и с две нашивки по-малко. Ега ти животът!

— Как откри това заведение? – попита той.

— Съвсем случайно. То е само на няколко преки от мястото, където съм отседнал. И е може би единственият приличен ресторант в Саутхамптън, който още не е открит от богаташите. Сигурен ли си, че няма да промениш мнението си за обяда? Силно ти препоръчвам яйцата „Бенедикт“ Мадам Мерл прави най-добрия холандски сос, който съм вкусвал извън Париж – лек, мек и с едва доловим вкус на пелин.

Д’Агоста бързешком поклати глава.

— Още не си ми казал защо си тук.

— Както споменах, наел съм къща за една седмица. Занимавам се с – как беше думата – с търсене на място.

— На място ли? За какво?

— Ами да речем – за здравословното възстановяване на една приятелка. Ще се запознаеш по-късно с нея. А сега да чуя твоята история. Последното, което бях чувал за теб, е, че си в Британска Колумбия и пишеш роман. Трябва да ти кажа, че намирам „Ангели от чистилището“ за поносим.

— Поносим ли?

Пендъргаст махна с ръка.

— Не ме бива много за критик, когато става дума за полицейските процедури. Предпочитанията ми към сензационната литература приключват с М Р. Джеймс.

Д’Агоста си помисли, че навярно имаше предвид Ф. Д. Джеймс, но не рече нищо. Последното нещо, което би желал, бе разговорът им да поеме в „литературна“ посока, последните няколко години тези неща здраво му бяха омръзнали.

Напитките пристигнаха. Д’Агоста отпи голяма глътка от ледения чай, намери го за неподсладен и отвори пакетче захар.

— Моята история може да се разкаже набързо, Пендъргаст. Не можах да си изкарвам хляба с писане, затова се върнах у дома. Не успях да си върна службата в Нюйоркското полицейско управление. Новият кмет съкращава личния състав, освен това съм си създал повече от полагаемия ми се брой врагове в службата. Бях отчаян. Чух, че в и имало свободно място и го заех.

— Предполагам, че има и по-лоши места, където човек да работи.

— Да, сигурно е така. Но след като прекараш цяло лято в преследването на хора, чиито кучета току-що са оставили купчинка на плажа, ще почнеш да мислиш по-различно. А и хората тук – глобяваш го за превишена скорост и знаеш ли какво следва – в участъка се появява някакъв скъпоплатен адвокат с готови заповеди и призовки и вдига шум до Бога. Би трябвало да видиш какви са разходите ни за съдебни дела.

Пендъргаст отпи глътка от напитката си, която приличаше на чай.

— А как се работи с лейтенант Браски?

— Той е тъпанар. Абсолютно политизиран. Ще се кандидатира за шеф.

— Значи тогава е компетентен тъпанар.

Усети хладния сив поглед на Пендъргаст и занервничи. Беше забравил тези очи. Караха те да се чувстваш така, сякаш току-що си се лишил от всичките си тайни.

— Остави една част от историята си неразказана. Последния път, когато работихме заедно, имаше жена и син. Винсънт младши, доколкото си спомням.

Д’Агоста кимна.

— Все още имам син. В Канада е, живее с жена ми. Е, във всеки случай – жена ми на книга.

Пендъргаст не каза нищо. След миг Д’Агоста въздъхна.

— С Лидия не бяхме вече таткова близки. Нали знаеш как е в полицията, работиш извънредно. Преди всичко тя не искаше да се местим в Канада, особено пък в такова отдалечено място кого Инвърмиър. Когато отидохме там, след като бях по цял ден вкъщи, опитвайки се да пиша… ами започнахме да си ходим по нервите. И тока е меко казано. – Сви рамене поклати глава. – Но най-странното е, че мястото там започна да й харесва. Изглежда моето завръщане тук бе последната капка, която преля.

Мадам Мерл се върна с поръчката на Пендъргаст, а Д’Агоста реши, че е време да смени темата.

— А ти? – попита той почти агресивно. – С какво се занимаваш? Ню Йорк сигурно не те оставя без работа.

— Всъщност наскоро се върнах от Средния запад. Канзас, ако трябва да бъдем по-точни, където се занимавах с едно дело – малко дело, но не и без своите – ъ-ъ-ъ… – интересни подробности.

— А Гроув?

— Както знаеш, Винсънт, имам интерес – някои могат дори да го нарекат нездрав интерес – към необичайните убийства. Пътувал съм заради тях много по-надалеч от Лонг Айлънд. Лош навик, но е много трудно да го преодолея.

Пендъргаст проби с ножа си черупката на яйцето и жълтъкът заля чинката му. Пак жълт цвят.

— Значи си тук по служба.

— Дните ми на свободна практика свършиха. ФБР вече е съвсем различна организация. Да, по служба съм. – И потупа клетъчния телефон в джоба си.

— И къде е въдичката? Имам предвид – за федералните. Наркотици? Тероризъм?

— Както вече казах и на лейтенант Браски – възможност за бягство извън щата. Слаб довод, но ще трябва да свърши работа – Пендъргаст се наведе напред и леко сниши гласа си, – Ще ми е нужна помощта ти, Винсънт.

Д’Агоста го погледна. Да не би да се шегуваше?

— Някога бяхме добър екип.

— Но аз съм… – поколеба се сержантът – Нямаш нужда от помощта ми.

Каза го по-ядно, отколкото възнамеряваше. И отново усети погледа на онези проклети очи върху лицето си.

— Не и толкова, колкото навярно ти се нуждаеш от моята помощ.

— Какво искаш да кажеш? Не се нуждая от ничия помощ. Добре съм си.

— Извини ме за волността ми, но не си добре.

— Какво, по дяволите, имаш предвид?

— Работиш далеч не според способностите си. Това не само е похабяване на способностите, но се вижда съвсем добре по недоволството ти. Лейтенант Браски изглежда в общи линии почтен и може би е донякъде интелигентен, но мястото ти не е под неговото командване. А и след като стане шеф, отношенията ви само ще се влошат.

— Значи смяташ този тъпанар за интелигентен и почтен? Господи, ако можеше да поработиш и един ден с него, веднага щеше да смениш тона.

— Ти, Винсънт, се нуждаеш от смяна на тона. Има полицаи, които са далеч по-лоши от лейтенант Браски, и ние сме работили с тях.

— Значи ще ме спасяваш, така ли?

— Не, Винсънт. Този случаи ще те спаси. От самия теб.

Д’Агоста се изправи.

— Не ми трябва да слушам всичките тези глупости от теб или от когото и да било.

Той извади портфейла си, хвърли на масата смачкана петарка и излезе.

* * *

Десет минути по-късно Д’Агоста намери Пендъргаст на същото място, където го бе оставил, смачканата банкнота също си лежеше върху масата. Дръпна стола, седна и поръча още един леден чай. Лицето му пламтеше. Пендъргаст само кимна, докато дояждаше обяда си. След това извади къс хартия от сакото си и го постави върху масата.

— Това е списъкът на четиримата души, които са присъствали на последното празненство на Джеръми Гроув, както и името и телефонният номер на свещеника, на когото се е обадил последно. Отправна точка за разследването ни, не по-лоша от която и да било друга. Като се има предвид колко кратък е списъкът, в него има някои доста интересни имена.

Той побутна листа през масата.

Д’Агоста кимна. Изгарящото го вътрешно усещане започна да утихна, докато гледаше имената и адресите. Нещо започна да се размърдва у него – старата възбуда, че отново работи по едно дело. Интересно дело.

— Как ще стане тая работа, след кого съм в полицейското управление на Саутхамптън и всичко останало?

— Ще уредя с лейтенант Браски да те назначи за местен офицер за връзка с ФБР.

— Той никога няма да се съгласи.

— Тъкмо напротив, много ще се радва да се отърве от теб. А и във всеки случай това няма да бъде представено като молба. Браски, както ти сам изтъкна, е политическо животно, и ще направи така, както му наредят.

Д’Агоста кимна.

Пендъргаст погледна часовника си.

— Почти два е. Хайде, Винсънт, предстои ни дълго пътуване. Свещениците вечерят рано, но ако побързаме, можем да хванем отец Кали.

6.

Д’Агоста се чувстваше така, сякаш бе погълнат от белия кит на капитан Ахаа – потънал в белия кожен интериор на ролс-ройса „Сребърен дух“, модел 59-а година. С шофьор, разбира се, Пендъргаст определено се бе издигнал в обществото от времето на музейните убийства, когато караше последния модел буик от служебните гаражи на Бюрото. Може би някой родственик бе починал и му бе завещал някой и друг милиард. А може би просто времето на преструвките бе свършило.

Колата летеше по магистрала 9 покрай красивата долина на Среден Хъдсън, северно от Паукипси. След месеците, прекарани сред ниските пясъчни дюни и шубраците покрай плажа, тучната зеленика и ниските хълмове бяха истинско облекчение за очите на Д’Агоста. Тук-там се виждаха големи стари къщи: разположени далеч от пътя, гледащи към реката или сгушени сред малки горички. Някои имаха табели, които сочеха, че са манастири или домове за уединение; други изглежда още бяха частна собственост. Въпреки топлия ден вече имаше достатъчно силни признаци за настъпващата есен, която оцветяваше дърветата, обрамчващи полегатите склонове.

Колата забави ход, след това пое по дълга калдъръмена алея и спря безшумно под портал, изграден от червени тухли. Когато излезе от колата. Д’Агоста се озова пред разлата сграда във фламандски стил. Тясната камбанария в единия край на зданието очевидно бе по-късна добавка. Добре поддържана морава се спускаше към Хъдсън. Една плоча върху фасадата съобщаваше, че сградата е била построена през 1874 година и е обявена за паметник, вписан в Националния регистър на местата с историческо значение.

На почукването им отговори монах в кафяво расо с гугла, пристегнато на кръста с копринен шнур. Без да каже нищо, той ги въведе в елегантния интериор, който миришеше на старост и на восък за полиране на мебели. Пендъргаст се поклони и даде на монаха визитка, той, на свои ред, кимна и ги повика с жест да го последват. Те го сториха и след като завиха няколко пъти по коридорите, се озоваха в спартанска стая, белосана и гола, ако се изключи едно разпятие и две редици груби дървени столове, подредени край срещуположните стени. Един прозорец близо до голите греди на тавана пропускаше сноп светлина.

Монахът се поклони и се оттегли. Малко след тава на вратата се появи друга фигура. Също с монашески одежди, но когато мъжът отмахна качулката, Д’Агоста с изненада установи, че бе висок над метър и осемдесет, широкоплещест, с квадратна челюст, и с черни очи, които блестяха и излъчваха сила. Можеше да чуе в далечината слабият звън на камбаните. Кой знае защо го побиха тръпки.

— Аз съм отец Бърнард Кали – коза мъжът. – Добре дошли в Картагенския манастир в Хайд парк. Тук сме поели обет за мълчание, но веднъж седмично се събираме точно в тази стая да разговаряме. Наричаме я Полемичната зала, защото тук се оплакваме и се вайкаме. За една седмица мълчание човек натрупва доста раздразнение.

Монахът дръпна расото си назад и седна.

— Това е моят помощник сержант Д’Агоста – рече Пендъргаст след встъплението на монаха. – Той също може да поиска да зададе някои въпроси.

— Приятно ми е – каза свещеникът и смачка дланта му с ръкостискането си. „Този не е благият Божи агнец“, помисли си Д’Агоста. Отпусна се на стола си, размърда се, опита да се настани удобно. Не успя. Стаята, въпреки слънчевия ден навън, бе студена и влажна. Господи, от него никога нямаше да излезе добър монах.

— Най-искрено се извинявам за неканеното си посещение – рече Пендъргаст.

— Няма нищо. Надявам се само да ви бъда от полза. Случилото се е трагично.

— Ще отнемем колкото е възможно по-малко от времето ви. Може би трябва да започнем от телефонното обаждане.

— Както казах и на полицията, обаждането е било до дома ми в 3:10 сутринта – телефонният секретар е записал часа – но всяка година аз се усамотявам тук за две седмици, затова не бях у дома да отговоря. Всяка сутрин след ставане проверявам обажданията – което е нарушение на правилата, но имам възрастна майка. Веднага се отправих за Лонг Айлънд, но, разбира се, бе твърде късно.

— Защо ви е търсил?

— Това е сложен въпрос, които изисква дълъг отговор.

Пендъргаст му кимна да продължи.

— С Джеръми Гроув се познавахме отдавна. Следвахме в Колумбийския университет преди много години. Аз станах свещеник, а той отиде във Флоренция да учи изкуствознание. В онези години и двамата бяхме, е, не бих рекъл, че бяхме религиозни в обичайния смисъл на думата. И двамата бяхме духовно заинтригувани. Често спорехме до късни зори по въпросите за вярата, епистемологията[7], същността на доброто и злото и тъй нататък. Аз отидох да уча теология в Маунт Сейнт Мери. Приятелството ни продължи и няколко години по-късно кумувах на сватбата на Гроув.

— Разбирам – рече тихо Пендъргаст.

— Гроув се бе установил във Флоренция и аз няколко пъти съм го посещавал там. Живееше в една красива вила сред хълмовете южно от града.

Д’Агоста се прокашля.

— Откъде се е сдобил с пари?

— Това е интересна история сержант. Купил една картина на търг в Сотбис, чийто автор се смятал късен последовател на Рафаел. Гроув успя да докаже, че е дело на самия майстор и я продаде за трийсет милиона долара на „Мет“.

— Добра работа.

— Наистина. Както и да е, докато живееше във Флоренция. Гроув бе станат доста набожен. В интелектуален смисъл както става при някои хора. Господни Пендъргаст, съществува понятието „католнк-интелектуалец“ и точно такъв бе Гроув.

Пендъргаст кимна.

— Бракът му бе много щастлив. Обожаваше жена си. И тогава, съвсем внезапно тя го напусна, избяга с друг мъж. Да се каже, че Гроув бе опропастен, няма да е достатъчно силно. Той бе съсипан. И насочи гнева си срещу Бога.

— Разбирам – отвърна Пендъргаст.

— Гроув се чувстваше предаден от Бога. И стана… ами определено не можете да го наречете атеист или агностик. По-скоро той захвана битка с Бог. Нарочно заживя живот на грях и насилия спрямо Бог, което всъщност бе насилие спрямо самото негово духовно аз. Стана художествен критик. Критиката е професия, която дава донякъде на човек правото да бъде по-злонравен, отколкото позволяват това границите на цивилизованото поведение. Човек никога не би казал на някого насаме, че картината му е отблъскващ боклук, но критикът смята, че да обяви това на целия свят е негов морален дълг. Няма професия, която да е по-низка от тази на критика – освен може би този на лекаря, които ръководи една екзекуция.

— В това сте прав – рече с чувство Д’Агоста. – Онези, които не могат да вършат нещо, го преподават, а тези, които не могат да преподават, стават критици.

Отец Кали се разсмя.

— Много точно, сержант Д’Агоста.

— Сержант Д’Агоста е автор на криминални романи – обясни Пендъргаст.

— Така ли? Обичам детективските романи. Кажете ми едно заглавие.

— „Ангели на чистилището“ е последната му книга.

— Ще си я купя веднага.

Д’Агоста промърмори благодарностите си. За втори път през този ден се почувства неловко. Трябваше да поговори с Пендъргаст да не споменава повече неуспешната му литературна кариера.

— Достатъчно е да се каже – продължи свещеникът, – че Гроув стана великолепен критик. Обгради се с най-деградиралите, себични и жестоки хора, които можеше да намери. Всичко, което правеше, бе прекомерно – пиенето, яденето, сексът, парите, клюките. Даваше вечери като римски император и често излизаше по телевизията, за да разгроми безжалостно този или онзи – по най-очарователния начин, разбира се. Статиите му в „Ню Йорк ривю ъв букс“ се четяха жадно. И, естествено, той бе голям хит в обществото на Ню Йорк сити.

— А вашето отношение към него?

— Той не можеше да ми прости за онова, което представлявах. Връзката ни проста не можеше да продължи.

— Кога стана това? – попита Д’Агоста

— Жена му избяга през 1974-а и малко след това отношенията ни се прекратиха. Не съм го виждал оттогава насам. Не и допреди онази сутрин, искам да кажа.

— А какво бе съобщението?

Свещеникът извади от джоба си микрокасетъчен диктофон.

— Направих си копие, преди да предам залиса на полицията.

Той натисна копчето за прослушване. Чу се изпиукване. И след това:

„Бърнард? Бърнард! Тук е Джеръми Гроув! Там ли си? Вдигни телефона, за Бога!“

Тонът бе висок, напрегнат, с тенекиено звучене.

„Чуй ме. Бърнард, искам да дойдеш, веднага! Трябва да дойдеш! Саутхамптън. „Дюн роуд“ 17. Ела веднага. Това е… ужасно е. Донеси кръст. Библия, светена вода. Боже мой, Бърнард, той идва за мен! Чуваш ли ме? Той идва за мен. Трябва да се изповядам, нужна ми е прошка, опрощение… В името на Бога, Бърнард, вдигни телефона…“

Тук гласът бе прекъснат от машината, тъй като бе изтекло отпуснатото му време. Дрезгавият глас продължаваше да ечи в тишината, възцарила се в голата, белосана стая. Д’Агоста усети как го побиха тръпки на ужас.

— Е – рече Пендъргаст след малко, – любопитно ми е да чуя мислите ви за това отче.

Лицето на отец Кали бе мрачно.

— Смятам, че е усетил проклятието, което го е връхлетяло.

— Проклятие? Или дяволът?

Кани се размърда неловко.

— Не знам поради какви причини, но Джеръми Гроув е знаел, че смъртта му е неминуема. Искал е да получи опрощение преди краят да настъпи. Това е било за него дори по-важно, отколкото да се обади в полицията. Нали разбирате. Гроув никога не е преставал да вярва.

— Запознати ли сте с физическите доказателства на местопрестъплението – прогореният отпечатък от копито, следите от сяра и изключителното загряване на тялото?

— Казаха ми, да.

— Как ще го обясните?

— Дело е на смъртен. Убиецът на Гроув е искал да изпрати послание за това що за човек е бил Гроув. Това е причината за отпечатъка от копито, сярата и всичко останало. – Отец Кани мушна касетофончето в расото си. – В злото няма нищо тайнствено, господин Пендъргаст. То е тук, навсякъде около нас, аз го виждам всеки ден. И понякога се съмнявам, че истинският дявал, независимо каква форма ще приеме, би искал да привлече тъй желаното внимание към начина, по който си върши работата.

7.

При спускането на първия здрач след залез-слънце мъжът, известен само като Рен, вървеше по широкия, обсипан с боклуци булевард „Ривърсайд драйв“. Вляво от него се виждаха тъмите очертания на парка „Ривърсайд“ и река Хъдсън отвъд него, а вдясно – огромните корпуси на някога величествени, а сега празни и рушащи се сгради. Сянката на Рей се носеше от лампа до лампа, а последните алени отблясъци изчезваха в тъмночервеното небе. Въпреки, че благоустройството пълзеше от южен Манхатън насам, кварталът си оставаше опасен, в който малцина биха искани да попаднат след смрачаване. Но у Рен имаше нещо, което държеше хищниците на далеч – може би мъртвешки бледите му черти, или бързото му, безшумно подтичване, или пък огромната му рошава и бяла грива, необичайно гъста за човек на неговите години.

Рен спря пред огромна сграда в стил „Beaux Art“, чиято фасада заемаше „Ривърсайд драйв“ между пресечките на 137-а и 138-а улица. Четириетажното здание бе заобиколено от висока желязна ограда с шипове, обхваната от ръжда. Моравата зад оградата бе потънала в бурени и старинни храсти айлантус. Самата сграда също изглежда тънеше в разруха: прозорците бяха заковани с дъски, обшити с ламарина, дъсчиците на покрива бяха нащърбени.

Желязната порта на входа бе открехната. Без да спира Рен се мушна през процепа и пое по калдъръмената алея към арката на портала. Тук по ъглите се бе събрал довян от ветровете боклук, натрупан в причудливи форми. В праха под арката за карети се виждаше само една дъбова врата, украсена с графити, но въпреки това солидна на вид Рен вдигна костелива ръка и почука веднъж, после отново.

Ехото от почукването се изгуби в огромното вътрешно пространство. В продължение на минута, може би – две, не помръдна нищо. След това издрънча превъртащата се тежка ключалка и вратата бавно се открехна. Отвътре се процеждаше жълтеникава светлина. На прага стоеше Пендъргаст, уловил с едната си ръка дръжката на вратата; бледността на чертите му се усилваше от ослепителната светлина в коридора. Без да каже нищо той въведе Рен вътре, след което затвори и заключи вратата.

Рен последва агента от ФБР през мраморното преддверие в дълга галерия с дървена ламперия. Но сетне изведнъж спря. За последен път бе виждал тази къща през лятото, когато прекара в нея няколко седмици, за да каталогизира огромните колекции, докато Пендъргаст бе на почивка в Канзас. Тогава интериорът на къщата бе в същата разруха, в каквато изглеждаше тя отвън: ламперията бе разкъртена, имаше изтръгнати дъски от подовете, мазилките и летвите по стените бяха оголени – всичкото това в резултат на интензивно претърсване. Като се изключи Пендъргаст, Рен бе един от само четирите – не, петте – живи същества, които знаеха резултатите от това претърсване и какво означаваха те.

Но сега ореховите ламперии блестяха наскоро полирани; стените бяха измазани отново и покрити с викториански тапети в убити цветове, навсякъде бронзовите и медните атрибути грееха на приглушената светлина. В десетки украсени кътчета и върху мраморни плинтове бяха разположени експонатите от една великолепна колекция метеорити, скъпоценни камъни, редки пеперуди, вкаменелости от отдавна съществували видове. В тази къща един музей на чудатостите, който нямаше равен на света, бе възстановен във великолепието, на което не се бе радвал в продължение на сто години. И все пак този музей бе обречен да остане скрит за света.

— Харесва ми какво си направил с това място – рече Рен и размаха ръка сякаш да обхване помещението.

Пендъргаст наведе глава.

— Удивен съм, че си го постигнал толкова бързо. Само допреди два месеца къщата бе в руини.

Пендъргаст го поведе по галерията.

— Занаятчии и дърводелци от Бейю Теш са служили на семейството ми много добре преди години. И отново доказаха, че са незаменими. Макар че изобщо не одобряваха тази – как да я наречем – среда?

Рен се изкикоти тихо, глухо.

— Трябва да се съглася с тях. Странно е, че си се настанил тук, след като разполагаш с толкова възхитителен дом в „Дакота“, който е… – Спря се на половин дума очите му се разшириха разбиращо. – Освен ако…?

Пендъргаст кимна.

— Да, Рен. Това е причината. Във всеки случай – една от тях.

Прекосяваха голяма приемна зала, чийто купол бе пребоядисан в светлосиньо. Шкафовете с кристални витрини, подредени покрай стените, бяха пълни с още красиво изложени артефакти. Малки скелети на динозаври и препарирани животни върху поставки бяха подредени върху паркетния под. Рен дръпна Пендъргаст за ръкава.

— Как е тя?

Пендъргаст се спря.

— Добре е. Физически. В емоционален план е толкова добре, колкото би могло да се очаква. Има малък напредък. Било е толкова дълго, нали разбираш.

Рен кимна разбиращо. След това бръкна в джоба си и извади DVD диск.

— Ето – рече той, докато го подаваше на Пендъргаст. – Пълен списък на колекциите в тази къща, каталогизирани и индексирани по най-добрия начин, който владея.

Пендъргаст кимна.

— Все още се изумявам, че най-превъзходният музей на чудатостите на тоя сеят се намира под този покрив

— Наистина. Надявам се, че смяташ нещата, които ти дадох, за достатъчно възнаграждение за услугите ти.

— О, да – прошепна Рен. – Да, да възнаграждението бе напълно достатъчно.

— Доколкото си спомням, ти толкова дълго реставрира една индианска главна счетоводна книга, че се боях законният й собственик да не стане нетърпелив.

— Човек не може да пришпорва изкуството – изсумтя Рен – А и това бе толкова красива счетоводна книга. Всичко е просто… просто въпрос на време, нали разбираш? Времето убива всичко, както е казал Виргилий. Точно сега то унищожава моите книги, моите прекрасни книги, по-бързо, отколкото мога да ги реставрирам.

Местожителството на Рен бе седмият, най-долен етаж от подземието на Нюйоркската публична библиотека, където бе царството му от легиони некаталогизирани гниещи книги, в чиито безкрайни складове не можеше да се оправи никой, освен него.

— Наистина е така. Тогава значи изпитваш облекчение, че работата ти тук е приключена.

— Инвентаризирах и библиотеката, но тя изглежда е запомнила всичко наизуст.

Рен си позволи изблик на горчив смях.

— Познанията й за тази къща са забележителни и аз вече съм намерил начин да се възползвам от това.

Рен го погледна въпросително.

— Възнамерявам да й възложа да проучи какво има в библиотеката за Сатаната.

— За Сатаната ли? Това е твърде обширна тема лицемерни учителю.

— Аз обаче се интересувам само от един неин аспект. Смъртта на човешки същества причинена от ръката на дявола.

— Имаш предвид – когато човек си продаде душата ли? Като заплащане на получените услуги, неща от този сорт?

Пендъргаст кимна.

— Това също е обширна тема.

— Не се интересувам от литературата Рен. Интересуват ме само нелитературните източници. Първични източници. За предпочитане – от първа ръка и свидетелски показания.

— Прекалено дълго си бил в тази къща.

— Мисля, че е от полза тя да бъде заета с нещо. А както сам каза тя познава толкова добре съдържанието на библиотеката.

— Разбирам.

Рен се вторачи в двукрилата врата в дъното.

Пендъргаст проследи погледа му.

— Искаш ли да я видиш?

— Нима си изненадан? На практика аз съм неин кръстник, след всичко случило се тук това лято. Забравяш за ролята ми.

— Не забравям нищо и винаги ще ти бъда задължен за тава дори ако няма нищо друго.

И без повече приказки Пендъргаст пристъпи напред и безшумно отвори вратите.

Рен надникна през тях. Жълтеникавите му очи блеснаха. В дъното на залата се намираше голяма и разкошно подредена библиотека. Шкаф подир шкаф с богато подвързани книги се издигаха до тавана, а светлината от горящия в камината огън топлеше кожените им гръбчета. Десетина малки дивани и кресла бяха подредени върху дебелия персийски килим. В едно от креслата пред камината седеше млада жена и разлистваше голяма книга с литографии. Носеше престилка върху бялата си рокля, черни чорапи и когато обърна поредната страница, светлината от огъня огря крехките и крайници, тъмната й коса и очи. Върху ниска масичка до нея бе поставен чаен сервиз за двама.

Пендъргаст се прокашля леко и момичето вдигна глава. Погледът й се отмести от агента от ФБР към Рен и за един миг в очите й проблесна страх. Но след това чертите й се омекотиха, разбра. Остави книгата настрани, изправи се, приглади престилката и зачака двамата мъже да приближат.

— Как си. Констанс? – попита Рен с най-успокояващото крякаме, на което бе способен.

— Много добре, господин Рен, благодаря ви. – Констанс направи лек реверанс. – А вие?

— Зает съм, много съм зает. Книгите отнемат всичкото ми време.

— Не мисля, че човек трябва да говори с недоволство за едно толкова благородно занятие. – Тонът на Констанс бе сериозен, но едва забележима усмивка докосна устните й – веселост? снизхождение? – и веднага изчезна. Рен не бе сигурен кое от двете беше.

— Не, не, разбира се.

Рен се опитваше да не я зяпа. Как би могъл той за толкова малко време да забрави този подготвен глас и старомодните й изражения? Как би могъл да забрави тези очи, толкова стари и в същото време разположени в толкова младо и красиво лице? Той се прокашля.

— Е, кажете ми, Констанс, как преминават дните ви?

— Доста спокойно. Сутрин уча латински и гръцки под ръководство на Алойзиъс. Следобедите са за мен и обикновено ги прекарвам като се ровя из колекциите, поправям някой и друг погрешен етикет, на който се натъквам.

Рен хвърли бърз поглед на Пендъргаст.

— После пием късно чай, тогава Алойзиъс ми чете от вестниците. След вечеря се упражнявам с цигулката. Отвратително, Алойзиъс се опитва да ме накара да повярвам, че свиренето ми е поносимо.

— Доктор Пендъргаст е най-честният човек на света.

— Нека кажем, че доктор Пендъргаст е безкрайно тактичен.

— И така да бъде, много бих се радвал някой ден да ви чуя как свирите.

— С удоволствие – отвърна Констанс и отново направи реверанс.

Рен кимна и се обърна да си върви.

— Господин Рен? – повика го Констанс.

Рен се обърна и повдигна въпросителна вежди.

Тя отвърна на погледа му.

— Благодаря ви отново. За всичко.

Пендъргаст безшумно затвори вратата на библиотеката и съпроводи госта си по ехтящите коридори.

— Четете и вестници? – попита Рен.

— Само подбрани статии, разбира се. Струва ми се, че това е най-лесната форма на – как до го определя най-добре – на социална декомпресия. Сега сме някъде около 1960-а година.

— А нощните й скитания?

— Сега, след като се грижа за нея, няма нужда да тършува. А аз пък вече реших къде да се възстановява: в имението на леля ми край Хъдсън. Напоследък то е изоставено. Ако бъде подходено достатъчно внимателно, там е много подходящо да се завърне отново към слънчевата светлина.

— Слънчевата светлина – Рен повтори бавно думите, сякаш ги опитваше на вкус. – Все още ми се струва невъзможно, че е била там през цялото време, след всичко случило се, тези тунели до изхода към реката. Продължавам да се чудя защо тя се разкри пред мен.

— Може би е започнала да ти се доверява. Наблюдавала те е достатъчно дълго да работиш през лятото. Ти определено обичаш колекциите, които са безценни и за нея. Или може би е стигнала до онази момент, в който човешкият контакт е станал необходим, независимо от риска.

Рен поклати глава.

— Сигурен ли си, ама наистина, че тя е само на деветнайсет години?

— Този въпрос е по-сложен, отколкото изглежда. Физически погледнато, тялото й е на деветнайсетгодишно момиче.

Бяха стигнали до входната врата и Рен изчака Пендъргаст да я отключи.

— Благодаря ти, Рен – рече агентът от ФБР, докато отваряше. Нощният въздух нахлу, понесъл едва доловимия шум от автомобилния трафик.

Рен пристъпи прага спря и се обърна

— Реши ли вече какво ще направиш за нея?

Първоначално Пендъргаст не отговори. След това кимна мълчаливо.

8.

Ренесансовия салон на Музея за изобразителното изкуство „Метрополитън“ бе едно от най-забележителните места в целия музей. Разглобен камък по камък от древния Палацо Дати във Флоренция и построен отново в Манхатън, той пресъздаваше в абсолютни подробности един „салоне“ от късния Ренесанс. Беше най-импозантната и най-строга от големите галерии на музея и поради тази причина бе избрана за възпоменателната служба на Джеръми Гроув.

Д’Агоста се чувстваше като идиот в полицейската си униформа с жълто-синята емблема на Саутхамптънското полицейско управление и скромните си сержантски нашивки. Хората се извръщаха бързешком към него, вторачваха се, като че виждаха някакъв изрод, след това веднага решаваха, че е нает за охрана и отново се обръщаха.

Следвайки Пендъргаст в залата Д’Агоста бе изненадан да види дългата маса отрупана с храна и друга, натоварена с достатъчно бутилки вино и твърд алкохол да опиянят стадо носорози. Ега ти възпоменателната служба! По-скоро приличаше на ирландско бдение. Д’Агоста бе присъствал на няколко такива докато служеше в нюйоркската полиция, и се чувстваше късметлия, че изобщо бе оцелял след тях. Очевидно бяха уредили цялата тази работа със забележителна бързина – от смъртта на Гроув бяха минали само два дни. Залата бе препълнена. Нямаше столове: хората трябваше да общуват помежду си, а не да седят почтително. Няколко телевизионни екипа бяха разположили апаратурата си близо до застланата с килим сцена, която бе гола, ако изключим малкият подиум. В дъното на салона свиреше клавесин, но музиката едва се чуваше на фона на шума. И ако на някои им се искаше да пролее сълзи за Гроув, то те криеха това доста умело.

Пендъргаст се наведе към него.

— Винсънт, ако се интересуваш от някои съестни продукти, сега му е времето да действаш. При тази тълпа те няма да оцелеят дълго.

— Съестни продукти ли? Имаш предвид храната на масата? Не, благодаря.

Времето, което бе изгубил в света на литературата, го бе научило, че на подобни събития предлагаха рибешки яйца и сирене, което вонеше толкова лошо, че на човек му се приискваше да подуши стелките на обувките си.

— Тогава да пообиколим, а? – предложи Пендъргаст и се понесе елегантно из тълпата.

Един-единствен човек се изкачи на сцената: безупречно облечен, висок, с грижливо причесана назад коса, с лъснало от професионално положения грим лице. Публиката се смълча още преди да приближи към микрофона.

Пендъргаст улови Д’Агоста за лакътя.

— Сър Жервас дьо Ваш, директор на музея.

Мъжът взе микрофона от стойката му, елегантната му фигура бе изправена и величествена.

— Приветствам всички ви с добре дошли – каза той, очевидно сметнал, че не е необходимо да се представя – Събрали сме се тук да почетем нашия приятел и колега Джеръми Гроув, но така, както самият той би искал да го сторим: с ядене, пиене, музика и с весело настроение, а не мрачни лица и печални речи – Директорът говореше с лек френски акцент. Макар Пендъргаст да бе спрял на място, когато директорът се качи на сцената. Д’Агоста забеляза, че агентът продължаваше да обхожда залата с неспокойните си очи. – Запознах се с Джеръми Гроув преди двайсетина години, когато той рецензира нашата изложба на Моне за „Даунтаун“ Това бе – как да се изразя – класическата рецензия а ла Гроув.

Из залата се понесе многозначителен смях.

— Джеръми Гроув бе преди всичко човек, които казваше истината такава, каквато я виждаше, без да трепне и със стил. Изостреното му като шпага остроумие и непочтителните му иронични забележки развеселяваха множество вечерни празненства…

Д’Агоста се извърна. Пендъргаст продължаваше непрестанно да оглежда залата и се понесе отново, бавно, досущ като акула, току-що подушила кръв във водата. Д’Агоста го последва. Обичаше да наблюдава Пендъргаст в действие.

Там, до масата с напитките, си наливаше питие един удивителен млад мъж, облечен изцяло в черно и с козя брадичка. Имаше изключително големи, дълбоки и бистри очи, а пръстите му бяха дори по-тънки и приличащи на паешки крачета от тези на Пендъргаст.

— Морис Вилнюс, художник абстрактен експресионист – прошепна Пендъргаст. – Един от многото бенефициенти на услугите на Гроув.

— Какво би трябвало да означава това?

— Спомням си една рецензия, която Гроув написа за картините на Вилнюс преди няколко години. Фразата, която най-силно се е запечатала в съзнанието ми е следната: „Тези картини са толкова лоши, че предизвикват уважение, дори страхопочитание. Необходим е специален талант, за да се правят посредствени неща на такова равнище. А Вилнюс разполага в изобилие с такъв талант“.

Д’Агоста преглътна смеха си.

— Струва си да го убиеш за това.

Той бързо прие подобаващо изражение, защото Вилнюс се бе извърнал и ги бе видял, че приближават

— А, Морис, как сте? – попита Пендъргаст.

Художникът повдигна две много дебели вежди. Като негов събрат, изстрадал отрицателните критични бележки. Д’Агоста очакваше да види гняв, или най-малкото негодувание, изписани върху зачервеното лице. Но вместо това видя широка усмивка.

— Познаваме ли се?

— Казвам се Пендъргаст. Срещнахме се за кратко на откриването на вашата изложба в галерия „Делитъл“ миналата година. Прекрасни неща. Мисля си да купя нещо за апартамента си в „Дакота“. Усмивката на Вилнюс стана още по-широка.

— Много се радвам – Говореше с руски акцент. – Може да дойдете по всяко време. Елате днес. Тъкмо ще осъществя петата си продажба за тази седмица.

— Наистина ли?

Д’Агоста забеляза, че Пендъргаст умишлено се стараеше да прогони нотката на изненада от тона си. В дъното гласът на директора продължаваше да каканиже: „… човек с кураж и решителност, който не се прости по най-кроткия начин в онази нощ.“

— Морис – продължи Пендъргаст, – бих искат да поговоря с вас за Гроув и последното…

Изведнъж към Вилнюс се втурна една жена на средна възраст, смъртнобледна, облечена в рокля с пайети. Следваше я висок мъж с черен смокинг, чиято плешива глава блестеше като полиран скъпоценен камък.

— Морис, скъпи! Просто трябваше да те поздравя лично. Тази нова рецензия е просто чудесна. И много, много закъсняла.

— Вече сте я видели? – отвърна с въпрос Вилнюс, обръщайки се към новодошлите.

— Този следобед – отвърна високият мъж. – Получих по факса коректура от нея в галерията си.

“… а сега – една от любимите на Джеръми сонати на Хайдн“.

Хората продължиха да разговарят, пренебрегвайки мъжа на подиума Вилнюс погледна отново за миг Пендъргаст.

— Радвам се, че се видяхме отново, господин Пендъргаст раче той, извади от джоба си визитка и я подаде на агента. Моля, отбийте се в ателието ми по всяко време. – След това се обърна към жената и придружителя й. Докато се отдалечаваха, Д’Агоста чу Вилнюс да казва: – Забележително е колко бързо се разпространява новината. А рецензията ще бъде публикувана едва след ден.

Д’Агоста погледна Пендъргаст. Той също наблюдаваше как Вилнюс се отдалечава.

— Интересно – прошепна под носа си агентът.

Отново се понесоха из публиката. Дьо Ваш бе приключил речта си и нивото на шума пак се повиши. Клавесинът поде отново, но сега вече съвсем не се чуваше, заглушен от звуците на пиене, ядене и клюкарстване.

Пендъргаст изведнъж ускори крачка и се понесе като стрела всред тълпата. Д’Агоста разбра, че целта му бе директорът на „Мет“, които слизаше от сцената.

Дьо Ваш спря, като ги видя да приближават.

— А, Пендъргаст. Само не ми казвайте, че тъкмо вие сте се заели със случая.

Пендъргаст кимна.

Французинът сви устни.

— Официално ли сте тук? Или може би като негов приятел.

— Гроув имаше ли изобщо приятели?

Дьо Ваш се изсмя.

— Вярно, много вярно. Приятелството бе непознато за Джеръми, нещо, което той държеше надалеч от себе си. Последния път, когато го видях – чакайте да помисля – бе на една вечеря. Спомням си, че помоли седящия срещу него мъж – един напълно безвреден джентълмен с изкуствени зъби – да спре да потраква с резците си, докато яде: защото бил човек, а не плъх. Малко по-късно някой покапа вратовръзката си със сос и Джеръми го попита да не би случайно да е роднина на Джаксън Полък – Сър Жервас се изсмя. – И всичкото това само на една вечеря. Може ли човек, който най-спокойно говори такива неща, изобщо да има приятели?

Сър Жервас бе повикал от група отрупани с бижута матрони. Извини се на Пендъргаст, кимна на Д’Агоста и се обърна. Погледът на Пендъргаст отново се плъзна из залата и накрая се спря върху група хора до клавесина.

— Воала – рече той – Главната жилка.

— Кой?

— Онези тримата, които си говорят. Заедно с Вилнюс, с когото току-що се запозна, те са били гости на последната вечеря, дадена от Гроув. И са главната причина да сме тук.

Погледът на Д’Агоста се спря първо на един незабележителен на вид мъж в сив костюм. До него стоеше прилична на привидение възрастна дама, цялата пудра и руж, облече на безупречно, с перфектен маникюр и прическа в очевидно неуспешен опит да изглежда на по-малко от шейсет години. Носеше огърлица от талкова големи смарагди, че Д’Агоста се побоя да не би кльощавите й рамене да рухнат под тежестта им. Ала забележителната фигура и тази група бе от другата й страна – изключително пълен мъж с разкошен гълъбовосив костюм, допълнен с копринена жилетка, бели ръкавици и златен ланец.

— Жената – прошепна Пендъргаст, – е лейди Милбанк, вдовица на седмия барон Милбанк. Говори се, че е отровна клюкарка, пиячка на абсент и неуморима организаторка на спиритични сеанси и викането на духовете на мъртвите.

— Тя самата изглежда така, сякаш се нуждае да бъде повикана от мъртвите.

— Винсънт, липсваше ми твоето язвително чувство за хумор. Едрият господин несъмнено е граф Фоско. Чувал съм отдавна за него, но го виждам за първи път.

— Трябва да тежи най-малко сто и петдесет килца.

— Но забележи с каква лекота се носи. А високият господин в сивия костюм е Джонатън Фредерик, художественият критик от „Изкуство & антики“.

Д’Агоста кимна.

— Да рискуваме ли да се набутаме в бърлогата на лъва?

— Ти си шефът.

Пендъргаст веднага закрачи натам, плавно и безсрамно се промъкна в групата и като улови ръката на лейди Милбанк, я поднесе към устните си.

Старицата се изчерви под грима си.

— Имали ли сме удоволствието да…?

— Не – отвърна Пендъргаст. – И толкова по-жалко. Казвам се Пендъргаст

— Пендъргаст. А кои е приятелят ви? Бодигард? – Думите й предизвикаха изблик на смях от групата.

Пендъргаст се засмя заедно с тях.

— В известен смисъл.

— Ако работи на черно, извън работно време – намеси се високият мъж на име Фредерик, – трябва да е без униформа. В крайна сметка това е възпоменателна служба.

Д’Агоста забеляза, че Пендъргаст не си даде труда да поправи мъжа за работата извън работно време. Вместо това агентът поклати тъжно глава, пренебрегвайки забележката.

— Ужасно тъжна работа – тази с Гроув, не мислите ли?

Всички закимаха.

— Дочух, че дал вечеря в нощта преди смъртта си.

Изведнъж се възцари мълчание.

— Вижте сега, господин Пендъргаст – примига лейди Милбанк. – Забележката ви е крайно необичайна. Нали разбирате, всички ние бяхме на тази вечеря.

— Наистина ли? Казват, че е възможно убиецът да е бил гост на тази вечеря.

— Колко вълнуващо! – извика лейди Милбанк – Досущ като в роман на Агата Кристи. Всъщност всеки от нас имаше собствени мотиви да ликвидира Гроув. Е, поне имахме. – Тя се спогледа набързо с другите. – Но пък, от друга страна, не сме само ние. Не е ли така, Джейсън?

Тя повиши тон и извика един млад мъж, който минаваше наблизо с чаша шампанско в ръка. От бутониерата на бежовото му сако висеше орхидея, косата му имаше мармаладен цвят.

Младежът спря и се намръщи.

— За какво говорите?

— Това е Джейсън Принс – засмя се закачливо дамата – Джейсън, току-що казвах на господин Пендъргаст колко много хора в тази зала са имали повод да убият Джеръми Гроув. А ти пък си известен като ревнив младеж.

— Както винаги, тя говори пълни глупости – изчерви се Принс. Завъртя се на пета и се отдалечи.

Лейди Милбанк отново се засмя звънливо.

— А Джонатън пък е бил неведнъж сапунисван от Гроув. Нали, Джонатън?

Белокосият мъж се усмихна иронично.

— Всъщност аз съм член на доста голям клуб от такива хора.

— Той те нарече надуваемата кукла на художествените критици, нали така?

Мъжът дори не мигна.

— Гроув обичаше фразеологичните обрати. Но мисля, че се съгласихме, че всичко това е минало, Ивлин. Това бе преди повече от пет години.

— А и графът! Първокласен заподозрян. Погледнете го само! Очевидно е, че е човек на черните тайни. И е италианец, а нали ги знаете тях.

Графът се усмихна.

— Ние, италианците, сме съмнителни създания.

Д’Агоста изгледа с любопитство графа. Поразиха го очите му – тъмносиви на цвят, с неповторимата прозрачност на дълбока вода. Имаше дълга сива коса, причесана назад, а кожата му бе розова като на бебе, въпреки възрастта му – навярно наближаваше шейсетте.

— А после идва моят ред – продължи лейди Милбанк. – Мажете да си помислите, че аз имам най-силният мотив от всички да го убия. Някога бяхме любовници. Шерше ла фам!

Д’Агоста потръпна и се почуди дали подобно нещо бе изобщо възможно физически.

Фредерик, критикът, изглежда изпита не по-малко отвращение от тази възможност, защото започна да се оттегля.

— Извинете ме, трябва да поговоря още с някои хора.

Лейди Милбанк се усмихна.

— За новото си назначение предполагам?

— Всъщност – да. Господин Пендъргаст, много ми беше приятно да се запознаем.

В разговора последва кратка пауза. Д’Агоста забеляза, че сивите очи на графа се бяха спрели върху Пендъргаст и върху устните му заигра лека усмивка.

— За Бога, господин Пендъргаст – каза графът, – какъв е вашият официален интерес към този случай?

Пендъргаст не реагира. В отговор той само бръкна във вътрешния джоб на сакото си, извади портфейла и бавно и благоговейно го отвори, сякаш бе сандъче с бижута. Златната значка проблесна на светлините в залата.

— Ecce signum![8] – извика доволен графът.

Възрастната дама отстъпи крачка назад.

— Вие? От полицията?

— Специален агент Пендъргаст, от Федералното бюро за разследване.

Лейди Милбанк заобиколи графа.

— Знаели сте и не ни казахте? А аз изкарах всички ни тук заподозрени! – гласът й се изгуби в тихите възклицания на смях.

Графът се усмихна.

— Още щом го зърнах, разбрах, че е от полицията. На мен изобщо не ми прилича на агент от ФБР.

Графът се обърна към Пендъргаст:

— Надявам се информацията на Ивлин да ви бъде от полза, господине.

— Много – отвърна Пендъргаст. – Слушал съм много за вас, граф Фоско.

Графът се усмихна.

— Доколкото разбирам, вие с Гроув сте отдавнашни приятели.

— Общо бе влечението ни към музиката и изкуството, както и висшето им съвместяване в операта. Да не би случайно да сте любител на операта?

— Не, не съм.

— Така ли? – графът изви въпросително вежди – И защо?

— Винаги съм смятал, че операта е просташка и инфантилна. Предпочитам симфоничните форми: чиста музика без подпорите на сценография, костюми, мелодрама, секс и насилие.

На Д’Агоста му се стори, че графът бе като поразен. Но сетне разбра, че Фоско се смееше мълчаливо – това се разбираше само по вътрешните му конвулсии. Смехът му продължи доста дълго. След това той избърса с кърпичка ъгълчетата на очите си и леко плесна с пълните си ръце в знак на одобрение.

— Виж ти, виж ти. Разбирам, че сте джентълмен с твърди убеждения.

Графът замълча за малко, сетне се наведе към Пендъргаст и запя тихо, дълбокият му бас едва надделяваше на шума в залата:

Braveggia, urla! T’affreiia

a palesarmi il fondo dell’alma ria!

Графът замлъкна, изправи се и се усмихна широко.

— „Тоска“, една от любимите ми опери.

Д’Агоста видя как Пендъргаст леко сви устни.

— „Викай, самохвалко – преведе той. – Какво нетърпение да ми покажеш и последните остатъци от своята отвратителна душа!“

Групата настръхна, приела думите като обида към графа. Но самият граф само се усмихна.

— Браво Виждам, че говорите италиански.

— Ci provo – отвърна Пендъргаст.

— Скъпи приятелю, щом можете да превеждате Пучини толкова добре, бих казал, че се справяте далеч по-добре, от колкото просто да „опитвате“. Значи не обичате операта. Мога само да се надявам да сте по-малко филистимлянин по отношение на изобразителното изкуство. Имали ли сте възможността да се насладите на онзи Гирландайо ей там? Поразителен е.

— Като стана дума за това – каза Пендъргаст, – питам се, графе, дали бихте отговорили на няколко въпроса.

Графът кимна.

— В какво настроение бе Гроув вечерта, преди да умре? Разстроен ли беше? Изплашен?

— Да, беше разстроен и изплашен. Но не искате ли да погледнем картината по-отблизо? – Графът пое към платното. Другите го последваха.

— Граф Фоско, вие сте един от последните, видели Джеръми Гроув жив. Бих бил благодарен за помощта ви.

Графът отново плесна с ръце.

— Простете непочтителността ми. Искам да помогна. Знаете ли, че вашият занаят винаги ме е очаровал. Ревностен читател съм на английски криминалета – това е може би единственото нещо, за което англичаните ги бива. Но трябва да си призная, че не съм свикнал аз да бъда предмет на разследване. Усещането е не особено приятно.

— Никога не е било приятно. Какво ви кара да смятате, че Гроув е бил разстроен онази вечер?

— През цялата вечер не можа да застане на едно място повече от няколко минути. Почти не пи – което бе поразително отклонение от обичайните му навици. От време на време говореше високо, почти замаяно, понякога се разридаваше.

— Знаете ли защо беше разстроен?

— Да. Боеше се от дявала.

Лейди Милбанк плесна с ръце в израз на крайна възбуда.

Пендъргаст се взря внимателно във Фоско.

— И какво ви кара да мислите така?

— Когато си тръгвах, ми зададе много особен въпрос. Понеже знаеше, че съм католик, ме помоли да му заема кръста си.

— И?

— Заех му го. И трябва да си призная, че съм малко обезпокоен за съдбата му, след като прочетох сутрешните вестници. Как бих могъл да си го получа обратно?

— Не можете.

— Но защо?

— Той е сред доказателствата.

— Аха – рече с облекчение графът. – Но след време ще мога да си го взема, нали?

— Не виждам защо ще го искате, освен заради скъпоценните му камъни.

— И защо смятате така?

— Защото е обгорял и стопен до неузнаваемост.

— Не! – извика графът. – Той беше безценна семейна реликва, предавана от ръка на ръка от поне дузина поколения. Дядо ми го подари за първото ми причастие! – Той се овладя бързо. – Странно нещо е съдбата, господин Пендъргаст. Гроув не само почина ден преди да ми свърши една много важна работа, но и отнесе със себе си ценния ми наследствен кръст. Е, такъв е животът – Графът изтупа ръце. – А сега може би ще ми дадете в замяна известна информация? Аз задоволих любопитството ви, задоволете и вие моето.

— Съжалявам, но не мога да говоря за разследването.

— Скъпи ми господине, нямам предвид делото, говоря за тази картина! Бих искал да чуя мнението ви.

Пендъргаст се обърна към картината и рече небрежно:

— В лицата на тези селяни виждам влиянието от Портинарския триптих.

Графът се усмихна.

— Какъв гении! Какво прозрение!

Пендъргаст леко сведе глава.

— Не говоря за вас, приятелю, а за художника. Виждате ли, това е било наистина голямо постижение, след като Гирландайо е изписал това малко платно три години преди Портинарскнят триптих да е пристигнал във Флоренция от Фландрия.

Графът се усмихна широко на публиката си.

Пендъргаст хладно отвърна на погледа му.

— Гирландайо е виждал ескизите за картината, които били изпратени на семейство Портинари пет години преди да пристигне самият олтар. Изненадан съм, графе, че не сте информиран за този факт.

В един миг усмивката на графа се стопи. Но той пак плесна с искрена възхита.

— Чудесно, чудесно! Май ме победихте на мой терен. Аз неистина трябва да ви опозная по-добре, господни Пендъргаст – за човек от карабинерите вие сте изключително образован.

9.

Д’Агоста чу далечния звън в слушалката, толкова слаб, че сякаш другият телефон бе на луната. Дано да вдигне синът му, не искаше да говори с жена си.

Чу се изщракване и до него долетя познатият глас:

— Да?

Тя никога не казваше „ало“, винаги казваше „да“, сякаш обаждането му бе вече само по себе си бреме.

— Аз съм.

— Да? – повтори тя.

Мили Боже!

— Аз съм, Вини.

— Знам кой си.

— Бих искал да говоря със сина си, моля.

Последва пауза.

— Не можеш.

Д’Агоста усети как лумна гневът му.

— И защо не?

— Тук, в Канада, имаме едно нещо, което се нарича училище.

Д’Агоста се вцепени. Ами да, разбира се. Бе петък по пладне

— Забравих.

— Знам, че си забравил. Както забрави и да се обадиш за рождения му ден.

— Беше оставила телефона отворен.

— Сигурно кучето е съборило слушалката. Но можеше да изпратиш картичка, подарък.

— Но аз изпратих картичка и подарък.

— Пристигнаха ден по-късно.

— Изпратих ги десет дни преди рождения му ден, за Бога! Не можеш да виниш мен за бавната поща.

Това бе безумие. Той отново се бе оставил да бъде въвлечен в безсмислен спор. Защо изпитваха това неистово желание да се карат? Най-добре бе да не отговаря.

— Виж, Лидия, ще се обадя по-късно вечерта, става ли?

— Винсънт ще излиза с приятели.

— Тогава ще се обадя утре заран.

— Навярно няма да го завариш. Цял ден е на тренировки по бейзбол

— Тогава му кажи той да ми се обади.

— Мислиш ли, че можем да си позволим извънградски разговори с парите, които ни пращаш?

— Знаеш, че правя всичко, което е по силите ми. И никой не ви пречи да се върнете тук, знаеш го.

— Вини, ти ни домъкна тук въпреки писъците и жалбите ни. Ние не искахме да идваме. Отначало ни беше трудно. Но се случи нещо удивително. Аз заживях тук. Харесва ми. На Винсънт – също. Имаме приятели, Вини. Имаме свой живот. И точно сега, когото сме си стъпили отново на краката, ти искаш да ни върнеш в Куинс. Виж какво ще ти кажа никога няма да се върна в Куинс.

Д’Агоста не отвърна нищо. Това бе декларация, която не бе искал да провокира. Господи, наистина бе провалил всичко с това свое обаждане. А искаше само да поговори със сина си.

— Лидия, нищо не е издълбано върху камък. Можем да измислим нещо.

— Да измислим нещо ли? Време е да погледнем…

— Не го казвай, Лидия.

— Не, ще го кажа. Време е да погледнем фактите в очите. Време е…

— Недей!

— … време е да се разведем.

Д’Агоста бавно затвори телефона. Двайсет и пет години все така. Задъхваше се, почти му се догади. Но нямаше да мисли за това. Имаше работа за вършене.

* * *

Саутхамптънското полицейско управление се намираше в очарователно, макар и рушащо се старо дървено здание, в което някога е бил кънтри-клуба „Слейт рок“. Полицейското войнство се бе опитало, помисли си вяло Д’Агоста, да превърне интериора й в типичния лишен от очарование, застлан с линолеум, преграден със сгуробетонни блокове и боядисан в цвят на повръщано полицейски участък. Сградата дори излъчваше всеобщата миризма на участък: комбинация от пот, прегрели копирни машини, мръсотия, метал и почистващи препарати на хлорна основа.

Д’Агоста усети как в корема му се свива топка. Вече три дни работеше извън това място, тичаше заедно с Пендъргаст и докладваше на лейтенанта си по телефона. Но сега трябваше да се срещне лично с него. След телефонния разговор с жена си се чувстваше като развалина. Наистина трябваше да изчака и да й се обади по-късно. Мина през по-външните кабинети, кимайки наляво и надясно. Никой не изглеждаше особено радостен да го види; не бе особено популярен сред личния състав. Не се бе записал в боулинг-клуба, нито пък се отбиваше с тях в „Тайнис“ да мята стреличките на дартс. Винаги бе смятал тукашната си работа просто за преходен период преди връщането си в Нюйоркското управление, не смяташе, че си струва да завързва приятелства. Може би това бе грешка.

Отхвърли тези мисли и почука върху вратата с непрозрачно стъкло, която водеше към малкия кабинет на лейтенанта. С избелели златисти букви с черен кант бе изписано БРАСКИ.

— Да? – чу се гласът отвътре.

Браски седеше зад старо метално писалище. От едната му страна имаше купчина вестници – от „Поуст“ през „Таймс“ до „Ийст Хамптън рекърд“ – всичките с уводни статии за случая. Лейтенантът изглеждаше ужасно – сбръчкан, с тъмни кръгове под очите. Д’Агоста почти изпита съжаление към него.

Браски му кимна да седне.

— Някакви новини?

Д’Агоста му разказа за случилото се. След като свърши, Браски обърса с длан оредялата коса по темето си и въздъхна.

— Шефът се връща утре, а ние на практика не сме стигнали доникъде. Нямаме данни за влизане и излизане от местопрестъплението, нямаме латентни доказателства, никакви косми или нишки от тъкани, никакви свидетели, нищичко. Кога ще дойде Пендъргаст?

Тонът му бе почти безнадежден, толкова бе отчаян.

— След половин час. Искаше да проверя дали всичко е готово.

— Готово е – надигна се с въздишка лейтенантът. – Последвай ме.

* * *

Залата с доказателствата бе поместена в поредица от преносими, контейнерен тип структури, заели от край до край помещение зад полицейския участък на ръба на една от последните картофени ниви на Саутхамптън. Лейтенантът мушна магнитната си карта в скенера на вратата и влезе. Вътре Д’Агоста и колегата му сержант Джо Лилиън подреждаха последните доказателства върху масата в средата на дългото и тясно помещение. Покрай двете стени се издигаха лавици и шкафове, които се губеха в мрака, натежали от доказателствен материал Бог знае от колко години.

Д’Агоста огледа масата. Сержант Лилиън се бе справил отлично. Книжа, найлонови „джобове“, епруветки – всичко бе етикетирано и подредено като за парад.

— Смяташ ли, че това ще се хареса на твоя специален агент – попита Браски.

Д’Агоста не бе сигурен дали в тона му прозвуча сарказъм или отчаяние. Но преди да успее да отговори, чу познатия меден глас зад гърба им.

— Наистина, лейтенант Браски, наистина ще ми хареса.

Браски направо подскочи – Пендъргаст стоеше на прага с ръце зад гърба; сигурно някак си се бе промъкнал зад гърба им.

Приближи масата, все още с ръце зад гърба, със свити устни, разглеждаше доказателствата внимателно, като познавач, възхищаващ се на маса, отрупана с предмети на изкуството.

— Моля, заповядайте – каза Браски, – Не се съмнявам, че вашата лаборатория е по-добра от нашата.

— Аз пък се съмнявам, че убиецът е оставил други улики, освен онези, които е искал да остави. Засега само ще разгледам. Но какво е това? Стопеният кръст. Може ли?

Сержант Лилиън взе плика с кръста и го подаде на Пендъргаст. Агентът го взе внимателно и го обърна, за да го огледа от всички страни.

— Бих искал да го изпратим в лабораторията в Ню Йорк

— Няма проблем – Лилиън го взе и го постави в пластмасов контейнер.       – И този обгорен материал – Пендъргаст взе една епруветка с парченца изгоряла сяра. Отпуши я, размаха я под носа си и я запуши отново.

— Готово.

Пендъргаст погледна към Д’Агоста.

— Нещо да ви заинтригува, сержант?

Д’Агоста пристъпи напред.

— Може би. – Той хвърли един поглед върху масата и мина към пакета с писма.

— Всичко е обработено от лабораторните техници каза Лилиън – Тъй че можете да ги пипате.

Д’Агоста взе пакета и извади едно от писмата. Беше от момчето – Джейсън Принс – до Гроув. С периферното си зрение зърна самодоволната усмивка на Лилиън. Какво, по дяволите, му се виждаше толкова смешно? Д’Агоста зачете.

Господи. О, Господи! Изчервилият се Д’Агоста остави писмото на масата.

— Човек научава по нещо ново всеки ден, нали, Д’Агоста – попита го ухиленият Лилиън.

Д’Агоста се обърна отново към масата. Имаше малка купчинка книги – „Доктор Фауст“ от Кристофър Марлоу, „Нов сборник с християнски молитви“, „Malleus Maleficarum“.

— „Чукът на вещицата“ – рече Пендъргаст като кимна към последната книга – Професионалният справочник за гонене на вещици от времето на Инквизицията. Източник на информация за черните магии.

До книгите имаше купчинка разпечатки от уебстраници. Д’Агоста взе най-горния лист. Сайтът се наричаше „Maledicat Dominus“, а точно тази страница бе посветена на заклинания или молитви за прогонване на дявола.

— През последното денонощие, преди да умре, е посетил немалко такива сайтове – каза Браски. – А това са страниците, които е принтирал.

Пендъргаст разглеждаше с лупа една коркова тапа от винена бутилка.

— Какво е било менюто? – внезапно попита той.

Браски взе един бележник, разлисти няколко страници и го подаде на Пендъргаст.

Пендъргаст прочета на глас:

— Писия по дувърски, телешки медальон в сос от бургундско и гъби, задушени моркови, нарязани на тънки ивици, салата, лимонов шербет. Сервирано с „Петръс“, реколта 90-а. Чудесен избор на вино.

Пендъргаст върна бележника и продължи обхода си. Наведе се и взе смачкан лист хартия.

— Намерихме го на топка в кошчето за боклук. Изглежда е някаква коректура.

— Разпечатка от статия за следващия брой на „Арт ривю“. Ако не греша, списанието трябва да се появи по павилионите утре. – Пендъргаст оглади листа и пак зачете на глас: – „Историята на изкуството, като всяка друга велика дисциплина, си има своите свещени храмове: места и мигове, за които всеки уважаващ себе си критик би дал всичко, за да присъства. Първата изложба на импресионистите в Булеварда на капуцините през 1874 година е едно от тия събития: денят, в който Брак за първи път е видял „Госпожиците от Авиньон“ на Пикасо, е друг паметен момент и аз тук искам да ви кажа, че серията „Голгота“ на Морис Вилнюс – сега изложена в ателието му в Ийст вилидж – ще бъде подобна повратна точка в историята на изкуството“.

— На възпоменанието вчера май каза, че Гроув е мразел нещата на Вилнюс – вметна Д’Агоста.

— Така беше – в минали години. Но изглежда е претърпял вътрешна промяна – отвърна Пендъргаст и със замислено изражение остави листа върху масата – И това със сигурност обяснява защо снощи Вилнюс бе в таткова добро настроение.

— Намерихме и друга, подобна статия до компютъра му – каза Браски и посочи друг лист върху масата – Отпечатана, но неподписана. Изглежда обаче, че авторът й е Гроув.

Пендъргаст вдигна посочения лист.

— Това е статия за „Бърлингтън магазин“, озаглавена „Преоценка на картината на Жорж дьо ла Тур „Обучение на Девата“. – Прегледа я набързо. – Кратка статия от Гроув, която се отрича от предна своя рецензия, в която е обявил платното на Дьо ла Тур за фалшификат. – Пендъргаст остави листа – Изглежда в последните си часове е променил мнението си за доста неща.

Агентът плавно обиколи масата и отново се спря пред разпечатката на телефонните разговори.

— Виж, това може да бъде от полза, не смяташ ли, Винсънт – рече той и я подаде на Д’Агоста.

— Едва тази сутрин получих разрешение за тях – каза Браски – Към разпечатката е прикачен списък с имената и адресите, както и кратка идентификация на всеки, комуто се обаждал.

— Изглежда е провел доста разговори през последния си ден – каза Д’Агоста докато прелистваше разпечатката.

— Така е – каза Браски. – Обаждал се е на най-странни хора.

Д’Агоста обърна разпечатката и погледна списъка. Беше наистина странен: международен разговор с професор Йън Монткалм, Ню колидж, Оксфорд. Катедра по средновековна история. Друго обаждане – до Ивлин Милбанк, до Джонатън Фредерик. Редица обаждания за справки. След полунощ – обаждане до Лок Булард, индустриалеца, а след това още по-късно – до отец Кали.

— Възнамеряваме да разпитаме всички. Монткалм, между другото, е един от водещите световни експерти по средновековните сатанински практики.

Пендъргаст кимна.

— Милбанк и Фредерик са били на последната вечеря и обажданията до тях навярно са били за уговорки по организацията й. Нямаме идея защо се е обадил на Булард. Не разполагаме с доказателства дали изобщо се е познавал с него. Името на Кътфорт също не ни говори нищо. Той е някакъв продуцент на звукозаписи и за него също няма данни пътищата им с Гроув някога да са се пресичали. Но и в двата случая Гроув е звънял на домашните им телефони.

— А какви са тези обаждания на справки – попита Д’Агоста – трябва да са най-малко дузина.

— Доколкото можем да разберем, опитвал се е да открие някой на име Бекман. Рейниър Бекман. Това си личи и по сърфирането му в Интернет.

Пендъргаст остави изцапаната салфетка, която бе използвал.

— Чудесна работа, лейтенант. Имате ли нещо против и ние да разпитаме някои от тези хора?

— Моля ви, добре сте дошли.

* * *

Д’Агоста и Пендъргаст се качиха в ролса на агента, който ги чакаше със запален двигател пред полицейското управление с униформения си шофьор. Докато мощният автомобил ускоряваше ход, Пендъргаст извади подвързан с кожа бележник, отвори го на чиста страница и започна да си записва нещо със златна писалка.

— Както личи, имаме доста голям брой евентуални заподозрени.

— Аха. Почти всички, с които Гроув се е познавал.

— С евентуалното изключение на Морис Вилнюс. И въпреки всичко мисля, че списъкът ще се съкрати сам доста бързо. Междувременно, трябва да си разделим работата утре сутрин. – Той подаде списъка на Д’Агоста — Ти говори с Милбанк, Булард и Кътфорт. Аз ще поема Вилнюс, Фоско и Монткалм. Ето ти няколко служебни визитки от управлението на ФБР в Южен Манхатън. Ако някой не иска да отговаря на въпросите ти, просто му дай една от тях.

— Трябва ли да търся нещо конкретно?

— Не, просто рутинната полицейска работа. Стигнали сме до такъв етап в разследването, когато за съжаление трябва да навлечем старомодните детективски одежди. Нали така се казва в онези криминалета, които и ти пишеше?

Д’Агоста се усмихна кисело.

— Не съвсем.

10.

Найджъл Кътфорт, седнал в обзаведената в стил Baul трапезария на апартамента си на триста метра над Пето авеню, остави последния брой на „Билборд“ и подуши въздуха. Какво ставаше с вентилацията на апартамента му напоследък? За трети път вече в него проникваше тази воня на сяра. Два пъти идваха онези тъпанари от поддръжката на сградата и двата пъти не откриха нищо.

Кътфорт затвори вестника.

— Илайза!

Илайза бе втората му съпруга – най-накрая се отърва от онази дърта крава много се бе износила да му ражда деца и бе намерил нещо по-свежо – и ето, че тя се появи ма прага, облечена в гимнастическото си трико, разресваше дългата си руса коса склонила глава на една страна. Кътфорт дори дочу пукането на статичното електричество от движението на гребена.

— Пак тази миризма – рече той.

— И аз имам нос да я подуша – отвърна тя и отметна един кичур назад.

До неотдавна на Кътфорт му харесваше да я гледа как се занимава с косата си. А сега започваше да му лази по нервите. Поне по половин час на ден си губеше времето с това. И докато тя продължаваше да разресва косите си, Кътфорт усети как раздразнението му се усилва.

— Платил съм пет милиона и половина за този апартамент, а мирише като някаква шибана научна лаборатория. Защо не се обадиш на поддръжката?

— Ей го телефона, до лакътя ти.

На Кътфорт никак не му хареса тона, с който му отговори.

Тя отметна последния кичур коса, разтърси глава и се изправи

— След петнайсет минути трябва да съм на фитнес. Вече закъснявам.

След тези думи тя изчезна от прага. Кътфорт я чу как затваря вратата на гардероба, след като си взе маратонките. Минута по-късно забръмча асансьорът в коридора и нея вече я нямаше.

Той гледаше затворената врата, опитваше се да си напомни, че сам бе поискал нещо по-свежо, че се е сдобил с нещо по-свежо. Прекалено свежо, по дяволите.

Отново подуши. Ако не друго, миризмата бе станала по-слаба. Щеше да е отвратително да вика хората от поддръжка за трети път. Управата на сградата бе безнадеждна – занимаваше се с нещо, само ако и се разкрещиш. Но на този етаж имаше само два апартамента – другият бе купен, но още не се бяха нанесли в него, а на останалите етажи изглежда не подушваха нищо. Тъй че единствен Кътфорт се оплакваше.

Изправи се, жегна го някакво безпокойство. И Гроув се беше оплаквал от някаква лоша миризма при онова неговото чудато обаждане – оплака се от миризмата и от още хиляда неща. Той поклати глава, опитваше се да разсее облаците на съмненията, които бавно се струпваха.

Да не би да идваше от вентилационните шахти? Пообиколи като душеше въздуха. Във всекидневната миризмата бе по-силна, а в библиотеката – още повече. Последва я до апаратната душейки като куче. Все по-силна и по-силна. Отключи вратата, запали осветлението и се огледа. Тук беше красивият 64-канален „Струдър“ – записващата на твърд диск система, както и лавиците с техниката за обработка на записите. В дъното имаше няколко стъклени витрини, в които бе разположена скъпоценната му колекция. Китарата, която Мик Джагър бе строшил в Алтъмонт; ценният бас на Кийт Ричардс от 1950-а година, от първите години на поп културата с оригиналните си струни. Нотите на „Имеджийн“ с петна от кафе и с неприлични забележки по полетата. Жена му казваше, че апартамента приличал на „Планета Холивуд“. И това наистина го вбесяваше. Тук бе събрана най-страхотната колекция от свързани с историята на рока неща. Мястото, където бе открил „Събърбън лоунмоуърс“ в един демо запис на четири парчета, изпратен по пощата от Синсинати. Тук за първи път бе чул звука на Рапа Джоули и бе усетил как по гърба му пробягват странни тръпки. Кътфорт притежаваше добро ухо. Притежаваше умението да открива знака, носещ много пари. Не знаеше на какво го дължи и не го интересуваше. Важното бе, че работеше.

„Планета Холивуд“, виж ми окото! Но откъде, по дяволите идва тази миризма?

Кътфорт отиде до вратата с дебело стъкло, водеща към студиото. Определено идваше от там. Сигурно някаква апаратура бе изпищяла.

Отвори тежката звукоизолираща врата. И като го направи, миризмата го обгърна като мазна мъгла. През стъклото не го бе забелязал, но вътре имаше някаква лека мъглица. И не бе само миризмата на сяра; сега вече вонята беше много по-лоша. Напомни му на въргалящо се в горещ летен ден прасе.

Огледа бързо студиото – пианото „Бьозендорфер“ и любимите му микрофони „Нойман“, изолиращите камери, стените, облицовани с акустични плочки.

Да не би някое копеле да е тършувало из студиото му.

Кътфорт огледа внимателно помещението. Всичко изглежда си беше на мястото. Записващата апаратура бе включена. Положи длани върху редиците плъзгачи за управление на микрофоните – бяха студени, а подредените в редица дисплей – до един тъмни. Но какво бе онова там? В далечния ъгъл лежеше нещо на пода.

Пристъпи, наведе се към светлото дърво на пода, взе го. Беше зъб. Или по скоро бивник. Като бивник на глиган. Окървавен, кръвта още не беше засъхнала. И с някакъв кървав хрущял в единия край.

Хвърли го яростно и с отвращение.

„Някой скапаняк е влизал тук.“

Преглътна, отдръпна се назад. Това не бе възможно. Никой не би могъл да влезе. Нали самият той отключи вратата. Може да се е случило предишния ден, когато развеждаше онзи промоутър, който никак не му се нравеше. Но в този бизнес си имаше вземане-даване с най-странни птици. Бързо взе един парцал, вдигна зъба с него и направо изтича в кухнята пусна го в сметопровода, включи го и чу грубия режещ звук. От него се разнесе лоша миризма и той извърна лице.

Чу се остро иззвъняване и той едва не подскочи към стената. Пое дълбоко дъх, отиде до домофона и натисна копчето.

— Господин Кътфорт? Един полицай иска да ви види.

Кътфорт се взря в малкия видеоекран до домофона и видя във фоайето ченге на около четирийсет години, което пристъпваше от крак на крак.

— В събота? Какво иска?

— Не желае да каже, сър.

Кътфорт най-сетне овладя дишането си. Мисълта в този момент в апартамента да влезе ченге му се видя почти привлекателна.

— Нека да се качи.

* * *

При повторния оглед полицаят изглеждаше като всяко друго американско ченге от италиански произход, на всичко отгоре с акцент от Куинс. Кътфорт го настани на дивана във всекидневната и седна в креслото срещу него. Носеше емблемата на полицейското управление в Саутхамптън, което потвърди онова, което Кътфорт вече подозираше. Отнасяше се за Гроув. Не трябваше изобщо да отговаря на обаждането на онзи кучи син.

Ченгето извади бележник и писалка, а после – и касетофон.

— Никакви записи! – изгледа го свирепо Кътфорт.

Ченгето сви рамене и прибра касетофона в джоба си.

— Много странно мирише тук.

— Проблеми с вентилацията.

Ченгето разлисти бележника си и се приготви да започва.

Кътфорт се настани по-добре в креслото си и кръстоса ръце.

— Е, добре, полицай Дий-Агоста, какво мога да направя за вас?

— Познавахте ли Джеръми Гроув?

— Не

— Той ви се е обадил малко след полунощ на 16 октомври.

— Така ли?

— Точно това ви питам.

Кътфорт отпусна ръце и кръстоса крака като още веднъж съжали, че бе пуснал ченгето да се качи. Единственото утешително обстоятелство бе, че ченгето не изглеждаше много интелигентно.

— Отговорът е „да“, той ми се обади

— За какво разговаряхте?

— Трябва ли да отговарям на тези въпроси?

— Не, или поне засега не. Ако желаете, можем да уредим нещо по-официално.

На Кътфорт това не му се понрави. Премисли набързо.

— Нямам какво да крия. Притежавам колекция от музикални инструменти, разни неща от историята на рок музиката, ей такива работи. И той се интересуваше да купи нещо.

— Какво?

— Само едно писмо.

— Покажете ми го.

Кътфорт успя да потисне изненаданото си изражение.

Изправи се

— Последвайте ме.

Отидоха в апаратната. Кътфорт се огледа.

— Ей онова.

Ченгето отиде до витрината погледна, намръщи се.

— Писмо от Джанис Джоплин до Джим Морисън, неизпратено. Съдържа само два реда. В тях го нарича най-новата свалка в живота си – рече Кътфорт и успя да изобрази кикот.

Ченгето извади бележника си и започна да си преписва писмото. Кътфорт извъртя очи от нетърпение.

— А цената?

— Казах му, че не се продава.

— Каза ли ви защо се интересува от писмото?

— Каза само, че събирал неща от „Доорс“. И толкова.

— И вие нямахте нищо против да ви звъни затова в ранните часове на сутринта?

— Ние от музикалния бизнес работим до късно.

Кътфорт отиде до вратата на апаратната, отвори я и даде на ченгето достатъчно ясен знак, че е време да си тръгва. Но посетителят не помръдна. Вместо това подуши отново въздуха.

— Тази миризма наистина е много странна.

— Тъкмо се канех да позвъня на поддръжката.

— Същата гадна миризма като при убийството на Джеръми Гроув…

Кътфорт преглътна. Какво му бе казал Гроув? „Миризмата е най-лошото. Почти не мога да мисля ясно“ Гроув му беше казал тогава, че намерил нещо – къс месо с козина с размера на топка за голф. Изглеждало почти като живо… поне докато Гроув не го настъпил и не го изхвърлил в тоалетната. Кътфорт усети как сърцето му се разтуптя и пое на няколко пъти дълбоко въздух, издишвайки бавно, както го бяха учили в онези курсове за овладяване на усещането за безпокойство. Та това бе смешно! Все пак сме в шибания двайсет и първи век! „Спокойно. Найджъл!“

— Познавате ли човек на име Лок Булард, господин Кътфорт. Или Рейниър Бекман?

Тези въпроси, последвали веднага останалите, слисаха Кътфорт. Той поклати глава с надеждата, че изражението на лицето му не го издава.

— Били ли сте в контакт с Бекман? – настоя полицаят.

— Не.

Боже мой, изобщо не биваше да пуска ченгето тук.

— Ами Булард? Били ли сте във връзка с него? Нали разбирате – просто приятелски приказки за добрите стари времена.

— Не. Не познавам този мъж. Не ги познавам и двамата.

Ченгето направи дълъг запис в бележника си. Кътфорт се почуди какво толкова имаше да пише. Усети пот да се стича по хълбоците му. Опита се да преглътне, но нямаше нищо за преглъщане. Устата му беше суха.

— Сигурен ли сте, че не искате да ми кажете нещо повече за това телефонно обаждане? Защото всички останали, говорили с Джеръми онази вечер, казват, че е бил разстроен. Силно разстроен. Не и в настроение да си купува вещи, свързани с историята на рока.

— Вече ви казах всичко.

И когато най-сетне се върнаха във всекидневната. Кътфорт не предложи на ченгето да седне. Просто искаше то си тръгне.

— Винаги ли държите в апартамента си таткова топло господин Кътфорт?

Горещо беше. Кътфорт сам бе забелязал – горещо дори за самия него. Но не отвърна нищо.

— И у Гроув по време на убийството е било изключително топло, въпреки че отоплението в къщата е било изключено.

Ченгето го изгледа изпитателно, ала Кътфорт отново не каза нищо.

Полицаят изсумтя, затвори с плясък бележника си върна писалката в кожената й гайка.

— Ако бях на ваше място, господин Кътфорт, следващи път ще откажа да отговарям на въпроси на полицай без присъствието на адвокат.

— И защо?

— Защото адвокатът би ви посъветвал да си държите устатата затворена, вместо да лъжете.

Кътфорт се вторачи в ченгето.

— Какво ви кара да мислите, че лъжа?

— Гроув е мразел рок-музиката.

Кътфорт потисна отговора си. Ченгето очевидно не бе толкова тъпо, както изглеждаше. Всъщност, бе хитро като лисица.

— Ще се видим пак, господин Кътфорт. И следващия път всичко ще се запише на касетофон и ще бъде казано под клетва. Не забравяйте, че лъжесвидетелството е сериозно престъпление. По един или по друг начин ние ще разберем какво сте си говорили с Гроув. Благодаря ви за времето, което ми отделихте.

Още щом асансьорът забръмча по пътя си надолу, Кътфорт вдигна телефона и набра един номер с трепереща ръка. Това от което се нуждаеше, бе туристическа почивка на плажа. На плаж на другия край на света. Познаваше едно момиче от Фюкет, което вършеше удивителни неща. Не можеше да замине на следващия ден – най-големият му клиент щеше да дойде за много отлагана сесия – но веднага след това щеше да отпътува, майната им на всички останали клиенти. Щеше да се разкара от града. И от новата си жена. От онова ченге и от въпросите му. И особено – от този апартамент и от миризмата му.

— Дорис? Найджъл се обажда. Искам да си резервирам билет за Бангкок. За утре, ако е възможно, инак за понеделник сутринта. Не, ще пътувам само аз. И лимузина с шофьор да ме откара до Фюкет. Намери ми и една голяма къща на брега на морето, нещо наистина безопасно, с готвач, прислужница, личен треньор, бодигард и всичко останало не казвай на никого за къде заминавам, ясно ли е, Дорис, мила? Да Тайланд… Знам, че по това време на годината там е горещо, но остави на мен горещината.

„Винаги ли държите толкова топло в апартамента си господин Кътфорт?“.

Той тръшна слушалката и влезе в спатията, хвърли един куфар върху леглото и започна да вади неща от гардероба си: бански, копринено сако и панталон, слънчеви очила, сандали, пари, часовник, паспорт, сателитен телефон.

Не можеха да го обвинят в лъжесвидетелство, ако не можеха да разберат къде, по дяволите, да го намерят.

11.

Когато сержант Винсънт Д’Агоста влезе през задната врата на Нюйоркския атлетически клуб, той бе вече едно много силно разядосано ченге. Портиерът го спря на входа накъм „Сентръл парк“ – юг, макар че носеше и вратовръзка като част от пълната си униформа, и след като чу питането му, го отпрати към задната врата, защото не бил член на клуба. Това означаваше да извърви целия път до Шесто авеню да мине разстоянието от една пряка и да се върне на 58 улица – почти четвърт миля.

Докато крачеше, Д’Агоста ругаеше под носа си Кътфорт лъжеше, сигурен бе в това. Бе рискувал хазартно с идеята, че Гроув мразел рок-музиката, и очите на Кътфорт го бяха издали. И все пак, въпреки използвания остър език Д’Агоста знаеше, че между него и едно богато копеле като Кътфорт седеше цяла правосъдна система. Милбанк бе пълен провал – единственото, за което искаше да говори, бе новата и смарагдова огърлица. Тъпанарката дори не му беше дала улика, нито една. И ето го сега – да обикаля едно от на дългите карета от сгради в Манхатън. Мамка му!

Най-сетне стигна до задния вход на Атлетическия клуб натисна бутона за служебния асансьор – единственият тук, и когато след три минутно чакане вратите му най-сетне се отвориха със скърцане и пъшкаме, той натисна бутона с номер девет. Асансьорът се заизкачва бавно, оплаквайки се жално през цялото време, и най-сетне вратите отново се отвориха с изпъшкване. Д’Агоста излезе в мъждиво осветен коридор, в който за богаташки клуб бе прекалено тъмно – и пое към посочения с малка златиста ръка салон, върху чиято врата бе написано „Билярд“. Във въздуха се носеше лек мирис на дим от пура, който го накара да закопнее за една добра хавайска. Жена му го бе принудила да се откаже от навика, преди да заминат за Канада. Но може би пак щеше да пропуши. По дяволите, вече нямаше никаква причина да не го направи.

Докато вървеше по коридора, миризмата стана по-силна.

Влезе в обширна зала, чиято задна стена бе заета от високи прозорци. Още докато преминаваше през вратата, друг охранител скочи иззад малкото си писалище и извика:

— Господине!

Д’Агоста не му обърна внимание и изгледа залата. Погледът му веднага спря върху една самотна, тъмна фигура, обвита в дим, наведена над най-далечната билярдна маса

— Мога ли да ви попитам по каква работа, господине…?

— Не можете.

Д’Агоста мина покрай охранителя и закрачи покрай масите, ниско окачените лампи хвърляха кръгове светлина върху смарагдовите им повърхности. Беше шест часът вечерта и периметъра от Сентръл парк, който се виждаше през прозореца, бе съвсем тъмен. Ню Йорк притежаваше този магически миг на полуздрач – нито тъмно, нито светло, когато светлината на града се сливаха със светлината на небето зад него.

Д’Агоста спря на около три метра от мъжа и извади бележника си. Отвори го и написа: „Булард. 20 октомври“. След това зачака. Очакваше Булард да вдигне глава и да го види, но той не го направи. Вместо това се наведе още повече към зеленото сукно, с потънало в мрак лице и чукна нова топка. С плавно въртене на китката натри щеката си с креда и нанесе нов удар. Д’Агоста не бе виждал такава билярдна маса – беше по-голяма от обикновените, с по-малки джобове и с по малки топки само в два цвята – червен и бял.

— Господин Булард.

Мъжът не му обърна внимание, а се нагласи да удари поредната топка. Гърбът му бе огромен, раменете – широки, и копринената тъкан на костюма му се бе опънала силно върху гърба. Д’Агоста можеше да види ясно само горящия край на пурата и две едри, възлести ръце в кръга светлина; вените им бяха дебели и изпъкнали, приличаха на синкави земни червей. На едната ръка носеше два огромни златни пръстена. Булард удари една топка, заобиколи масата, удари друга. Д’Агоста тъкмо се канеше да каже нещо, когато мъжът се изправи рязко, обърна се, извади пурата от устата си и попита.

— Какво искаш?

Д’Агоста не отговори веднага. Вместо това си позволи една минута да огледа лицето на мъжа. Много бе възможно на земята да не съществува по-грозен мъж. Главата му бе огромна и смугла и макар тялото, към което бе прикачена да беше масивно и яко като на мечка гризли, тя все пак изглеждаше прекалено голяма за него. Яка челюст, с потръпващи мускули, се издигаше към вълнообразни ушни миди. По средата между тях имаше две сухи и месести устни, бели на фона на тъмната кожа – особено неприятно съчетание. Над тях стърчеше месест, надупчен от шарка нос. Масивни вежди бяха надвиснали над чифт хлътнали очи. От рунтавите вежди нагоре ниското чело преминаваше в плешив купол, чиято кожа бе изпъстрена с лунички и червеникавокафяви петна. Този мъж създаваше впечатлението за огромна животинска сила и самоувереност както външна, така и вътрешно. Когато се движеше, синята коприна, в която бе облечен, шумолеше, а движенията му бяха тежки и бавни като на як впрегатен кон.

Д’Агоста облиза устни.

— Имам няколко въпроса към вас.

Булард го изгледа за миг, след това мушна отново пурата в устата си и леко чукна една от топките.

— Ако обстановката тук ви разсейва, можем винаги да ви привикаме в участъка.

— Само минутка.

Д’Агоста погледна часовника си. Обърна се и видя пристъпващия от крак на крак прислужник, който ги наблюдаваше от другия край на залата, сключил ръце пред себе си досущ като църковен клисар, леко усмихнат.

Булард се обърна гърбом към Д’Агоста и се наведе над масата, коприната се опъна и се надигна, разкривайки ивица бяла памучна риза и чифт червени тиранти. Отново лек удар, отново изшумоляване на коприна.

— Булард, минутката ви свърши.

Булард вдигна щеката си, натри върха й с креда, след което отново се наведе. Това копеле възнамеряваше да нанесе още няколко удара.

— Вече ме ядосвате, знаете ли?

Булард нанесе удара и заобиколи масата за следващия.

— Тогава може би трябва да минеш курс по овладяван на гнева.

Замахна отново с щеката, съвсем леко побутна една топка и тя премина десетина сантиметра, за да „целуне“ леко друга топка.

Е, това вече му дойде до гуша.

— Булард, след следващия удар ще ти сложа белезниците и ще те изведа през парадния вход, покрай портиера всички останали, които ще се случат там. Ще те накарам да минеш от Сентръл парк – юг, до площад „Кълъмбъс“, където съм паркирал патрулката си. Ще се обадя по радиото за подкрепления и ще стоиш на тротоара на площада със заключени зад гърба с белезници ръце цяла вечер, докато не дойде подкреплението.

Ръката на Булард се спря върху щеката. След това той се изправи, мускулите на челюстите му заиграха. Бръкна в джоба си, извади мобилен телефон и започна да набира някакъв номер.

— Мисля да се обадя на кмета и да му кажа как един от хубавците му току-що ме заплаши с думички от по четири букви. — Направи го. В случай, че не си забелязал, аз съм от Саутхамптънското управление и не давам и пет пари за вашия кмет.

Булард вдигна телефона до ухото си и захапа пурата.

— Тогава действаш извън юрисдикцията си и заплахите ти за арест са въздух под налягане.

— Назначен съм за офицер за свръзка с Федералното бюро за разследване, управление „Южен Манхатън“. – Д’Агоста отвори портфейла си, извади една от визитките, които Пендъргаст му бе дал, и я хвърли върху билярдната маса – Ако искаш да се оплачеш на старшия инспектор, името му е Карлтън, а личният му номер е написан там.

Тези думи най-сетне подействаха. Булард затвори преднамерено бавно телефона. След това пусна угарката от пура в пепелника с пясък в ъгъла, където тя продължи да си дими.

— Добре. Успя да привлечеш вниманието ми.

Д’Агоста отвари бележника си. Нямаше никакво намерение да си губи повече времето.

— На 16 октомври в 2:02 часът Джеръми Гроув е позвънил на домашния ти номер. На борда на яхтата ти, предполагам. Разговорът е траял четирийсет и две минути. Вярно ли е това?

— Не си спомням за такова обаждане.

— Така ли? – Д’Агоста извади фотокопие от телефонната разпечатка и му я подаде – Разпечатката на телефонната компания казва друго.

— Не е необходимо да я виждам.

— Кой друг е бил там по онова време, за да приеме разговора? Искам имената. Приятелка, готвач, детегледачка, който и да е – Д’Агоста вдигна писалката си.

Последва дълго мълчание.

— По онова време бях сам на яхтата си.

— Тогава кой е вдигнал телефона? Котката ли?

— Няма да отговарям на повече въпроси без присъствието на адвоката ми.

Гласът му си отиваше на лицето – дълбок и дрезгав, като заговореше, сякаш драскаше с кибритена клечка по гръбнака на Д’Агоста.

— Вижте какво ще ви кажа, господин Булард, вие току-що ме излъгахте. Излъгахте офицер от полицията. Това се нарича възпрепятстване на правосъдието. Можете да се обадите на адвоката си, ако желаете, но то ще стане от управлението, а аз ще ви ескортирам дотам веднага. Това ли искате? Или да опитаме отново?

— Това е клуб на джентълмени и ще ви бъда благодарен ако не повишавате тон.

— Малко недочувам, нали разбирате, а и без друго не съм джентълмен.

Д’Агоста зачака.

Белите устни на Булард се разтеглиха в нещо подобие на усмивка.

— Сега, като го споменахте, наистина си спомням за онова обаждане на Гроув. Не бяхме разговаряли от доста време.

— За какво говорихте?

— За това-онова.

— Това-онова. – Д’Агоста си го записа – Това и онова. Цели четирийсет и две минути?

— Ами въвеждахме се в курса на събитията.

— Колко добре се познавахте с Гроув?

— Засичали сме се няколко пъти. Не бяхме приятели.

— Кога се запознахте с него?

— Преди години не си спомням.

— Пак питам, за какво си говорихте?

— Той ми разказа какво се е случвало с него напоследък

— Което е?

— Не си спомням точно. Статии, вечери, такива неща.

Същото като с Кътфорт – това копеле лъжеше, лъжеше, лъжеше.

— А вие? Вие какво му казахте?

— Горе-долу същото. За работата си, за компанията си.

— Каква бе причината за обаждането му?

— Ще трябва да питате него. Просто се информирахме.

— Значи ви се е обадил след полунощ просто да се информирате?

— Точно така.

— Откъде е знаел той домашния ви номер? Не е вписан в указателя.

— Предполагам, че някога съм му го дал.

— Нали казахте, че не сте били приятели?

Булард сви рамене.

— Може да го е взел от някого другиго.

Д’Агоста млъкна, за да погледне Булард. Той стоеше в сянка и все още не можеше да види очите му.

— Сторили ви се Гроув изплашен, неспокоен?

— Не бих могъл да кажа. Наистина не си спомням.

— Познавате ли Найджъл Кътфорт?

Мина един кратък миг, преди Булард да отговори.

— Не.

— А Рейниър Бекман?

— Не.

Този път нямаше пауза.

— А граф Изидор Фоско?

— Името ми е познато. Мисля, че съм го мяркал някъде по светските страници на пресата.

— Лейди Милбанк? Джонатън Фредерик?

— Не и не.

Безнадеждно беше. Д’Агоста знаеше кога е победен. Затвори бележника си.

— Не сме свършили с вас, господни Булард.

Булард вече се бе извърнал към билярдната маса.

— Но аз определено съм свършил с теб, сержант.

Д’Агоста се обърна на пета, но се спря. Извърна се отново.

— Надявам се да не планирате някакви пътувания извън страната, господин Булард.

Мълчание. Окуражен, Д’Агоста продължи в същата насока:

— Мога да ви обявя за важен свидетел и да огранича пътуванията ви. – Д’Агоста бе наясно, че не можеше да го направи, но шестото му чувство му подсказваше, че най-сетне е улучил в десетката. – Как ще ви се хареса това?

Булард си правеше оглушки, но Д’Агоста бе сигурен, че го бе чул. Обърна се и пое към изхода, покрай огромните зелени маси с малките им джобове. На вратата се спря и изгледа яростно прислужника. Усмивката му се бе стопила, а настроението му изведнъж бе станало абсолютно неутрално.

— Каква игра се играе тук? Билярд ли?

— Снукър, господине.

— Снукър ли?

Д’Агоста се вторачи в него. Да не би да му се присмиваше? Думата му прозвуча като нещо, за което една проститутка би поискала допълнително заплащане. Ала изражението на мъжа не издаваше нищо.

Д’Агоста излезе от залата, намери парадния асансьор и слезе с него. Майната му на портиера и на правилата му.

* * *

Светлината на вечерта полека-лека чезнеше в голямата билярдна зала на Нюйоркския атлетичен клуб. Лок Булард стоеше над масата, с щека в ръка, без повече да вижда масата или топките. Минаха шейсет секунди. И тогава той остави щеката на масата, запъти се към бара и вдигна слушалката на телефона. Нещо трябваше да бъде направено и то веднага. Трябваше да свърши важна работа в Италия и никой особено пък този сержант-парвеню – не можеше да го накара да я пропусне.

12.

Д’Агоста се спря на стълбите на Нюйоркския атлетически клуб и погледна часовника си. Беше едва 6:30. Пендъргаст го бе помолил да отиде в „по-горната“ му резиденция, както я наричаше, за да обменят информация от разпитите си през деня. Бръкна в джоба си, намери ключа, който Пендъргаст му бе дал. В девет. Имаше време за убиване. Ако паметта не го лъжеше, имаше една малка, сумрачна ирландска кръчма на име „Мълинс“ на ъгъла на „Бродуей“ и 61-а улица, в която предлагаха прилични сандвичи. Можеше да вечеря и да удари една студена бира.

Обърна се и хвърли поглед на фоайето, улови погледа на надменния портиер, който го бе накарал да обикаля, и нарочно се задържа повечко на стълбите. Онзи стоеше зад писалището и затваряше вътрешния телефон, без да го изпука из очи, а изражението върху мумифицираното му лице не издаваше притеснение. По дяволите, понякога му се струваше, че да приличаш на вкаменено лайно бе главното изискване да станеш портиер в Манхатън.

И сега, след като се спусна по стълбите и зави наляво на „Сентръл парк“ – юг, мислите му се върнаха към Пендъргаст. Защо, по дяволите, му бе необходима тази, „горна“ резиденция? От дочутото знаеше, че апартаментът на Пендъргаст в комплекса „Дакота“ бе без друго по-голям от повечето къщи. Извади картичката от джоба си: „Ривърсайд драйв“ номер 891. На коя пресечка бе тази сграда? Навярно бе една от онези елегантни стари здания край парка Ривърсайд около 96-а улица. Прекалено дълго бе стоял извън Ню Йорк. През изминалите години можеше да погледне всеки номер на някои от авенютата и да изчисли на коя пресечка се намира.

Кръчмата „Мълинс“ си беше там, където я бе запомнил. Само една сумрачна витрина с дълъг бар и стари дървени маси до отсрещната стена. Д’Агоста влезе, обзет от приятното предчувствие за един истински нюйоркски чийзбургер. С леко недопечено месо, не като онези натруфени изобретения в никадо, сирене камамбер, пилешки гърди и салата, които се продаваха в Саутхамптън за петнайсет долара.

Чак по-късно, добре нахранен, Д’Агоста излезе и пое на север към станцията на метрото на 66-а улица. Макар да беше 7:30, милиони коли препускаха, свиреха с гуми и клаксони – димящ хаос от стомана и никел, сред които и една златиста импала от осемдесетте години с тъмни стъкла, който едва не го прегази. След като го изпроводи с подходяща поредица от ругатни Д’Агоста се мушна в подлеза на метрото. Пъхна магнитната карта в машината, след това пое към перона да вземе мотрисата за горната част на града. И макар да бе убил един час, пак щеше да стигне рано. Може би трябваше да остане в „Мълинс“ и да изпие още една бира.

След по-малко от минута засилващият се рев, придружен балон от спарен въздух, изтласкан от тъмния тунел, сигнализира за пристигането на влака. Д’Агоста се качи, побърза да си намери място, настани се на твърдата пластмасова седалка и затвори очи. Почти инстинктивно броеше спирките на 72-а, 79-а и 86-а. Когато влакът намали скорост преди спирката на 86-а улица, той отвори отново очи, стана и слезе в южния край на станцията.

Прекоси „Бродуей“ и пое по 94-а, покрай авеню „Уес енд“ към „Ривърсайд драйв“. В далечния край на потъналия в зеленина булевард, зад тънкия зелен покров на Ривърсайд парк можеше да види магистралата „Уест сайд“ и реката отвъд нея. Беше приятна вечер, ала небето потъмняваше и във въздуха се усещаше влага. Мудните води и река Хъдсън се носеха като черно мастило, а светлините на Ню Джърси изпъстряха брега отсреща. Едва видима проблесна светкавица.

Той се обърна и погледна адреса на сградата на най-близкия ъгъл. Беше номер 214.

Двеста и четиринайсет ли? Д’Агоста изруга. Наистина бе забравил много неща през онези години, прекарани в Канада. Номер 891 бе далеч по-нагоре, отколкото смяташе може би – близо до Харлем. Какво, по дяволите, си въобразяваше Пендъргаст, че да живее там.

Можеше да се върне в метрото, но за това трябваше да върви дълго нагоре към „Бродуей“, може би да чака дълго на станцията, а след това и да извърви дългия път до къщата. Можеше да вземе такси, но това пак означаваше да върви до „Бродуей“, а по тава време на вечерта таксита за този район на града бе почти невъзможно да се намерят.

А можеше и да върви пеш.

Д’Агоста се обърна на север и пое по булеварда. Може би къщата се намираше на десет или петнайсет къси пресечки. Потупа се по корема. Щеше да му дойде добре, да изгори малко от калориите на мазния бургер. Освен това имаше повече от час време за убиване.

Закрачи бързо, белезниците и ключовете му подрънкваха. Вятърът шептеше в дърветата, обрамчващи Ривърсайд парк, а фасадите на елегантните жилищни сгради обърнати към реката бяха ярко осветени, пред повечето се виждаха портиери или охранители. Макар че наближаваше осем, много хора още се прибираха у дама си след работа мъже и жени в костюми, музикант, понесъл виолончело, двама приличащи на колежански професори със сака от туид, които разговаряха на висок глас за някого на име Хегел. Понякога някой вдигаше глава към него, усмихваше се и кимваше, доволен, че не е сам на улицата. 11 септември бе променил много неща в Ню Йорк сити и едно от тях бе начинът, по който хората гледаха на ченгетата. Ето още една причина да постъпи в Нюйоркската полиция при първа възможност. Д’Агоста си тананикаше докато вървеше, изпълваше дробовете си с главозамайващото благоухание – този неповторим аромат на солен въздух, дим от автомобилни ауспуси, боклук и асфалт. Долови лек дъх на печено кафе, който идваше от някой денонощен магазин за деликатеси. Ню Йорк сити. След като веднъж влезе в кръвта ти, никога повече няма да излезе от нея. Когато икономиката се пооправи и започнат отново да назначават полицаи, Д’Агоста ще бъде на опашката. Господи, ако трябва, можеше да постъпи като редови уличен полицай във Фар Рокъуей, стига да бъде отново в Нюйоркското полицейско управление.

Пресече 110-а улица. Номерата бяха още около 400, увеличаваха се, но не достатъчно бързо. Какво, по дяволите бе правилото за пресечките на „Ривърсайд“? Нещо се делеше на нещо друга, минус 59. Дори не можеше да прави повече догадки – знаеше само, че къщата се намираше много по-далече, отколкото бе предполагал.

Поне разполагаше с достатъчно време. Може би Пендъргаст живееше в една от онези професорски сгради от кафяв камък наблизо до Колумбийския университет. Сградите вече бяха по-малко елегантни, по-посредствени, но все още чисти и подредени. Навлизаше в пределите на Колумбийския университет с неговите студенти с торбести дрехи, хлапак крещеше от прозореца на друг хлапак на тротоара и му хвърли някакъв учебник. Д’Агоста се запита какъв ли би бил животът му, ако бе имал семейство, което можеше да го изпрати да учи в колеж. Сага вече би могъл да бъде един преуспял писател, може би критиците щяха да харесват книгите му повече. В колежа човек завързва сума познанства, а изглежда мнозина от критиците на „Ню Йорк таймс“ бяха завършили Колумбийския. И един другиму рецензираха книгите си. Проклетото издание „Таймс бук ривю“ бе като частен клуб.

Д’Агоста поклати глава. Както старият му дядо-италианеца би казал, това бе acqua passata – изтекла вода.

На пресечката на 122-а спря да си поеме дъх. Бе стигнал северния край не Колумбийския. Пред него бе сградата на „Интернешънъл хаус“ издигаща се като последна форпост на границата. Зад нея бе ничия земя.

А номерата бяха стигнали само до 550.

Мамка му. Погледна часовника си. Осем и десет. Беше извървял една миля. Беше изпълнил задълженията си за деня. А все още имаше много време, но вече не му бе забавно. А и тук, толкова навътре в квартала, шансът му да хване такси бе нулев. Все още се виждаха неколцина студенти, ала вече имаше и групички хлапаци, които се мотаеха по стълбищата, гледаха го как преминава и му изсъскваха или промърморваха по нещо. Сега вече разбра, че номер 891 на „Ривърсайд“ трябва да се намираше около 135-а улица, ако не и по-нататък. Можеше да стигне до там за десетина минути – и пак да е подранил – ала това означаваше да навлезе в самото сърце на Харлем.

Отново извади картончето от джоба си. Ето го адрес – изписан с елегантния почерк на Пендъргаст. Струваше му се невероятно, но не можеше да греши.

Остави светлия оазис на „Интернешънъл хаус“ зад гъба си без много да бърза, но и без да се мотае. Нямаше причини да нервничи – след като бе в униформа и с 9-милимеровня си глок в препасания кобур.

Докато продължаваше да върви, обстановката се променяше рязка. Вече ги нямаше студентите, суетнята. Уличните лампи бяха строшени, фасадите на жилищните сгради потънали в сумрак. Беше тихо, почти пусто. При 130-а улица Д’Агоста мина покрай една празна голяма къща една от наистина старите сгради: ламарината бе изтръгната от издънените прозорци, от сградата на улицата лъхаше миризма на мухъл и на урина. Сборище за наркомани. Следващото каре бе заето от „хотел“ със стаи с по едно легло, чиито обитатели седяха на стълбищата и пиеха бира. Замълчаха докато минаваше, и го изгледаха със замъглени очи.

Макар покрай тротоарите да бяха спрени множество стари коли – очукани, без прозорци, някои дори без колела – по пътя сега се движеха много по-малко возила. Премина една стара хонда акорд, толкова ръждива, че бе невъзможно да се разбере какъв бе първоначалният й цвят. Минута по-късно тя бе последвана от златиста импала с тъмни стъкла. На Д’Агоста му се стори, че забави ход, докато отминаваше. Изгледа я докато завиваше надясно.

Златиста импала. Сигурно в града имаше милион такива коли. По дяволите, започваше да става параноик. След всичкия този спокоен живот в Саутхамптън.

Той продължи неотклонно напред, мина покрай редица изоставени сгради – стари къщи, преустроени в апартаменти. Тротоарът вече бе осеян и с кучешки фъшкии, освен с парчета от счупени бутилки. Повечето от уличните лампи не светеха, стрелбата по тях бе любимо занимание в свободното време на бандите – а и при общата немара на общината към този район, щеше да отнеме цяла вечност да бъдат поправени.

Вече наближаваше същинския център на Западен Харлем. Струваше му се невероятно, че Пендъргаст държеше жилище тук – вярно, че бе ексцентрик, но чак пък толкова?

Следващата пресечка – на 132-а улица – вече бе напълно тъмна нито една улична лампа не светеше, а двете останали сгради в карето бяха изоставени и заковани с дъски. Дори постройките откъм страната на парка не светеха. Беше идеалното за местните джебчии – само дето никой, който бе с ума си, нямаше да мине оттук нощем.

Д’Агоста си напомни, че бе въоръжен, униформен и разполагаше с радиостанция. Поклати глава. В какъв глезльо се бе превърнал. Закрачи решително напред в тъмното каре.

Точно тогава забеляза колата зад себе си – движеше се бавно. Прекалено бавно. След като мина под последната светеща лампа. Д’Агоста забеляза отблясък от златистия й цвят същата шевролет импала, която едва не го бе прегази на 61-а западна улица.

Д’Агоста може и да бе забравил формулата за изчисляване на адреси, но радарът му на ченге от Нюйоркското управление си оставаше в перфектна работна форма и сега сигнализираше с все сила. Колата се движеше точно с такава скорост, че да се изравни с Д’Агоста точно по средата на тъмното каре.

Беше засада.

Д’Агоста взе мигновено решение. Хукна изведнъж наляво и спринтира напряко на улицата пред приближаващата кола. Чу свиренето на гумите при ускоряването й, ала той бе прекосил твърде бързо и вече навлизаше парка Ривърсайд, когато колата спря, свирейки с гуми, до бордюра.

И докато тичаше в тъмнината, той видя, че и двете врати се отвориха едновременно.

13.

Вратата на апартамента на десетия етаж в хотел „Шер Недърланд“ бе отворена от английски прислужник, тъй безупречно облечен, сякаш бе излязъл от страниците на романа на Уудхаус. Поклони се на Пендъргаст и се отдръпна встрани. Двуредният сюртук в стил Принц Албърт бе безупречно изчеткан и изгладен, а като се движеше, колосаният му нагръдник леко шумолеше. С едната си облечена в бяла ръкавица ръка пое палтото на Пендъргаст, а с другата му подаде сребърен поднос. Без да се колебае, Пендъргаст бръкна джоба си и извади тънка златна табакера, а от нея – визитка, която постави върху подноса.

— Моля господина да бъде тъй любезен да изчака.

Прислужникът пак се поклони леко и изчезна в дълъг коридор, понесъл подноса пред себе си. Чу се шум от отваряне на врата, леко изщракване на ключалка, почукване. Отвари се друга врата. След малко прислужникът се върна и рече:

— Моля господина да ме последва.

Пендъргаст влезе след прислужника във всекидневна с дървена ламперия, в която в голяма камина весело пращеше и блещукаше огън от брезови цепеници.

— Господинът може да седне, където пожелае – рече прислужникът.

Винаги привличан от топлината, Пендъргаст избра да седне в елин кожен фотьойл до камината

— Графът ще бъде на разположение след малко. Ще желае ли господинът амонтилядо?

— Благодаря ви.

Прислужникът излезе безшумно и се върна след по-малко от трийсет секунди с поднос, върху който имаше една-единствена кристална чаша, наполовина пълна с бледокехлибарена течност. Остави я на масичката до креслото и пак безшумно излезе.

Пендъргаст отпи от сухото, деликатно питие и огледа стаята с растящ интерес. Беше обзаведена с изящен, но ненатрапчив вкус и изглеждаше едновременно и уютна и красива. Подът бе застлан с рядък сафавидски килим в стил Шан Абасид. Камината бе стара, изградена от сив флорентински „пиетра серена“, с герба на старинна и благородна фамилия. Върху масата с чашата му също имаше редица интересни вещи – няколко старинни сребърни прибори, старинен сифон, няколко красиви стъклени шишенца за парфюм от римско време и малка етруска бронзова статуя.

Но картината над камината привлече най-силно вниманието на Пендъргаст. Приличаше на Вермеер и изобразяваше дама пред прозорец, разглеждаща дантела, хладната фламандска светлина струеше от прозореца и озаряваше лицето й, което хвърляше лека сянка върху роклята на жената. Пендъргаст познаваше всичките трийсет и пет известни картини на Вермеер. А тази не бе от тях. И въпреки това не можеше да бъде фалшификат никой фалшификатор не бе в състояние да наподоби светлината на Вермеер.

Погледът му заброди по-нататък. На отсрещната стена имаше недовършена картина в стила на Караваджо, изобразяваща посвещението на Павел във вярата по пътя към Дамаск. Беше по-малка и дори по-силна от прочутата картина на Караваджо в Санта Мария дел Пополо в Рим. Колкото повече я гледаше Пендъргаст, толкова повече се усъмняваше, че бе копие или от „школата“ на прочутия майстор, по-скоро бе негов етюд. Пендъргаст се обърна надясно – там на стената висеше картина: малко момиченце в тъмна стая, четящо книга на свещ. Пендъргаст забеляза, че много приличаше – но не бе копие – на серия от картини на тази тема – „Образованието на Девата“ от загадъчния френски художник Жорж дьо ла Тур. Възможно ли бе да е истинска?

В стаята бяха само тези три картини: три смайващи бижута. Но не бяха наложени претенциозно: напротив, изглеждаха като част от атмосферата на стаята, поставени за лична наслада, а не за да предизвикат завист у посетителя. Нито една картините нямаше етикет.

Любопитството му към Фоско се засили.

От съседните помещения се чуха едва доловими звуци. Свръхизостреният слух на агента се съсредоточи върху тях. Някъде далеч се отвори врата и Пендъргаст дочу подсвирването на птица, леки стъпки и дълбок, благ глас.

Пендъргаст се заслуша напрегнато.

— Хайде, излез и подскочи горе! Едно, две, три и горе! Три, две, едно – и долу!

Чу се чуруликане и цвъртене, придружено и от други звуци – плясък и бръмчене – които изпълниха съседната стая, примесени с весели призиви. А после красив тенор запя някаква ария белканто. И птицата – ако бе птица замлъкна, сякаш омагьосана. Гласът се издигна във височина и сила, след тава бавно затихна и точно в този момент се появи прислужникът.

— Графът ще ви приеме сега.

Пендъргаст се изправи и го последва по дълъг и широк коридор с библиотечни шкафове към съседния кабинет.

Графът стоеше в цялото си едро величие в просторния кабинет, едната стена, на които бе заета от прозорци, беше гърбом и гледаше към малък балкон, обрамчен с розови храсти, потънал в сумрак. Беше само по ослепително бяла с разкопчана яка риза. До него бе безупречно подредената работна маса. Най-малко стотина инструменти бяха подредени върху нея с геометрична точност: малки отвертки, поялници с тънки като игла върхове, бижутерски триончета, часовникарски менгемета и пили. До тях лежаха изящни малки зъбчатки, колелца, пружинки и лостчета, както и други фино изработени метални части, както и чипове, малки печатни платки, снопчета оптични кабели, електронни дисплейчета и парчета гума и пластмаса и най-различни други електронни предмети със загадъчна функция.

В средата на работната маса стоеше дървена Т-образна стойка и върху нея се намираше странен предмет, който на пръв поглед приличаше на папагал-тритон, блестящо бял с лимонов на цвят гребен, но при повторно поглеждане се виждаше, че бе механично устройство – птица-робот.

Прислужникът учтиво посочи на Пендъргаст да седне на близкото столче. Като по чудо се появи отново наполовина изпитата му чаша с амонтилядо, след това прислужникът изчезна като призрак.

Пендъргаст наблюдаваше графа. Със свободната си ръка взе ядка каузар от един поднос и я мушна между дебелите си устни, след което ги изду напред. С възбудено изсвирване папагалът-робот се качи първо на рамото на Фоско, след тава на ухото му и като се наведе напред с бръмчене на зъбчатките си – клъвна семенцето от издутите устни, спука го с механичната си човка и се престори, че го изяжда.

— Ах, скъпи мой, времето за игри свърши! – изгука графът. Върни се на пръчицата си.

Графът махна леко с облечената си в ръкавица ръка. Папагалът изписка недоволно и разтърси механичния си гребен, но не направи никакво друго движение.

— А, виждам, че днес се инатим – рече графът по-високо и по-твърдо. – Отивай си на мястото, малкият ми, инак цял ден ще кълвеш просо вместо ядки.

С нов крясък папагалът скочи от рамото му на масата отиде до Т-образната стоика изкачи се върху нея с металните си пръсти и зае мястото си, вперил кръглите си електронни очи в Пендъргаст.

Графът най-накрая се обърна, усмихнат се поклони и подаде ръка на Пендъргаст.

— Извинете ме, че ви накарах да чакате. Моят приятел – нали виждате – си иска своето.

— Много интересна птица – каза сухо Пендъргаст.

— Несъмнено е така! Вярно е, че сигурно изглеждам смешно с тези мои любимци.

— Любимци ли?

— Да. Но нали виждате колко ме обичат! Папагалът ми и – той наклони тлъстата си глава към другия край на стаята, където група мишки се забавляваха в натруфена телена паница и издаваха най-различни електронни писукания, – вижте моите мили бели мишлета! Но, разбира се, от всички мои любимци Буцефал е най-голямата ми гордост и радост – обърна се отново Фоско към папагала – Нали, миличък?

Единственият отговор на птицата бе да зарови масивния си клюн в пухкавите си изкуствени пера сякаш се засрами от комплимента.

— Трябва да простите на Буцефал – рече Фоско и цъкна с език. – не е свикнал с непознати. Трудно се сприятелява и писка, когато е недоволен – о, приятелю мой, така пищи, че няма да повярвате! Принудих се да взема двата съседни апартамента и да ги държа необитаеми, при това на доста висока цена. Но нали разбирате, стените не са достатъчна защита срещу дробовете на това великолепно създание!

Папагалът-робот не реагира на този панегирик, а продължи да гледа неподвижен Пендъргаст.

— Но всички те много обичат операта. Както е казал Конгрийв, музиката има своето обаяние и тъй нататък. Може би сте чул моето жалко пеене. Познахте ли откъде е?

Пендъргаст кимна.

— Арията на Полнонс от „Норма“: „Абандонарми кози потрести“.

— Аха! Значи ви е допаднало.

— Казах, че го познах. Кажете, графе, вие сам ли сте направили тези роботи?

— Да, любител съм на животните и машинарийките. Искате ли да видите канарчетата ми? Имам предвид истинските: аз рядко разграничавам своите собствени деца от тези на природата.

— Не, благодаря ви.

— Трябваше да се родя в Америка, да стана един Томас Едисон, тук щяха да насърчават моите изобретения. Но вместо това съм се родил в задушаващата, загиваща флорентинска аристокрация, където умения като моите са безполезни. Там, откъдето произхождам, от графовете се очаква да са стъпили здраво в осемнайсети век, ако не и по-рано.

Пендъргаст се размърда на столчето си.

— Мога ли да ви обезпокоя с няколко въпроса граф Фоско?

Графът махна с ръка.

— Оставете това „графе“. Намираме се в Америка и тук съм Изидор или Айсидор. Мога ли да ви наричам Алойзиъс?

Последва кратко мълчание, преди Пендъргаст да отвърне хладно.

— Ако нямате нищо против, графе, бих искал да проведем този разговор на официално равнище.

— Както искате. Виждам, че добрият Пинкетс ви е поднесъл нещо освежително. Той е истинско съкровище, не мислите ли? Англичаните са властвали над италианците толкова векове, че сега ми е особено приятна да имам поне един англичанин под своя власт. Но вие не сте англичанин, нали?

— Не

— Е, добро, тогава мога да говоря свободно за англичаните. Ха! Представете си само, единственият композитор, който са родили, е човек на име Бърд[9]!

Графът се настани в срещуположното кресло и Пендъргаст забеляза колко леко и лесно се движеше този огромен мъж, колко изтънчено седна.

— Първият ми въпрос, граф Фоско, се отнася до вечерята. Вие кога пристигнахте?

Графът събра белите си длани почтително, сякаш щеше да се моли и, и въздъхна.

— Гроув ни бе поканил за седем. И то в понеделник, много необичайно за него. Аз пристигнах пръв.

— В какво душевно състояние беше Гроув?

— В много тежко, бих рекъл. Както вече ви казах, изглеждаше разстроен, напрегнат. Но не чак толкова, че да не кани гости. Имаше готвач, но приготви основното ястие сам. Беше доста добър кулинар. Приготви много изискана пържола, леко запечена на огън, с лимон. Ни повече, ни по-малко. Идеално. А след това поднесе…

— Знам менюто, благодаря ви. Даде ли някакви признаци защо е разстроен?

— Не. Всъщност мисля, че полагаше много усилия да го скрие. Очите му щъкаха непрекъснато. Заключваше вратата след всеки пристигнал гост. Почти не пи, което бе доста необичайно за него. Беше човек, който обичаше хубавото бордо, и дори в този случай сервира няколко отлични вина, като токайско от Фрири, а след това – „Петрус“, реколта 90-а, наистина великолепно.

Виното „Шато Петрус“ от 1990-а се смяташе за най-доброто след фамозното от реколта 61-а и бе едно от най-ценените от Пендъргаст вина; имаше в избата си в „Дакота“ десетина бутилки от струващото по 2000 долара бутилката. Реши обаче да не споменава този факт.

Графът продължи описанията си словоохотливо и с много хумор.

— Гроув отвори също така, доста спонтанно, бутилка вино от Кастело ди Верадзано, от техните т.нар. „ботиля партиколаре“, онези с копринения етикет. Изключително.

— Познавахте ли другите гости?

Графът се усмихна.

— Познавам лейди Милбанк доста добре. С Вилнюс сме се срещали няколко пъти. Джонатън Фредерик познавам само от писанията му.

— За какво разговаряхте на вечерята?

Усмивката му се разтегли още повече.

— Това бе най-необичайното.

— Да?

— През първата част от вечерята разговаряхме за картината на Жорж дьо ла Тур, която сте видели във всекидневната ми. Какво мислите за нея, агент Пендъргаст?

— Нека се придържаме към темата ни, граф Фоско.

— Но това е тъкмо по темата. Следвайте мисълта ми. Смятате ли, че картината е от Дьо ла Тур?

— Да.

— Защо?

— Мазките на дантелата са доста характерни, както светлината от свещта, преминаваща през пръстите – определено е в стила на Дьо ла Тур.

Графът погледна Пендъргаст с любопитство, в очите му светнеха някакви неопределими пламъчета. След доста дълго мълчание той каза много тихо и сериозно:

— Изненадвате ме много, Пендъргаст. Наистина съм силно впечатлен – Шеговитият фамилиарен тон бе изчезнал; Направи кратка пауза и продължи – Преди двайсет години бях изпаднал в малко финансово затруднение. Предложих тази картина за продажба в „Сотбие“. Един ден преди търга Гроув писа малка статия в „Таймс“, в която наричаше платното една от фалшификациите на Делобр, направена някъде в началото на века. Беше изтеглена от търга и въпреки че разполагах с документи за произхода й, изгубих петнайсет милиона долара.

Пендъргаст се замиели върху това.

— И разговаряхте за това, така ли? За това, че е заклеймил вашия Дьо ла Тур като фалшификат?

— Да, в началото. След това разговорът се завъртя ока Вилнюс и неговите платна. Гроув ни припомни за първата голяма изложба на Вилнюс в Сохо в началото на осемдесетте. По онова време Гроув бе написал една легендарно-унизителна рецензия. Достатъчно е да кажем, че кариерата на художника след това изобщо не се възстанови от удара.

— Стройна тема за разговор.

— Наистина. А след това Гроув повдигна въпроса за лейди Милбанк и любовната връзка, която бе имал с нея преди години

— Виждам, че вечерята е била доста оживена.

— Едва ли мога да я сравня с друга такава.

— И как реагира лейди Милбанк?

— Как бихте очаквали да реагира една дама? Онази връзка съсипа брака й. А и Гроув се бе отнесъл отвратително с нея, изостави я заради едно момче.

— Доколкото разбирам, всеки от вас е имат причина да бъде смъртен враг на Гроув.

Фоско въздъхна.

— Такива бяхме. Всички го мразехме, включително и Фредерик Изобщо не го познавам, но разбрах, че преди няколко години, когато бил редактор на „Арт енд стайл“ имал неблагоразумието да напише нещо злобно за Гроув. Гроув имал познати по върховете и Фредерик бил набързо уволнен. Горкият човек не могъл да си намери работа години наред.

— Кога приключи вечерята?

— След полунощ.

— Кой си тръгна пръв?

— Аз първи се изправих и обявих, че си тръгвам. Винаги съм се нуждаел от доста сън. И другите се надигнаха. На Гроув никак не му се искаше да си тръгнем. Настояваше да останем, предлагаше напитки след вечерята, кафе. Много искаше да ни задържи още.

— Знаете ли защо?

— Изглежда се боеше да остане сам.

— Спомняте ли си точните му думи?

— До известна степен. – Фоско заговори с високия, характерен за висшата класа акцент: „Приятели мои! Нима ще си тръгвате? Но защо, още е едва полунощ! Хайде, да вдигнем тост за сдобряването ни и да полеем сбогуването ни с годините на заблудената ми гордост. Имам отличен портвайн, който трябва да опитате. Фоско – и ме дръпна ръкава – „Греъмс Тауни“, реколта 72-а година“. – Фоско изсумтя – Едва не се изкуших да остана, като чух това.

— Всички заедно ли си тръгнахте?

— Повече или по-малко – да. Взехме си довиждане и поехме без ред през моравата.

— И кога стана това? Бих искал да го узная с възможно най-голяма точност, ако обичате.

— В дванайсет и двайсет и пет. – Графът изгледа Пендъргаст и сетне рече: – Господин Пендъргаст, извинете ме, че отбелязвам това, но при всичките тези въпроси вие не ми зададохте най-важният.

— И какъв ще бъде той, граф Фоско?

— Защо Джеръми Гроув е поканил нас, четирима негови смъртни врагове, да бъдем с него в последната нощ от живата му?

Доста време Пендъргаст не отвърна нищо. Внимателно обмисляше и въпроса, и човека, който току-що го бе задал. Най-накрая отговори просто:

— Добър въпрос. Смятайте го за зададен.

— Тъкмо този въпрос зададе сам Гроув, когато се събрахме около масата в началото на вечерята. Повтори какво гласеше поканата: че ни кани у дома си тази вечер, защото сме четиримата души, с които е постъпил най-погрешно. Искаше да ни компенсира.

— Имате ли копие от поканата?

Фоско с усмивка я извади от джоба на ризата си и му подаде – къса, написана на ръка бележка.

— Той вече е бил започнал да прави тези компенсации. С преоценката си за работите на Вилнюс.

— Великолепна рецензия, нали? Разбрах, че Вилнюс е изложил творбите си в „Галерия 10“ и че цените им са се повишили двойно.

— Лейди Милбанк? Джонатан Фредерик? Как компенсира тях?

— След като Гроув не можеше да възстанови брака на лейди Милбанк, той й даде нещо за компенсация. Подари много изящна смарагдова огърлица там, на масата – предостатъчно в сравнение с онзи изсушен барон, когото бе изгубила. Четирийсет карата превъзходни шриланкийски смарагди на стойност поне един милион долара. Тя направо щеше да припадне от радост. А Фредерик? Той изобщо не можеше да припари до длъжността президент на фондацията „Едсел“, но Гроув му уреди този пост.

— Изключително. А за вас какво направи?

— Сигурно вече знаете отговора на този въпрос.

Пендъргаст кимна.

— Статията, която е написал за „Бърлингтън магазин“. Преоценка на картината на Жорж дьо ла Тур „Образоването на Девата“.

— Точно така. В което обявява, че е сбъркал, прави унизителни извинения и се бие в гърдите, за да утвърди възхитителната автентичност на платното. Прочете ни статията на глас на вечерята.

— Оставил я е до компютъра си. Неподписана и неизпратена.

— Съвсем вярно, господин Пендъргаст. Аз единствен от четиримата останах измамен от смъртта му. – Той разтвори ръце. – Ако убиецът бе изчакал един ден, щях да бъда с четирийсет милиона по-богат.

— Четирийсет милиона ли? Доколкото разбрах, е била изложена за продажба за петнайсет милиона.

— Това бе оценката на „Сотбис“ преди двайсет години. Днес платото ще се продаде за най-малко четирийсет милиона. Но при твърдението на Гроув, че е един от фалшификатите на Делобр… – Фоско сви рамене. – Една неподписана статия, намерена до компютъра на починал човек не означава нищо. Но това си има и добрата страна – аз ще мога да се наслаждавам на красивата картина до края на живота си. А знам, че е истинска вие знаете, че е истинска, дори друг да не знае това.

— Да – отвърна Пендъргаст. – В крайна сметка само това има значение.

— Добре казано.

— А онзи Вермеер, които е окачен до нея?

— Истински е.

— Нима?

— Картината е датирана – 1671 година в периода между „Дама пише писмо заедно с камериерката си“ и „Алегория на вярата“

— Откъде се е появила тя?

— Семейството ми я притежава от няколкостотин години. Графовете Фоско никога не са тръбили наляво и надясно какво притежават.

— Наистина съм удивен.

Графът се усмихна и се поклони.

— Разполагате ли с време да видите другата част от колекцията ми?

Пендъргаст се поколеба само секунда.

— Всъщност имам.

Графът се изправи и отиде до вратата. Преди да излязат той се обърна към механичния папагал на пръчицата му.

— Пази стаята, Буцефал, миличък.

В отговор птицата изграчи електронно.

14.

Д’Агоста бързо премина през дърветата, търсеше най-тъмната част от парка – гъста растителност, дървета и храсти, покрай крайбрежната улица, която водеше към магистралата за Уест сайд. Спря се, колкото да погледне назад. Две фигури тичаха подире му, пистолетите в ръцете им проблясваха.

Приведен, той тичаше на зигзаг сред дърветата и разкопчаваше в движение глока си. Извади пистолета и дръпна затвора му. Това бе предпочитаното оръжие на повечето съвременни полицейски управления и Д’Агоста нямаше избор дали да го носи – дежурен или не. Нямаше мощта на личния му 45-калнбров револвер, но бе лек и надежден и най-хубавото бе, че пълнителят му съдържаше петнайсет патрона. Бе оставил сутринта резервния пълнител в чекмеджето на бюрото си – на кого му трябва резервен пълнител, когато денят му е зает от разпити?

Мъжете вече бяха сред дърветата и се движеха бързо. Д’Агоста изхвърча, без да обръща внимание на шума, който вдигаше – храсталакът не бе достатъчно гъст, за да го скрие и повече от минута-две, най-много. Насочи се на юг, строшените клонки пращяха под краката му. Ако можеше да им избяга, дори временно, може би щеше да се върне на Ривърсайд драйв и да поеме към „Бродуей“ Нямаше да посмеят да го      преследват по толкова оживена улица. Бързо прецени възможностите. Най-близкият полицейски участък бе на 95-a улица между „Бродуей“ и „Амстердам“ – точно натам щеше да се насочи.

Чуваше мъжете, които тичаха подире му. Единият извика на другия, едва се чу отговорът му. Д’Агоста веднага усети какво ставаше, разделяха се и щяха да го преследват от двете страни на тясната паркова ивица.

Мамка му!

Приведен ниско, той тичаше между дърветата с изваден пистолет, нямаше време да спре и да помисли: нямаше време да използва радиостанцията си, нямаше време за нищо друго, освен да тича и да тича. Слабите светлинки на „Ривърсайд драйв“ проблясваха през листака вляво от него.

Вдясно бе дългият и обрасъл в храсти стръмен склон, който се спускаше към магистралата за Уест сайд. Чуваше бръмченето на препускащите далеч под него коли. За миг си помисли дали да не се спусне по склона и да излезе на магистралата, ала можеше много бързо да се оплете в гъсто обраслите с папрат площи.

Ако това станеше, щеше да се превърне в мюре, което искаше да бъде простреляно отгоре. Гората свършваше изведнъж и той изскочи на осветена от лунна светлина „сцена“ от успоредни пешеходни алеи с изглед към реката с градинки и дървета между тях. Беше излязъл на открито, ала нямаше никакъв друг избор, освен да продължи да бяга.

Кой, бе, мамицата му, го гонеше? Джебчии мразещи полицията? В това нямаше логика. Вече не бе просто случайна жертва. Тези убийци бяха решителни. Бяха го проследили от центъра на града. Преследваха го поради някаква причина.

Притича приведен ниско покрай първата цветна градинка зад редица железни пейки. Изведнъж зърна нещо вляво – червена точица светлина, която го преследваше, танцуваше покрай него като възбудена светулка.

Лазерен прицел.

Хвърли се вдясно в мига на изстрела. Куршумът удари металната пейка и с противен рикошет избръмча в тъмнина. Д’Агоста падна в цветната леха, претърколи се тромаво, и се изправи на колене и зае позиция за стрелба. Видя тъмна сянка да се движи бързо в сумрака на откритата тревна площ и стреля – веднъж, дваж – претърколи се на хълбок, изправи се и отново затича, проклинайки се, че отдавна не бе тренирал стрелба. Но дори неточните му изстрели имаха ефект, накараха ги да бъдат по-внимателни, забавиха ги. Поне такава бе хипотезата му. Мина покрай далечния край на градината и залегна сред дърветата.

Нова люлееща се светеща точка. Хвърли се на асфалта едновременно с изстрела, претърколи се, ожули каляното върху настилката, пак се изправи и затича. Стрелците използваха някакви големокалибрени оръжия и знаеха какво правят. Собствените му изстрели изобщо не ги забавиха. Тези момчета бяха професионални убийци. Прекоси детска площадка, прескочи люлката за двама, сетне и пясъчника, а накрая притича през малко площадче с фонтан, задъхан от усилието си. Боже мой, никак не беше във форма, остаряваше. Отминали бяха дните, прекарани във фитнес-центъра в участъка, които го поддържаха стегнат и във форма.

Прекоси друго площадче с фонтан, прескочи каменния парапет и отново се озова на стръмния, обрасъл склон, водещ към магистралата. Залегна зад каменната стена и зачака. Сега онези трябваше да прекосят откритата пешеходна алея. Точно тогава можеше да се прицели в тях. Стисна здраво в бойна хватка пистолета с две ръце, зае устойчива позиция, опита се да овладее накъсаното си дишане. Не натискай спусъка. Изстрелът трябва да ги изненада. И внимавай, брой всеки патрон.

Сега! Тъмните сенки изскочиха иззад дърветата бягаха бързо, Д’Агоста стреля – веднъж, дваж, три пъти.

Червените светлинки танцуваха по клоните около главата му и той изкрещя една неприлична дума, след като забрави собствения си съвет и стреля отново и отново по замъглените сенки. Не чуваше нищо заради гърмежите на собствения пистолет, но усети порой от куршуми да се забиват в камъка пред лицето му. Онези негодници не пропускаха и миг.

Той, от друга страна не попадна дори наблизо до тях, което никак не бе чудно, след като не бе застават на позиция за стрелбището цели три проклети години и точността му бе станала негодна като грамотите от спечелените награди по стрелба висящи по стените.

Отдръпна се от каменната стена и хукна отново, силно наведен, молеше се гърбът му да не се вижда. Докато тичаше извади пълнителя от пистолета и го погледна на слабата светлина. Празен. Останали му бяха само два патрона… Беше изхабил другите тринайсет.

Изведнъж нещо влезе в полезрението му между дърветата пред него – мостът над 110-а улица. Той бе изцяло ограден с метална мрежа, като клетка. Ако го сгащеха там, щеше да се превърне в прословутата риба, по която стрелят във варел.

Но да се върне обратно – да прескочи каменната стена и да пресече откритата алея означаваше да се набута направо в лапите на преследвачите си. И това щеше да бъде самоубийство.

Озърна се надясно. Имаше само една възможност. Или магистралата, или нищо. Да излезе на магистралата за Уест сайд да спре движението, да предизвика хаос, да се обади по радиостанцията за помощ. Там нямаше да го преследват.

Без да размишлява повече, той хукна надолу по стръмния наклон през къпини, смрадлики и отровен бръшлян, ту тичаше, ту се претъркулваше. Клоните на храсталака се впиваха свирепо и разкъсваха униформата му, а острите камъни на шкарпа нараняваха раменете и коленете му.

Бам! – чу се изстрел.

Склонът бе доста стръмен. Той падна, претърколи се колкото мажеше по-надалеч, изправи се с мъка и затича отново хвърляйки бърз поглед назад. Чу ги да си пробиват път на не повече от десет метра над него. В отчаянието си се обърна и наслуки стреля по по-близкия силует. Онзи отскочи встрани, след което отново хукна напред. Д’Агоста се обърна и затича с все сила. Сърцето му заби опасно силно. Шумът от автомобилния трафик изведнъж стана по-силен от фаровете проблясваха през дърветата, за миг го осветиха.

Бам! Бам!

Той се приведе, затича на зигзаг. Магистралата бе само на петнайсетина метра пред него. Фаровете вече го осветяваха почти непрекъснато и го превръщаха в съвсем лесна мишена.

Още десет метра. Дърветата оредяваха, отстъпваха терена на боклуци и бурени.

Бам!

Склонът свърши, теренът се изравни. Още шест-седем метра до края на дърветата и ще излезе на магистралата. Хукна отново на зигзаг.

Бум. И той бе отхвърлен назад. Зашеметен. Д’Агоста остана да лежи така един миг, решел, че са го улучили, че всичко е свършило. След това осъзна, че бе връхлетял с все сила върху телената ограда на магистралата. Огледа се мигновено: видя тънкия тел най-отгоре, гадната мрежа, цялата изподърпана и изкривена от скитници и наркомани. Разбира се. Преди години бе пътувал милион пъти по магистралата и бе виждал тази ограда, опасно надвесила над него пълна с боклуци и гниещи листа. Още едно от нещата, които бе забравил през тези години, прекарани в Британска Колумбия. Беше попаднал в капан.

Това бе. Надигна се на коляно и се обърна да заеме позиция. Един патрон, двама мъже.

Сметката никак не излизаше.

15.

Зад решетката на камината гореше слаб огън, хвърляше ръждиви отблясъци върху стените, заети с библиотечни шкафове, и прогонваше влажния хлад във въздуха. Две кресла заемаха място от двете страни на камината. В едното седеше специален агент Пендъргаст, а в другото – Констанс Грийн, бледа и слаба в красивата си изгладена и плисирана рокля. На една страна бяха остатъците от вечерния чай чашки, чинийки, цедилка, купичка със сметана, бисквити. Миришеше на восък за полиране на дърво и на книжни подвързии, покрай всички стени към високия таван се издигаха библиотечни шкафове със стари кожени подвързии и с проблясващи на огъня златисти букви върху кориците.

Сребристите очи на Пендъргаст се обърнаха за миг към часовника на лавицата над камината, след това отново се установиха върху стария вестник, който четеше. Тихият му глас подхвана пак оттам, където бе прекъснал.

— „Седми август, 1964 година Вашингтон. С 88 гласа срещу 4 „против“, Американският сенат упълномощи президента Джонсън да вземе всички необходими мерки, за да отблъсне въоръжените напаления срещу американските войници във Виетнам. Гласуването бе в отговор на обстрела на два американски бойни кораба от Северен Виетнам в Тонкийския залив…“

Констанс слушаше напрегнато, докато той четеше. Когато Пендъргаст обърна леко пожълтялата и крехка страница тя леко изшумоля.

Момичето вдигна ръка и Пендъргаст спря да чете.

— Не съм сигурна дали ще мога да понесе още една война. Жестока ли е?

— Една от най-жестоките. Ще разтърси цялата страна. Нека я оставим тогава за утре.

Пендъргаст кимна, внимателно сгъна вестника и го остави настрани.

— Не мога да повярвам колко жесток е бил миналият век. На човек му се стяга душата като си го помисли.

Пендъргаст склони глава в знак на съгласие.

Тя бавно поклати глава и пламъчетата от огъня се отразяваха в тъмните й очи и правата черна коса.

— Мислиш ли, че и този нов век ще бъде все тъй варварски?

— Двайсети век ни показа злото лице на физиката. Този ще ни покаже злото лице на биологията. Това ще бъде последният век на човечеството, Констанс.

— Толкова ли скептично си настроен?

— Дано Бог ме опровергае.

Пламтящи кехлибарено жълти въглени се срутиха и отвориха рана в огъня. Пендъргаст го разбута.

— А можем ли да преминем към резултатите от твоето проучване?

— Разбира се. – Констанс се изправи, отиде до една от лавиците и се върна с няколко тома. – Абат Тритемий. „Libre Angelis“, текстът на Макмастър. „Заклетата книга на Онорий“. „Secreium Philosophorum“ и разбира се, „Ars Notorium“. Все трактати за продажбата на душата, предизвикването на дявола и тъй нататък. – Тя остави томчетата отстрани на масичката. – И всичките твърдят, че са разкази на очевидци. Латински, старогръцки, арамейски, старофренски, старонорвежки и английски от Средновековието. Освен това имаме и т. нар. „гримоари“.

— Учебниците по магия – кимна Пендъргаст.

— „Ключът на Соломон“ е най-известният. Много от тези документи са принадлежали на тайни общества и ордени, които са били често явление сред аристокрацията от средните векове. Очевидно тези общества често са извършвали сатанински прояви.

Пендъргаст пак кимна.

— Особено ме интересуват описанията на събитията, когато дяволът си иска дължимото.

— Има много такива. Например – тя посочи проядената корица на „Ars Notorium“ с леко отвращение, – историята на Джефри, магистър на Кент.

— Продължавай.

— Разказите не се отличават много от темата за Фауст, освен в подробностите. Високообразован мъж, неспокоен и неудовлетворен; ръкопис; предизвикване на дявола; дават се обещания, после се нарушават; пъклен край. В този случай магистър Джефри е доктор по философия в Оксфорд от началото на 1400-те, освен това химик и математик. Голямата му страст е била загадката на неделимите числа. Прекарал години в кабинета си, изчислявайки тези числа до петия знак след десетичната запетая. Някои от изчисленията му отнемали по цяла година, а тук се казва, че се нуждаел от малка помощ, за да ги довърши. Оттук и договорът му с Луцифер. Заговорило се, че в колежа „Ориел“ ставали странни неща – песнопения, зловонни миризми, необясними шумове и необичайни светлини, горящи в покоите на учения дълго след полунощ. Магистърът продължил да преподава и да прави своите алхимични експерименти. Славата му се разпростряла на далеч. Казва се, че открил чудотворния еликсир за превръщането на оловото в злато и бил приет в Ордена на Златния потир от самия крал Хенри VI. Публикувал великата си творба „Деветте числа на Бога“ и бил известен в цяла Европа с мъдростта и образоваността си.

Но нещата започнали да се променят. Когато бил на върха, на славата си, станал нервен, подозрителен, странен. Често боледувал и оставал в покоите си. Подскачал при най-малки шум.      Отслабнал, очите му „заприличали на огромните кухи очи на теле при заколение“. Поръчал си бронзови ключалки и накарал да обковат вратите му с желязо.

Един ден не се явил на закуска при студентите си. Отишли до покоите му. Вратата била заключена, желязото – горещо на пипане. Носела се миризма на фосфор и сяра. С големи усилия успели да разбият вратата.

И пред тях се разкрила ужасна гледка. Джефри, магистърът Кент, лежат върху дъсчена платформа напълно облечен, готов за погребение. По кожата му нямало никакви рани. Кръв или охлузвания, но въпреки това сърцето му лежало до трупа. Изглеждало изгоряло и все още димящо. Казват, че не искало да спре докато не бъде поръсено със светена вода след това се пръснало. Подробностите са доста неприятни.

Пендъргаст погледна момичето. То се наведе напред отпи глътка чай, остави чашката и се усмихна.

— А описват ли текстовете как точно е бил призоваван Принцът на мрака?

— Рисували са кръг около себе си. Обикновено три метра в диаметър. Кръгът се очертавал с „артам“ – церемониален кръг. Често във външния кръг вписвали по-малки кръгове или – пентаграми. Но най-важното било по време на церемонията кръгът да не се престъпел – стига да останел вътре в кръга призоваващият бил в безопасност от демоните, които е извикал.

— А след като демоните пристигнат?

— Сключван бил договор. За обичайното: богатство, власт, познание в замяна на безсмъртната душа. Историята на Фауст е, разбира се, прототипът – особено с начина, по който завършва.

Пендъргаст кимна окуражително.

— След като сключил личната си сделка с дявола Фауст разполагал с цялата власт, земна и неземна, за която постоянно жадувал. Но му се случили и други неща. Оплаквал се, че никога не остават сам – очите от стените го наблюдавали оплаквал се от шумове, от странни шумове, като щракане на зъби. Въпреки, че притежавал всичко, което тленните създания могат да имат, той станал неспокоен. В края, когато дните на договора му започнали да изтичат, той се заел да чете Библията и на всеослушание обявил разкаянието си. Прекарал последната си вечер в компанията на сътрапезниците си, плакал горчиво, окайвал се за греховете си, молил небесата да спрат хода на времето.

— O lente, lente, currite noctis equi – рецитира напевно Пендъргаст.

— „Доктор Фауст“, действие пето, втора сцена – додаде веднага Констанс.

Звездите тихо плуват, времето тече, часът ще удари,

дяволът ще дойде и Фауст ще бъде прокълнат.

Лека усмивка пробяга по лицето на Пендъргаст.

— Според легендата след полунощ от стаите му се разнесли ужасни писъци. Никой от гостите му не посмял да види какво става. На сутринта спалнята му приличала на скотобойна. Стените били целите в кръв. Някой намерил едно око в ъгъла на стаята. Останките от смазания му череп висели от една стена. Намерили каквото друго било останало от тялото му на улицата долу, захвърлено върху купчина конска тор. Казват, че…

Прекъсна я почукване върху вратата на библиотеката.

— Това трябва да е сержант Д’Агоста – погледна Пендъргаст часовника. – Влез! – извика по-силно той.

Вратата се отвори бавно и сержант Д’Агоста пристъпи в библиотеката мръсен, с разкъсани дрехи, изподраскан, окървавен.

Пендъргаст скочи рязко от стола си.

— Винсънт!

16.

Д’Агоста се отпусна на един стол, замаян и в шок. Струваше му се, че половината му тяло бе безчувствено, а другата половина пулсираше от болки. От тази стара сграда го побиха тръпки – таткова влажна, студена и тъмна беше. Нима наистина Пендъргаст сега живееше тук? Имаше красив дом на Сентръл парк – запад, а вместо това бе предпочел да живее в сърцето на Харлем, в тази обитавана от призраци къща-музей, пълна с препарирани животни и скелети и с най-различни боклуци по лавиците. Поне библиотеката бе като оазис, меки столове, пламтящ огън. Изглежда Пендъргаст имаше гостенка, но в момента Д’Агоста се чувстваше прекалено изнервен, надраскан и преуморен, че да й обърне внимание.

— Изглеждаш така, сякаш току-що си избягал от дявола – каза Пендъргаст.

— Това направих.

— Шери?

— Да имаш случайно някоя студена „Бъд“?

Пендъргаст изглеждаше почти обиден.

— Една „Пилснър Ъркуел“ ще свърши ли работа?

— Ако е бира, да.

Младата жена в дълга, розова рокля се изправи и излезе от стаята. След минутка се върна с чаша бира върху поднос. Д’Агоста пое чашата и отпи с благодарност – Благодаря ви, ъ-ъ-ъ…

— Констанс – долетя до него тихият отговор.

— Констанс Грийн – добави Пендъргаст – Моя подопечна, това е сержант Винсънт Д’Агоста, доверен мой сътрудник. Помага ми в това дело.

Д’Агоста погледна Пендъргаст, Негова подопечна ли? Какво, по дяволите, означаваше това? Огледа с по-голямо любопитство момичето. Бе красиво, с бледи, деликатни черти. Роклята й бе много прилична и твърде скромна, но гърдите, които издуваха дантелената й предница предизвикаха у Д’Агоста най-нескромно трепване в слабините. Въпреки старомодните си одежди тя не изглеждаше на повече от двайсет години. Но тези нейни виолетови очи, тъй будни и интелигентни, кой знае защо изобщо не приличаха на очите на младо момиче. Никак.

— Приятно ми е да се запознаем – каза Д’Агоста и се изправи на стола си, но залитна.

— Ранен ли си? – попита Пендъргаст.

— Почти навсякъде – отвърна Д’Агоста и отпи още една голяма глътка.

— Разкажи ни какво стана.

Д’Агоста остави чашата си.

— Първо посетих лейди Милбанк Беше абсолютно гола. Искаше да говорим единствено за новата й смарагдова огърлица. И с Кътфорт не ми провървя много повече: излъга за причината, поради която Гроув му се е обадил, отговаряше на въпросите със заобикалки, ако изобщо им отговаряше. Последно се срещнах с Булард в Нюйоркския атлетичен клуб. Твърди, че почти не познавал Гроув, че не знае защо се обаждал, не си спомня за какво си бъбрили, не знае откъде Гроув е взел номера му. Лъжец от игла до конец и дори не си даде труда да го скрие.

— Интересно.

— Да, и при това е страхотен образ. Грамадно, грозно, арогантно кепе… – Д’Агоста погледна момичето – Мъж. На практика направо ме изхвърли. Тръгнах си, вечерях в кръчмата „Мълинс“ до „Бродуей“. Забелязах на няколко пъти една златиста импала. Взех метрото до 96-а улица и отидох пешком до „Ривърсайд“ И оттам поех за насам. Импалата се появи отново около 130-а улица.

— В северна или в южна посока се движеше?

Д’Агоста се почуди защо бе важно това.

— В северна.

Пендъргаст кимна.

— Усетих, че нещо ще става, затова изтичах в Ривърсайд парк. Двамина изскочиха от колата и ме подгониха, стреляха с оръжия с лазерен прицел: точни, с голям калибър. Преследваха ме през целия парк. Излязох на магистралата към Уест сайд и се натъкнах на телена ограда. Помислих си, че всичко свърши. И тогава забелязах една наскоро катастрофирала кола на петнайсетина метра от мен. Някакъв тъпанар бе минал през оградата и бе оставил колата да ръждясва там. Мушнах се през дупката, изгубих ги на магистралата, дадох знак на една кола да спре. Тя ме остави на следващия изход, но не можах да взема такси и трябваше да вървя трийсет пресечки разстояние до тук. И тъй като през целия път се придържах към сенките и гледах за импалата, това ми отне известно време.

Пендъргаст кимна отново.

— Значи един от хората те е проследил до метрото, а другият е карал колата. Събрали са се заедно и са се опитали да ти отрежат пътя.

— И аз така си помислих. Стар номер.

— Отвърна ли на стрелбата им?

— Да, ама не ми свърши кой знае каква работа.

— Така ли, при твоите превъзнасяни стрелкови умения?

Д’Агоста сведе очи.

— Малко са поръждясали.

— Въпросът е кой ги е изпратил.

— Случи се ужасно скоро след като пораздрусах Булард.

— Маже би прекалено бързо.

— Булард не ми се видя като човек, които би изчакал. От решителните типове е.

Пендъргаст пак кимна.

През цялото време на този речитатив младата жена бе мълчала учтиво. Но накрая се надигна от дивана.

— С ваше позволение, ще ви оставя да обсъждате този въпрос насаме. – Имаше такъв маниер на говорене и съвсем лек акцент, че кой знае защо това напомняше на Д’Агоста старите черно-бели филми. Отиде до Пендъргаст и го целуна леко по бузата. – Лека нощ, Алойзиъс – След това се обърка към Д’Агоста и кимна: – Радвам се, че се запознах с вас, сержант.

Малко по-късно вратата на библиотеката се затвори и се възцари мълчание.

– Значи подопечна, така ли? – попита Д’Агоста.

Пендъргаст кимна.

— И откъде дойде?

— Наследих я с къщата.

— И как по дяволите можеш „да наследиш“ някого? Роднина ли е?

— Не ми е роднина. Доста е сложно. Къщата и колекциите й наследих от чичо си Антоан. Тя била открита в къщата от един мой познат, който през лятото каталогизираше колекциите. Криела се е тук.

— От колко време?

Последва кратка пауза.

— От доста време.

— И каква е тя, бегълка ли? Няма ли си семейство?

— Сираче е. Моят чичо я прибрал, грижил се за нея, образовал я.

— Така ли? Значи е бил нещо като светец?

— Едва ли. Излиза, че Констанс е единственият човек, на когото е държал. Всъщност той продължил да се грижи за нея дълго след като спрял да се грижи за себе си. Беше мизантроп, а тя бе изключението, което потвърждава правилото. Във всеки случай, сега аз май съм единственият й роднина. Но трябва да те помоля да не споменаваш нищо от чутото в нейно присъствие. Последните шест месеца бяха изключително мъчителни за нея.

— И защо?

— Това е нещо, което е най-добре да оставим в минато. Достатъчно е да ти кажа, Винсънт, че Констанс е невинна жертва на поредица от дяволски експерименти, извършени преди много време. Като разбрах как собственото й семейство е станало жертва на тези експерименти, се почувствах задължен да се погрижа за нейното добруване. Това е усложнение, което определено не бях очаквал. Но познанията й за къщата и за библиотеката се оказват безценни. Тя ще стане отлична изследователка и уредничка.

— Поне е приятна за окото. – Когато забеляза мрачното изражение на Пендъргаст. Д’Агоста се прокашля и бързо добави: – Как минаха твоите разпити?

— Монкалм не добави много към онова, което вече знаем. До вчера отсъствал от дома си, пътувал. Изглежда Гроув е оставил отчаяно съобщение на сътрудника му. „Как може човек да развали сделка с дявала?“ Сътрудникът изхвърлил бележката – очевидно Монкалм е магнит за смахнати персони и получава много такива съобщения. Не можа да добави нищо ново. Фоско, от друга страна, се оказа много интересен.

— Надявам се здраво да си го препотил.

— Не съм много сигурен кой кого препоти.

Д’Агоста не можеше да си представи някой да препоти Пендъргаст.

— Замесен ли е?

— Зависи какво имаш предвид под „замесен“. Той е забележителен човек и спомените му се оказаха безценни.

— Е, значи остават съмненията за Кътфорт и Булард.

— Ти каза, че Кътфорт бил лъжец, като Булард Как разбра?

— Каза ми, че Гроув му се обадил посред нощ, защото искал да купи някаква вехтория от ерата на рока. Аз го блъфирах, като му отвърнах, че Гроув ненавиждал рок-музиката. И това го издаде мигновено.

— Груба лъжа.

— Той си е грубиян, при това доста глупав. Но предполагам, че го бива в работата му, след като е натрупал толкова пари.

– Интелигентността, културата и образованието не са качества, които обикновено се свързват с бизнеса на поп-музиката.

— Виж, Булард е на друго ниво. И той е груб, но е много интелигентен. Не бих го подценил. Фактът е, че двамата знаят за смъртта на Гроув много повече, отколкото казват. Почти съм сигурен, че можем да пречупим Кътфорт – той е слабият. Булард ще се окаже костелив орех.

Пендъргаст кимна.

— Заключението на съдебните лекари за трупа на Гроув. Ще бъде готово утре. То може да ни даде тъй необходимата информации. Най-важното сега е да намерим връзката между Булард, Кътфорт и Гроув. Ако намерим такава връзка, Винсънт, ще получим ключа за разгадката на цялата този мистерия.

17.

Доктор Джак Диенфонг огледа лабораторията си – металните маси, шкафовете за химически шлемове и ръкавици, микроскопи, устройствата за микротомия и титруване. Не бе приятна гледка, но бе организирана и функционална. Диенфонг бе шеф на управлението за съдебна медицина на ФБР на улица „Конгрес“ и бе много любопитен да се запознае най-сетне със специален агент Пендъргаст, за когото бе слушал толкова много.

Погледна изписаното индексно картонче, за да преговори отново бележките си. Повечето бе в главата му, картончето бе по-скоро за самоуспокоение. Изпитваше известни опасения. Онова, което щеше да докладва, никак не му се нравеше и той просто се надяваше прочутият – а някои казваха печално прочутият – агент да го разбере. Според Диенфонг най-лошата грешка, която човек можеше да допусне в химията на съдебната медицина, бе да прекали с тълкуването на резултатите. Ако направиш това няколко пъти, накрая ще пратиш в затвора някои невинен човек. Това бе най-големият страх на Диенфонг. Той не би отишъл далеч в тълкуванията си за никого, дори за такъв страхотен агент като Пендъргаст.

Чу се шум до вратата и Диенфонг погледна часовника си. Точен почти до секундата – Пендъргаст вече потвърждаваше едно от нещата, с които беше прочут. Миг по-късно вратата се отвори и в лабораторията влезе строен мъж в черен костюм, следван от ръководещия специален агент Карлтън, шеф на Южната област на ФБР и от смълчана групичка младши агенти и сътрудници. Във въздуха се носеше почти осезаема възбуда каквато обикновено предизвикват шумните дела. И с едно шумно дело можеше да докара в неделя в лабораторията човек кого Карлтън. Всички отнасящи се до делото доказателства бяха изпратени за по-задълбочен анализ от местата полиция във ФБР. И сега бе ред на Диенфонг да събере всички парченца на мозайката. Опасенията му не се разсеяха.

Диенфонг внимателно огледа непознатия агент. Пендъргаст бе такъв, какъвто го описваха, движеше се със скритата сила и елегантност на котка. Косата му бе светлоруса, почти бяла, лицето му хладно и аристократично, бледите му очи неспокойно попиваха всичко наоколо. Диенфонг се бе срещал с много агенти от ФБР по време на кариерата си, но този бе от съвсем различна категория.

Онези леденостудени очи се спряха върху Диенфонг и агентът приближи към него.

— Доктор Диенфонг – рече той с ласкавия, типичен за юга акцент.

— Приятно ми е – пое Диенфонг сухата и хладна длан.

— Смятам, че вашият материал в „Джърнъл ъв форензикс“ за съзряването на ларвите на червея „Блоуфлай“ в човешкия труп за много интересно четиво.

— Благодаря ви.

Никога не бе мислил статията си за „интересно четиво“, но всеки знае себе си. Представата на Диенфонг за добро четиво бяха есетата на Самюъл Джонсън в „Рамблър“.

— Готови сме за представянето – рече той и посочи към редицата столове, подредени пред прожекционния екран – ще започнем с кратка визуална презентация.

— Отлично.

Агентите се настаниха, шепнейки, покашляйки се и скърцайки със столовете. Ръководещият, специален агент Карлтън, зае централното място на първата редица, дебелите му бедра преливаха извън ръбовете на стола.

Диенфонг кимна на помощника си и той намали осветлението и включи компютърния проектор.

— Моля, чувствайте се свободни да ме прекъсвате с въпроси по всяко време – каза Диенфонг и извика на екрана първото изображение – Ще вървим от най-простото към по-сложното. Това е 50-кратно увеличение на пробата от сяра, намерена на място. Химическият ни анализ показа, че е естествена, с елементи, които показват вулканичния и произход. Била е бързо загрята и изгорена по неизвестен начин. Когато сярата гори, тя се свързва с кислорода, за да образува серен двуокис, който има много силна миризма – миризма на изгорели кибритени клечки. Ако този газ влезе в контакт с вода, се образува сярна киселина. Тези влакна – появи се следващото изображение – са от дрехите на жертвата. Забележете накъдрянето и свиването им, очевидно в резултат на въздействието на сярна киселина върху дрехите на жертвата.

Появиха се още три изображения в бърза последователност.

— Както мажете да видите, има микроскопична вдлъбнатина върху пластмасовите очила на жертвата, върху лака на стените и на пода – вследствие на бързото освобождаване на серни съединения.

— Имате ли представа какъв е произходът на тази сяра? – попита Пендъргаст.

— Почти е невъзможно да се отговори на този въпрос. Ще трябва да анализираме и сравняваме хиляди познати ни вулканични източници, което е непосилна задача, дори да разполагаме с проби от тях. Мога само да ви кажа, че съдейки по високото съдържание на силиций, източникът е континентален, а не е от океана. С други думи сярата не е дошла от Хаваите или, да речем, от океанското дъно.

Пендъргаст се облегна назад, изражението му бе непроницаемо в затъмненото помещение.

— Следващото изображение показва микроразрез на изгорялото дърво на пода от т. нар. копито.

Последваха още няколко изображения. Диенфонг се прокашля. Тук вече започваше трудното.

— Ще забележите дълбокото проникване на изгореното дърво. Вижда се най-добре на 200-кратното увеличение.

Още един диапозитив.

— Това не е постигнато чрез жигосване. – Той замълча и преглътна. – Тоест този отпечатък не е прегорен в дървото с нажежено до червено желязо. Причинен е от интензивно горене вследствие на нейонизираща радиация, навярно в много късия инфрачервен обхват, която е проникнала в дървото.

Намеси се Карлтън, както Диенфонг очакваше.

— Искате да кажете, че престъпникът не е нагрял нещо, което да притисне към пода?

— Точно така. Всъщност нищо не е докосвало дървото. Прегарянето е вследствие на кротко изригване на чиста радиация.

Карлтън се размърда и столът му тревожно изстена.

— Чакайте малко. Как е възможно това?

— Моята задача е да описвам, а не да интерпретирам – отвърна Диенфонг и пусна следващия диапозитив.

Но началникът не бе свършил.

— Да не би да искате да кажете, че отпечатъкът е направен с някакъв вид лъчево оръжие?

— Не мога да кажа какъв е бил източникът на радиация.

Карлтън изсумтя невярващо.

— Така стигаме до кръста. – Появи се следващият диапозитив – Нашият експерт по изкуствата го идентифицира като рядък екземпляр тоскански кръст от XVII век, обикновено такива кръстове са носели аристократите. Направен е от злато и сребро, напластени, споени и ръчно гравирани, за да се постигне доста интересния ефект, познат като lameleas fines. След това е инкрустиран в дърво, което до голяма степен е изгоряло.

— Колко би струвал? – Този път Карлтън зададе по-умен въпрос.

— Като се имат предвид скъпоценните камъни, осемдесет, а може би и сто хиляди долара. Ако не е повреден, разбира се.

Карлтън подсвирна.

— Кръстът е бил намерен на шията на жертвата, докосвал е кожата. Ето снимка от местопрестъплението – той все още е на гърдите на жертвата.

Следващият диапозитив предизвика възгласи на отвращение и на недоумение.

— Както виждате, кръстът е бил нагрят до точка на топене и дълбоко е прегорил кожата, върху която се е опирал. Но забележете, че околната плът изобщо не е изгоряла, дори не изгорена. Нещо – а аз наистина не мога да кажа какво – е нагряло само кръста. Без да нагрее заобикалящата го кожа. Кръстът отчасти е стопен и е прогорил плътта на жертвата край себе си. А тук – той пусна следващия диапозитив – имаме изображение от електронен микрограф с 3000-кратно увеличение, което показва изключителното хлътване на сребърната, но не и на златната – повърхност на кръста. Нямам обяснение и за това. Предполагам, че би могло да е вследствие интензивна и продължителна доза радиация, която е отлюспила горните слоеве електрони и е изпарила част от метала. И е въздействала по-силно върху среброто, отколкото върху златото. Но отново нямам представа защо.

Карлтън скочи на краха.

— Мажете ли да ни обясните това на обикновен английски.

— Разбира се – отвърна сухо Диенфонг – Нещо е нагряло и оголило кръста, без да нагрее и стопи нищо около него. Предполагам, че е било някакъв вид радиация, която се поема по-силно от метала, отколкото от плътта.

— Като тази радиация, която е прогорила отпечатъка на копитото ли?

Диенфонг трябваше да си признае, че Карлтън не беше чак такъв глупак, за какъвто се представяше.

— Много е възможно.

Пендъргаст вдигна пръст.

— Агент Пендъргаст?

— Има ли следи от радиационни изгаряния или нагрявания на други повърхности в стаята?

Още по-добър въпрос.

— Да има. Колонките за балдахина на леглото, които са от лакиран бор, показват признаци на нагряване, както и стената зад леглото, която е от боядисан бор. На някои места боята се е размекнала и се е подула.

Диенфонг премина с мишката по менюто на екрана и извади друго изображение.

— Ето разрез на стената, който показва четири слоя боя. И още една малка загадка: само най-долният слой се е нагрял и подул. Другите са непокътнати и химически непроменени.

— Анализирахте ли всичките четири слоя боя? – попита Пендъргаст.

Диенфонг кимна.

— Най-долният слой боя на оловна основа ли е?

Диенфонг се изненада. Веднага усети накъде щяха да поемат въпросите – към нещо, за което не се бе сетил.

— Чакайте да проверя. – Той прелисти лабораторните анализи, организирани и категоризирани в дебела папка с етикет „Жупел“ Всички разследвания на ФБР си имаха условни имена и точно това той бе дал на това дело. Мелодраматично може би, но подходящо.

Вдигна глава и отвърна:

— Да, всъщност боята е била на оловна основа.

— А другите не са били?

— Точно така.

— Още едно доказателство, че си имаме работа с някакъв вид радиация.

— Много добре, агент Пендъргаст. – За първи път му се случваше агент от ФБР да направи заключение преди него. Този Пендъргаст наистина си заслужаваше репутацията. Диенфонг се прокашля. – Има ли други въпроси и забележки?

Карлтън отново вдигна ръка.

— Да?

— Нещо ми се губи. Как е възможно нещо да въздейства на най-долния слой боя, без да засегне горните?

Пендъргаст се обърна към него:

— Именно оловото на боята е влязло в реакция, досущ като метала в кръста. Абсорбирало е радиацията по-силно. Засечена ли бе някаква радиоактивност на мястото при повторния оглед, докторе?

— Никаква.

Карлтън кимна.

— Заеми се с това, Сам.

— Слушам, сър – отвърна един от младшите агенти.

Диенфонг премина към следващия диапозитив.

— Ето го и последното изображение – разрез на кръста в близък план. Забележете локализираното стопяване, напълно несъвместимо с конвекционен източник на топлина. Това отново е признак, че си имаме работа с радиация.

— Кой тип радиация ще нагрее селективно метала повече от плътта – попита Пендъргаст.

— Рентгеновата, гама-лъчението, микровълновото, инфрачервеното, някои дължини на вълните при радио-спектъра не споменаваме алфа-лъчението и потока от бързи неотрони. Това не е нещо необичайно. Необичайното в случая е интензивността.

Диенфонг зачака неизбежните възражения на Карлтън, но този път ръководещият агент не каза нищо.

— Вдлъбнатините по кръста – каза Пендъргаст, – не ви ли навеждат на нещо?

— Засега – не.

— Някакви предположения?

— Аз никога не се занимавам с предположения, господин Пендъргаст.

— Не мислите ли, че биха могли да бъдат причинени от интензивен електронен лъч?

— Да, но електронният лъч трябва да премине през вакуумна среда. Въздухът ще го разсее още след да речем, милиметър-два. Както казах, лъчението трябва да е в инфрачервения, микровълновия, или рентгеновия спектър, само че и да се генерира лъч с такъв интензитет ще е необходим излъчвател, тежък няколко тона.

— Прав сте. А какво мислите, докторе, за хипотезата, подхвърлена от „Ню Йорк Поуст?“

Диенфонг замълча за малко, изненадан от тази рязка промяна в темата.

— Нямам навика да градя хипотезите си въз основа на „Поуст“

— Там публикуваха спекулации, че дяволът е взел душата му.

Последва кратко мълчание, след което избухна нервен смях. Пендъргаст очевидно се шегуваше. Или пък не? Той май не се смееше.

— Господин Пендъргаст, това е хипотеза, която аз не подкрепям.

— Така ли?

Диенфонг се усмихна.

— Аз съм будист. Единственият дявол, в който ние вярваме, е онзи в сърцето на човека.

18.

Не бе необходимо сериозно оглеждане на публиката, която се стичаше в Метрополитън опера, за да се открие граф Изидор Фоско едрата му фигура, заела театрална поза до фонтана на Линкълн сентър не можеше да се сбърка с нищо. Пендъргаст се носеше с тълпата към него. Всички наоколо, мъжете – със смокинги, а жените с перлени огърлици бърбореха възбудено. В Метрополитън щеше да има премиера на „Лукреция Борджия“ от Доницети. Графът носеше бяла вратовръзка и фрак, красиво скроен за огромната му, дебела фигура. Моделът бе старовремски и вместо обичайната бяла жилетка, Фоско носеше разкошна копринена жилетка от Хонконг със сърмени фигури в бяло и гълъбово сиво. В бутониерата му бе втъкната гардения, симпатичното му лице бе гладко избръснато и напудрено в съвършен розов цвят, а гъстата му грива от сива коса бе вчесана назад и падаше като лъвски къдрици. Малките му пълни ръце бяха в перфектни сиви ръкавици от ярешка кожа.

— Скъпи Пендъргаст, аз наистина се надявах да бъдете с фрак! – възкликна радостно Фоско. – Не мога да разбера защо хората се обличат тъй варварски за подобни вечери. Той махна презрително с ръка към посетителите със смокинги, които минаваха покрай тях, за да влязат в операта – Има само три случая, при които човек трябва да се облече наистина официално в тези мрачни дни: на сватбата си, на погребението си и на премиера в операта. И най-приятният от трите е последният.

— Зависи от гледната точка – отвърна сухо Пендъргаст.

— Значи имате щастлив брак, така ли?

— Имах предвид другия случай.

— Аха! – засмя се беззвучно Фоско. – Прав сте. Пендъргаст. Никога не съм виждал по-доволни усмивки върху лицата на някои хора от тези при собствените им погребения.

— Имах предвид наследниците на починалия.

— О, проклетнико! Ще влизаме ли? Надявам се да нямате нищо против, че ще седим в партера избягвам ложите, защото акустиката там с по-лоша. Местата ни са на ред N, вдясно от средата – чрез експерименти установих, че най-хубавите с места тази зала от гледна точка на акустиката са двайсет и трето до трийсет и първо. Но вижте, вече намаляват осветлението, време е да влизаме.

И изправил гигантската си глава вдигнал напред брадичка, Фоско закрачи бърза сред стичащата се публика, която инстинктивно се отдръпваше да му стори път. А той, на свой ред, не се обръщаше нито наляво, нито надясно, докато минаваха през централния вход, отблъсна няколко разпоредители, които предлагаха програми, и се понесе по централния проход към ред N. Спря се в началото му и даде знак поне дузина зрители да станат и да му направят място да мине. Графът бе купил три места за себе си и се настани на средното, като простря ръце върху вдигнатите седалки на съседните.

— Извинете ме, че няма да седим един до друг, скъпи мой Пендъргаст. Но пълнотата ми изисква пространство и не се поддава на овладяване. – Той извади обсипан с перли и други ценни камъни театрален бинокъл и го постави на една от празните седалки до себе си. Появи се и по-мощен бронзов далекоглед, който зае място на другата празна седалка. Залата се изпълваше с хора, усещаше се възбудената атмосфера. От мястото на оркестъра се носеха тихите звуци разсвирването и настройването на инструментите, свирене на части от предстоящата опера.

Фоско се наведе към Пендъргаст и положи облечената с ръкавица длан върху неговата.

— Няма човек, които да обича музиката, и да не бъде развълнуван от „Лукреция Борджия“. Но я почакайте, какво е това? – Той се взря по-отблизо в Пендъргаст. – Да не би да носите запушалки за уши, господине?

— Не, не са запушалки. Тези само намаляват силата на звука – слухът ми е изключително остър и всяка сила над обичайния разговор за мен е болезнена. Не се безпокойте, пак чувам музиката чудесно, уверявам ви.

— Чудесно ли казвате?

— Граф Фоско, благодаря ви за тази покана. Но ви предупредих веднъж, че още не съм попаднал на опера, която да ми допадне. Чистата музика и просташкият спектакъл са фундаментално несъвместими. Най-много предпочитам струнните квартети на Бетовен – а дори и тях харесвам повече заради интелектуалното, отколкото заради музикалното им съдържание.

Фоско потрепна.

— Какво, ако мога да ви запитам, има лошо в спектакъла? – разпери ръце графът. – Та не е ли самият живот един спектакъл?

— Всичкият този цвят, шум, блясък, пълничката прима, която кръстосва по сцената, писка и вие, хвърля се от покрива на някакъв замък – това разсейва човека от музиката.

— Но нали точно това е операта? Празник за окото и ухото. Има и хумор! Има и трагедия! Има възхитителни висоти на страстта и дълбини на жестокостта? Има любов и предателство!

— Вие излагате по-добре и от мен собствените ми доводи, графе

— Вашата грешка, Пендъргаст, е, че мислите за операта само като за музика. А тя е животът! Трябва да й се отдадете изцяло, да се оставите на нейната милост.

Пендъргаст се усмихна.

— Боя се, графе, че никога не се отдавам изцяло на нищо.

Фоско го потупа по ръката.

— Може и да имате френско име, но сърцето ви е английско. Англичаните никога не излизат извън себе си. Където и да се намират, винаги са стеснителни. Ето защо от англичаните стават отлични антрополози, но ужасни композитори. – Фоско изсумтя – Пърсел Бритън.

— Забравяте Хендел.

— Присаден германец – изсмя се Фоско – Радвам се, че сте тук с мен, Пендъргаст, и аз ще ви покажа колко грешите.

— Като стана дума за това, как научихте къде да изпратите поканата?

Графът се обърна и се усмихна победоносно.

— Много е просто. Отидох в комплекса „Дакота“ и поразпитах.

— Имаше изрична забрана да обявяват моите други адреси.

— Но те не важат за един Фоско! Винаги съм се интересувал от вашата професия. На младини съм изчел целия сър Артър Конан Доил, Дикенс, По. Както и върховния Уилки Колинс! Чели ли сте „Жената в бяло?“

— Естествено.

— Страхотна творба! Може би в следващия си живот ще реша да стана детектив. Да бъдеш граф, произхождащ от старинна фамилия, е доста отегчително.

— Двете неща не се изключват взаимно.

— Добре казано! Напоследък могат да се срещнат всякакви детективи – от английски лордове до полицаи от племето навахо. Защо да няма и граф от рода на Дакте и Беатриче? Трябва да ви призная, че случаят с Гроув ме очарова и не само защото бях гост на – да се осмеля ли да го кажа, – на последната му вечеря. Уви, само преди седмица. Съчувствам, разбира се, на горкия човек, но това е доста възхитителна загадка. На ваше разположение съм по този въпрос.

— Благодаря ви, но трябва ви призная, че е малко вероятно да прибягна до помощта ви.

— Съвсем правилно! Аз ви говоря сега – ако мога, – като на приятел. Искам само да ви предложа услугите си като човек с определени познания в областта на изобразителното изкуство и музиката, а може би и на обществото. А що се отнася до последното, бих искал да смятам, че вече бях от полза по отношение на вечерята.

— Така е, бяхте.

— Благодаря ви.

Графът плесна с ръце, възбуден като малко дете.

Светлините бавно изгасваха. Залата притихна Фоско насочи вниманието си към сцената, въртейки се на място от възбуда. Концертмайсторът се появи и даде тона „ла“; оркестрантите настроиха инструментите си и след това настана тишина. Диригентът излезе, посрещнат с бурни ръкопляскания. Зае мястото си, вдигна палката, свали я рязко и увертюрата започна.

Фоско слушаше прехласнат, усмихваше се и кимаше от време на време, от вниманието му не убягваше нито една нота, от разкошната музика на Доницети. Когато се вдигна завесата за първо действие, в залата се разнесе шепот, тук-таме изръкопляскаха: раздразнено изражение помрачи лицето на Фоско, който хвърли неодобрителни погледи на съседите си.

Седеше като гигант в затъмнената зала, от време на време вдигаше театралния бинокъл или далекогледа, за да разгледа сцената. Когато хората около него аплодираха в края на някоя ария или без да си дават сметка за музиката, която предстоеше да бъде изсвирена, Фоско ги изглеждаше укорително и даже вдигаше ръце да ги призове за търпение, като тъжно, но съчувствено клатеше глава. След някои по-сложни и по-трудни музикални пасажи, които минаваха незабелязани от съседите му, той вдигаше ръце и ръкопляскаше леко с наслада, като от време на време прошепваше и по някое „Браво!“ След известно време силното присъствие на Фоско, дълбокият му ентусиазъм и очевидното му познаване на музиката започнаха да се предават на хората около него. Голяма част от аплодисментите за някой особен обрат в музиката сега се зараждаха на ред N, вдясно от центъра, след тихото пляскане на облечените в ръкавици от ярешка кожа пълнички ръце на Фоско.

Първото действие свърши с бурни акламации, бурни ръкопляскания и викове „Браво“, подети от Фоско – графът викаше толкова силно, че привлече вниманието на диригента. Когато виковете най-сетне стихнаха. Фоско се обърна към Пендъргаст и избърса потта от челото си с голяма кърпа. Дишаше тежко, пухтеше и целият бе плувнал в пот.

— Видяхте ли, видяхте ли! – извика той, сякаш да отстои предишното си мнение – И вие изпитвате удоволствие!

— Какво ви кара да направите това заключение?

— Не можете да го скриете от Фоско! Видях ви как кимате в такт на „Vieni! La mia vendella!“

Пендъргаст обаче не каза нищо, само сведе леко глава, когато залата отново се освети и започна антрактът.

19.

Найджъл Кътфорт отмахна завивката и се изпрали в седнало положение в леглото. Илайза се бе възпротивила на малкото му пътешествие до Тайланд и бе отишла да гостува на своя приятелка във Вилидж. Добре, че се отърва от нея. Той се огледа. Будилникът му показваше 10:34 с ярки, червени цифри Господи, бе само 10:30! Самолетът му излиташе в шест сутринта и около осем той изпи два пръста джин и се мушна в леглото, умиращ за сън. Ала не можа веднага да заспи. И ето, че сега изведнъж се бе събудил и седеше в леглото с разтуптяно сърце. Господи, колко горещо беше! Размаха завивкта, опита се да раздвижи неподвижния въздух в стаята, ала изглежда само привлече топлината.

Изруга отново, светна лампата и спусна крака на пода. Така както вървеше, умората от часовата разлика в Тайланд щеше бъде тъй убийствена, че сигурно щеше да се наложи да удължи престоя си с още една седмица. Ала това едва ли бе осъществимо – есента бе усилно време за музикалния бизнес и човек трябваше да бъде винаги нащрек.

Изправи се и зашляпа по пода – отиде да провери термостата. Изключен беше, както и очакваше, ала термометърът показваше над 30 градуса. Сложи длан върху вентилационната решетка, но тя бе хладна. Значи топлината не идваше от там.

Горещина. Точно от това се бе оплаквал Гроув. Наложи се да си припомни, че това бе двайсет и първи ден и че Гроув се бе побъркал в онези последни дни на жалкия си живот. Отиде до балкона, дръпна тежките завеси, отключи и дръпна стъклената врата. Потокът хладен октомврийски въздух обля тялото му, отдолу се чуваше едва-едва шумът от автомобилния трафик. Кътфорт пое дълбоко дъх и излезе на балкона. Усети как здравият му разум се възвръща. Това бе Ню Йорк: солидният, съвременният, рационалният Ню Йорк. Сградите на Мидтаун се издигаха като светещи подпори на нощното небе, а Пето авеню бе като блестяща ивица от движещи се светлини, които първо бяха бели, а после ставаха червени под прозореца му. Той вдиша отново и усетил студената пот, избила по кожата му, се върна вътре. Горещината сякаш бе още по-силна, сега вече усети как изтръпва първо черепът му, а после изтръпването се спусна по лицето и крайниците му: никога досега не бе усещал подобно нещо – горещина и студ едновременно.

Сигурно се разболяваше. Това ставаше. Ранният стадий на грип.

Обу чехли и излезе от спалнята, прекоси всекидневната и отиде до бара. Отвори вратичката на шкафа, извади бутилката „Бомбей сапфайър“, лед, купичка с маслини и си направи още едно питие. Последваха го един ксанакс, три капсули тайлинол, пет таблетки витамин С, две рибено масло, една селений и три калций, всяка погълната със солидна глътка джин. След като допи чашата си, направи още едно питие и отиде до френските прозорци на всекидневната. Те гледаха на изток, към „Медисън“, „Парк“ и моста на 59-а улица и остров Рузвелт. Отвъд се простираше тъмнота пустош на Куинс.

Кътфорт изпитваше затруднение да мисли. По кожата му пробягваха тръпки на неприятни усещания, сякаш бе накацан от паяци, които припкаха и го щипеха. Или може би пчели: чувстваше се така, сякаш бе обгърнат от онези пчелни наметала и пчелите пълзяха, не го жилеха, ала го гъделичкаха с мъхнатите си сухи крачка.

Гроув се бе побъркал, това трябваше да си припомни. Гроув се бе смахнал напълно, беше победен от собствените си фантазии не бе учудващо, като се има предвид животът, който водеше. А и го имаше онова нещо: онова, за което Кътфорт никога, ама никога не искаше да си помисли отново.

Яростно отхвърли тази мисъл и отпи още глътка джин, усети как алкохолът и успокоителните започнаха да действат. При други обстоятелства това усещане би било приятно, отпускащо, усещане за бавно преминаване в „отвъдното“. Ала сега то не действаше върху това усещане за сърбеж, за тръпки, пробягващи по кожата му. Разтърка ръката си. Суха и гореща – кожата му бе като шкурка.

Гроув също се бе оплаквал от горещината. И от миризмата.

С трепереща ръка Кътфорт обърна чашата до дъно. Не се поддавай на параноята, скъпи Найджъл!“. Просто се разболяваше, това беше. Не беше си направил противогрипна ваксина и тази година грипът го бе връхлетял рано. В най-неподходящия момент – преди да отпътува за Тайланд.

— Мамка му – рече той на глас. Питието бе свършило. Дали да си забърка ново? Защо бе толкова горещо, по дяволите? Посегна към бутилката, сграбчи я, напълни чашата си и я остави върху бар.

Аз идвам.

Кътфорт се обърна кръгом. Апартаментът бе пуст.

Кой, по дяволите, бе изрекъл тези думи? С тих тон, по-нисък и от шепот, думите бяха по-скоро като вибрация, по-скоро усетени, отколкото чути.

Преглътна облиза изсъхналите си устни.

— Кой е там?

Усещаше езика си надебелял, сякаш чужд, едва можа да изрече думите.

Отговор не последва.

Обърна се рязко, питието се разля от чашата и потече по ръката му. Вдигна чашата и жадно изпи остатъка. Не можеше да бъде. Никога не бе вярвал в нищо и нямаше да започва сега. Нито Бог съществува, нито дяволът, животът е като някаква шибана буря и когато си умрял, значи си умрял.

Maledicat dominus.

Отметна рязко глава питието му се разбълника в чашата. Какво бе това, латински ли? Да не би да беше някаква шега? Откъде идваше? От някой от шантавите му клиенти-рапъри, които се правеха на умници? Или, по-скоро, от някой бивш клиент? Имаше един хаитянски рапър, който го заплашваше с отмъщение. Дали не бе той, или някои от неговите момчета, които се опитваха да предизвикат преждевременен инфаркт или някаква вуду-глупост?

— Добре! – извика той. – Стига с тези глупости!

Тишина.

Побиваха го тръпки – неестествено горещи и сухи. Изведнъж всичко това вече не му се виждаше глупост. Беше съвсем реално.

Случваше се и на него. Случваше се, досущ както го бе описал Гроув.

Вдигна треперещата чаша до устните си и преглътна, без да усети нищо.

Но подобно нещо не можеше да се случи, нали така? Все пак беше двайсет и първият век. Гроув сигурно е бил побъркай, би трябвало да е. Но, о, мили Исусе, онези неща, които намекваха вестниците. Ченгетата не бяха казали много за начина, по който бе умрял Гроув, но таблоидите бяха пълни с клюки за това как тялото му било изгорено отвътре, а по стените се виждали знаците на Луцифер.

Нима бе възможно, след всичкото това време?

Остави наполовина изпитото питие да падне на земята и се заоглежда отчаяно. Починалата му майка му бе дала кръст, който той пазеше като най-скъп спомен. Беше го виждал миналия месец. Но къде? Втурна се в спалнята, към вградения гардероб, дръпна чекмедже с извадени от морското дъно неща потърси на дъното му. По пода изпопадаха копчета за ръкавели, обикновени копчета, игли за вратовръзки, монети.

Разпятие нямаше. Къде бе то?

Отвори друго чекмедже, сетне – трето, ровеше напосоки из часовници, бижута, злато. От гърдите му се изтръгна стон.

Разпятието! Улови го здраво, ридаеше с облекчение притисна го към гърдите си, прекръсти се.

Чувството, че бе обсипан с пълзящи пчели, се засилваше. Сега се усещаше така, сякаш пчелите го жилела с милион болезнени жила.

— Махнете се! Махнете се! – изстена той. – О, отче, който си на небесата… Боже мои, как продължаваше молитвата?

Разпятието бе горещо в ръцете му. И ушите му вече бръмчаха. Усещаше гърлото си като изгорено и изпепелено, давеше се от горещия въздух.

Аз идвам сега.

С треперещи ръце протегна разпятието напред, размаха го насам-натам, сякаш пропъждаше нещо невидимо.

— Махни се от мен, сатана! – изпищя.

Кръстът вече бе много горещ. Изгаряше пръстите му. Всичко бе горещо: пижамата му, дори веждите и космите на ръцете му, все едно се препичаха.

— Махни се!

Пусна разпятието с вик. За свой ужас видя, че от него започна да се извива дим, че прогаря някакъв знак в килима. Опита се да поеме дъх, ръцете му дращеха по гърлото, но се задушаваше в сярната миризма.

Трябваше да излезе. Трябваше да намери убежище. Да можеше да се добере до параклис, до църква, до нещо, щеше да се спаси.

Хукна към вратата, ала преди да улови дръжката й, някой почука на нея.

Кътфорт замръзна на място, разкъсван между облекчението и страха. Кой бе това?

Може би имаше пожар? Да, разбира се, това беше сградата бе обхваната от пожар и в ход бе евакуацията й. Сигурно нещо не бе наред с автоматичната противопожарна система.

— Тук съм! – изстена той, наполовина от болка, наполовина от облекчение. – Тук, вътре!

Сграбчи дръжката на вратата, усети парещата болка от нагретия до червено метал, отдръпна ръката си.

— Мамка му!

Погледна с недоумение ръката си. Дланта му бе изгорена и пушеше, изпука като я отвори, кръв и някаква белезникава течност изтекоха от среза по китката му. Върху дръжката бе останало голямо парче кожа, свиваше се и се печеше, като кожица на пърлено прасе.

Отново се почука: бавно, постоянно, досущ като звън на камбана.

— Помощ! – извика Кътфорт към вратата – Тук има пожар! Пожар!

Изведнъж усети как цялата му кожа бе обзета от вълна на болка, сякаш някой го белеше, а сетне изпита странно чувство дълбоко в корема си – сякаш някой току-що бе разбъркал вътрешностите му. Залитна назад. Онзи бе зад вратата. Почувства отново онова усещане – странно вътрешно напрежение, ужасното гърчене на червата си. Изпищя, улови се за стомаха, преви се надве. Успя залитайки да се върне в спалнята. Докато вървеше, по кожата му побягнаха малки стрелички на болка, замъгляваха очите му с червеникава мъгла. Усещаше огромното налягане, което се надигаше в тялото му, а сетне всичко потъна в мрак, налягането стана непоносимо, понесе се звук като при пържене на яйца и изведнъж налягането вече го нямаше, а по лицето му са стичаше топла течност.

Изпищя, загърчи се на пода, краката му биеха в обезумял ритъм по килима, ръцете разкъсваха пижамата, косата, опитваха се да разкъсат кожата от тялото, защото беше тъй силно нагорещена, тъй непоносимо гореща.

Ето ме и мен, ето, че дойдох.

20.

Летиша Далбридж лежеше будна, неподвижна вкочанена в леглото си. Най-накрая успя да се изправи в хладна ярост, нахлузи сатенена роба разтвори очилата си, сложи ги. След това видя колко е часът: беше 11:14. Сви устни. Това бе непоносимо. Направо непоносимо.

Вдигна вътрешния телефон и се свърза с рецепцията.

— Мога ли да ви помогна с нещо, госпожо Далбридж?

— Сигурно можете, Джейсън. Господинът точно над мен, в номер 17Б, непрекъснато блъска по пода. Освен това и крещи. И това продължава и продължава, няма да ви напомням, но този месец се оплаквам за втори път. Аз съм възрастна жена и просто не мога да понасям този шум посред нощ.

— Да, госпожо Далбридж, ще се заемем с проблема веднага.

— Ще поставя въпроса пред управата на жилищната сграда още на следващото му събрание.

— Да, госпожо Далбридж, не ви виня за това.

— Благодаря ви, Джейсън.

Тя остави слушалката и се заслуша. Вярно, сега думкането беше по-слабо, по-неравномерно. Всъщност май беше спряло, ведно с виковете. Но можеше да започне отново – винаги така ставаше. Онзи ужасно недодялан музикален продуцент сигурно пак даваше някакво парти. С пиене, танци, наркотици и всичко останало. И то, представете си, в делничен ден. Тя загърна халата си по-здраво около крехката си фигура. Нямаше смисъл да се опитва отново да заспива – на нейната възраст това щеше да е безполезно упражнение.

Прекоси всекидневната и отиде в кухнята, наля да кипне вода в чайника. Извади сребърно чайниче за запарка, сложи в него три пакетчета лайка и изчака да чуе свиренето на чайника. Когато тя прозвуча, свали чайника от огъня, нали водата в чайничето и го покри с кърпа да не изстива. Сребърна лъжичка и две намазани с масло препечени филии представляваха нейната petit déjeuner[10]. Взе подноса и се върна в спалнята. Вдигна поглед към тавана. След това оправи сатенените възглавници и си наля чай.

Ароматът на билката и топлината на чая скоро я успокоиха. Животът бе твърде кратък, за да си позволи човек да се безпокои повече от необходимото. Сега в апартамента над нея бе тихо като в гроб. Няма знамение: тя щеше да вземе необходимите мерки, за да не я събуждат повече по такъв начин.

Чу лек шум и се заслуша. Леко почукване като от калки дъжд. Изглежда пак бе заваляло. Не биваше да забравя да облече дъждобрана си като излиза сутринта.

Почукването се засили. И се разнесе миризма, сякаш някой пържеше бекон – лека, ала доловима миризма. Също като дъжда, и миризмата се засилваше. Не бе приятна, даже бе отблъскваща, сякаш от прегоряло месо. Подуши, огледа се. Да не би да бе забравила печката включена? Невъзможно тя дори…

Цоп! Едра мазна капка падна в средата на чашата й с чай и я напръска. Последва я нова едра капка, трета, цялото й лице се опръска, халатът й, красивата й пухена сатенена завивка.

Тя погледна с ужас петното на тавана в спалнята си. Разширяваше се бързо. Блестеше мазно на оскъдната светлина на нощната й лампа.

Летиша Далбридж грабна слушалката от вилката й и отново позвъни долу.

— Да, госпожо Далбридж?

— Сега пък нещо капе от апартамента над мен! Направо през тавана на спалнята ми!

— Ще изпратим човек веднага. Веднага ще спрем водата в апартамента.

— Това е безобразие! Красивата ми английска пухена завивка е съсипана! Съсипана!

От тавана вече капеше на няколко места, капките се събираха в ъглите на гипсовите орнаменти, дори се стичаха по венецианския полилей в средата на тавана. Течеше върху столовете й в стил „Луи XV“, върху скрина й „Чипъндейл“ Въпреки нежеланието си тя се наведе напред и докосна едно от кафеникавите петна върху порцелановата чаша. Беше топло и мазно, като лой или восък от свещ. Сви се ужасена.

— Не е вода – извика тя. – Това е някаква мазнина!

— Мазнина ли?

— Да! Мазнина! От апартамента над мен!

Дочу някакъв объркан шепот, а сетне гласът отново се чу, леко задъхан.

— Тук, долу, се задействаха някои аларми. Изглежда е възможно в апартамента над вас да има пожар, госпожо Далбридж. Слушайте внимателно. Не излизайте от апартамента си. Ако димът започне да прониква под прага на вратата ви, запушете отвора с влажна кърпа и чакайте инструкции…

Гласът бе прекъснат от непоносимо високия вой на противопожарната алармена инсталация в рецепцията, последван от още по-мощната сирена в нейния апартамент. Тя пусна слушалката и запуши уши. Миг по-късно чу шума на задействалата се автоматична пожарна инсталация и стаята изведнъж плувна във вода, която струеше отвсякъде.

Госпожа Далбридж бе в такъв шок, че остана застинала като статуя, не разбираше нищо, докато струящата вода бавно потъмни халата й, красивата й заливка и напълни чаената й чаша върху подноса със сива, студена вода.

21.

Вонята, обгърнала апартамента, предупреди Д’Агоста какво да очаква. Стана още по-силна, като влезе вътре, запътен към спалнята. Беше наполовина заспал, когато влезе във фоайето на сградата – съставянето на рапортите за инцидента с престрелката в Ривърсайд парк му бе отнело повече време, отколкото очакваше – ала вече бе съвсем буден. Удивително бе как тази миризма се пропивате във всичко, как веднага прогони умората му в два часа посред нощ, как отне болката в ставите му, в ожулените колене, сърбежа, причинен от отровния бръшлян, в който се бе отъркалял, докато бягаше от главорезите.

През кариерата си бе виждал доста неприятни гледки при убийство, ала нищо не можеше да го подготви за онова, което лежеше на пода до леглото. Беше труп, това поне бе ясно: ала бе разкъсан по начин, който никога дотогава не бе виждал. Самият труп бе разпорен от лонната кост до стернума и бе изповърнал навън свито кълбо от изгорени и почернели органи. С почти несъзнателен жест той посегна и докосна кръстчето под ризата си, да усети окуражителното му присъствие. Ако наистина съществуваше дявол, то точно така би го направил той. Определено би го сторил така. Погледна към Пендъргаст и изпита известно облекчение, като видя, че дори великият детектив бе по-бледен от обичайното. Нормалните му импулси да ровичка, да си пъха носа навсякъде и да души, сякаш го бяха напуснали. Стоеше там, облечен с фрак и бяла папийонка, а върху лицето му бе изписано изражение на шок.

Последният от момчетата по огледа на местопроизшествието – онзи, който вземаше проби изпод ноктите – бе коленичил до трупа на четири крака със своите безброй епруветки, пинсети и памучета. На всичкото отгоре и той изглеждаше позеленял, а тези момчета бяха корав народ. Тъкмо те трябваше да намерят влакната и космите, да попият петната да приберат всички дреболии. Работеха наистина на най-предния фронт. Съдебният лекар надникна през вратата.

— Свърши ли?

— Надявам се.

Пендъргаст показа значката си.

— Мога ли да ви задам няколко въпроса, докторе?

— Давайте.

— Можете ли да кажете каква е причината за смъртта?

— Още не. Нагряване, изгаряне – това е ясно. Но що се отнася до причината. Нямам представа.

— Някакви ускорители на горенето?

— Не, поне при предварителния оглед – отвърна мъжът от екипа за огледа. – Има и други аномалии. Забележете боксьорската стойка – няма го обичайното свиване на мускулите на ръцете, което се вижда при подобни силни изгаряния. Вижте и как, топлината е строшила крайниците в окончанията им. В средата на тялото костите са буквално калцирани. Имате ли представа колко силен огън би трябвало да причини подобни поражения? Ами над прага на запазването при двигател с вътрешно горене. И въпреки това не е имало пламване. Всъщност – така както изглеждат нещата – нагряването изобщо не е стигнало до запалване. Локализирало се е до тялото и само до него.

— Какъв е произходът на топлината?

Докторът поклати глава.

— Още нямаме представа.

— Спонтанно запалване?

Докторът го погледна изненадан.

— Искате да кажете – като при Мери Рийзър ли?

— Знаете ли за този случаи, докторе?

— В медицинския университет беше нещо като легенда. Всъщност – куриоз. Доколкото си спомням, ФБР се занимава със случая.

— Да. И ако може да се вярва на разследването, СВЗ – спонтанното вътрешно запалване, както го нарекоха – изобщо не е никакъв куриоз.

Лекарят се изсмя тихо и скептично.

— Вие от ФБР, със своите съкращения. Не вярвам, че в наръчника „Мерк“ ще намерите СБЗ, господин Пендъргаст.

— В света съществуват много повече неща, отколкото сте сънували с вашата философия, докторе, и повече, отколкото в наръчника „Мерк“. Ще ви изпратя архива от делото, да го прегледате.

— Както желаете.

Лекарят си тръгна с експерта по огледа и ги остави насаме с трупа.

Д’Агоста извади бележника и писалката си. Нищо не му идваше наум, ала трябваше да откъсне очи от местопрестъплението, а тъкмо това бе начин да го стори. Стегна се и записа: „23 октомври, 2:20 сутринта, Пето авеню, номер 842. ап 17Б. Кътфорт“. Писалката спря да пише. Опитваше се да диша само през устата. Отсега нататък винаги щеше да носи шишенце с „Викс вейпър ръб“. Дори на среща. Когато е в отпуск. Когато отиде да играе боулинг. Винаги.

Чу приглушени гласове откъм всекидневната: детективите от отдел „Убийства“. Разпитваха в коридора работника по поддръжката – по-надалеч от вонята – и Д’Агоста бе доволен, че бе минал незабелязан от тях при влизането си в апартамента. Не искаше някой от старите му приятели да го види, че е обикновен сержант в Саутхамптънското управление.

Съсредоточи се върху страницата от бележника си. Но умът му не работеше. Отказа се и вдигна очи.

Пендъргаст изглежда бе преодолял отвращението си и бе на четири крака и оглеждаше трупа. Досущ като човека от огледите и той бе извадил епруветка и чифт пинсети – как успяваше да набута всичките тези неща в тесния си костюм? – и прибираше нещо в нея, придвижвайки се много внимателно. После се изправи, отиде до една стена и заразглежда нещо с лупа. Доста време се задържа там и това принуди Д’Агоста също да се зазяпа. Боята на изгореното място бе кафеникава и подпухнала не видя отпечатък от копито, но продължи да гледа и едно усещане започна да се промъкна като тръпки по гръбнака му към черепа. Беше размазано, неясно, ала – по дяволите! – не виждаше ли един от онези тестове с мастилените петна?

Пендъргаст рязко се обърна и улови погледа му.

— И ти ли го виждаш?

— Така мисля.

— Какво точно виждаш?

— Лице.

— Какво лице?

— Грозно като смъртта, с дебели устни и големи очи, със уста, сякаш да захапе.

— Или да глътне?

— Да, по-скоро да глътне.

— Том странно напомня фреската на Вазали за дявола, който поглъща грешници. Онази, която е вътре в купола на Дуомо.

— Така ли? Искам да кажа – да, де.

Пендъргаст отстъпи назад, замислен.

— Знаеш ли историята на доктор Фаустус?

— Фаустус ли? Искаш да кажеш Фауст? Онзи, дето продал душата си на дявола?

Пендъргаст кимна.

— Съществуват множество варианти на тази история. Повечето са стигнали до нас като ръкописни сведения от Средновековието. Всяка има своя уникална характеристика, но всички приключват със смърт, подобна на тази на госпожа Мери Рийзър.

— Случаят, които спомена преди малко на съдебния лекар ли?

— Точно така. Спонтанно вътрешно запалване на човека. Хората от Средновековието го наричали „огънят отвътре“.

Д’Агоста кимна. Мозъкът му бе като оловен.

— Тук, в случая с Наиджъл Кътфорт, изглежда имаме класически пример за това. Дори повече, отколкото при Гроув.

— Нима искаш да кажеш, че дяволът е взел живота му?

— Само съобщавам какво съм видял, без това да е съпроводено с каквито и да било хипотези.

Д’Агоста поклати глава. Всичко това бе злокобно. Наистина зловещо. Усети как ръката му се прокрадва отново към кръстчето. Не би могло да е дело на дявола… нали?

— Добър вечер, господа.

Гласът долетя иззад тях женски, дълбок контраалт, спокоен, решителен.

Д’Агоста се обърна да види жената в рамката на вратата, облечена в сив костюм на райе, с капитански нашивки на яката на бялата и риза. Зад нея се виждаха неколцина детективи.

Попи с очи чертите й: ниска слабичка, големи гърди, лъскава черна коса, обрамчваща бледо, изтънчено лице. Очите й бяха тъмносини. Изглеждаше на не повече от трийсет и пет години: удивително млада за капитан в отдел „Убийства“. Стори му се позната. Да, познаваше я. И неприятното му усещане се възвърна. Може би преждевременно се бе зарадвал, че няма да налети на старите си приятелчета.

— Аз съм капитан Хейуърд – рече отривисто тя и изгледа Д’Агоста прекалено внимателно, изглежда и тя го позна.

— Знам, че вече сте показали документите си на вратата, но мога ли да ги видя отново?

— Разбира се, капитане – Пендъргаст показа значката си с елегантен жест.

Хейуърд я пое, разгледа я, вдигна очи.

— Господин Пендъргаст.

Пендъргаст се поклони.

— Радвам се, че се виждаме отново, капитан Хейуърд. Мога ли да ви поздравя с връщането ви в полицията и особено с поста капитан?

Хейуърд остави думите му без коментар и се обърна към Д’Агоста. Той бе извадил значката си за нея, ала тя нея гледаше. Гледаше него.

Името и изведнъж изплува в съзнанието му: Лора Хейуърд, която бе патрулна полицайка в предишния му живот, тогава следваше, пишеше някаква книга за бездомниците в Манхатън, работеше по дисертацията си да получи научна степен или нещо подобно. Бяха работили за кратко заедно по делото на Памела Уйшър. Тогава тя бе сержант, а той лейтенант. Усети как стомахът му се свива.

— А вие трябва да сте лейтенант Винсънт Д’Агоста?

— Напоследък съм сержант Винсънт Д’Агоста – отвърна той и почувства как се изчервява. Наистина не му се искаше да дава повече обяснения. Беше истински срам и нямаше начин как да го избегне.

— Сержант ли? Не сте ли вече в Нюйоркското полицейско управление?

— Не, в Саутхамптънското съм. Нали го знаете – в Лонг Айлънд. И съм връзка с ФБР по делото на Гроув.

Той вдигна глава и видя, че тя му протягаше ръка. Пое я и разсеяно я раздруса. Дланта й бе топла леко влажна. На Д’Агоста тайничко му стана приятно, че не беше чак толкова студенокръвна, колкото изглеждаше.

— Радвам се, че ще работим отново заедно.

Гласът й бе отривист, лишен от болезнено любопитство. Д’Агоста изпита облекчение. Нямаше да има празни приказки, излишни въпроси. Напълно професионално.

— А аз, от своя страна, се радвам да видя, че делото е в толкова способни ръце – каза Пендъргаст.

— Благодаря ви.

— Винаги сте ми правили впечатление на полицай, на когото може да се разчита да проведе енергично разследване.

— Благодаря ви отново. И ако трябва да бъда откровена, вие винаги сте ми правели впечатление на човек, който не се безпокои много-много затова кои командва или да ви се пречат формалностите на стандартните полицейски процедури.

Ако Пендъргаст бе изненадан от тези думи, той не го показа.

— Вярно.

— Е, добре тогава, нека сме наясно още от самото начало кой командва – става ли?

— Чудесна идея.

— Разследването е мое. Искове, призовки, всичко, което е необходимо, ще минава първо през моя кабинет, освен ако не си имаме работа със спешни случаи. И общуването с пресата ще бъде координирано от моя кабинет. Може би това не е точно начинът, по който действате, но със сигурност е начинът, по който действам аз.

Пендъргаст кимна.

— Разбрано.

— Хората говорят как понякога ФБР работи трудно с местните полицейски сили. Това няма да се случи. Първо, ние не сме „местни полицейски сили“. Ние сме Нюйоркското полицейско управление, отдел „Убийства“. Ще работим с Федералното бюро за разследване на равни начала и по никакъв друг начин.

— Разбира се, капитане.

— Ние, разбира се, ще отвърнем със същата любезност.

— Не съм и очаквал нещо друго.

— Аз се съобразявам с правилата, дори когато правилата са глупави. Знаете ли защо? Защото по този начин постигаме обвинение. При най-малкия пропуск Нюйоркският съд ще постанови оправдание.

— Вярно, съвсем вярно – съгласи се Пендъргаст.

— Точно в осем утре заран и всеки вторник оттук нататък, докато продължава разследването, ще се срещаме на „Пълис плаца“ номер едно, в конферентната зала на седемнайсетия етаж – вие, аз и лейтенант… исках да кажа сержант Д’Агоста. И всички карти да бъдат свалени на масата.

— В осем сутринта – повтори Пендъргаст.

— Кафето и курабиите са от нас.

Върху лицето на Пендъргаст се изписа леко отвращение.

— Аз вече ще бъда закусил, благодаря ви.

Хейуърд погледна часовника си.

— Колко още време ще ви е необходимо тук, господа?

— Мисля, че пет минути ще са ни достатъчни – отвърна Пендъргаст. – Можете ли да споделите с нас някаква информация?

— Възрастна жена, която живее в долния апартамент е свидетелката или е най-близо до свидетелка, с която разполагаме. Убийството е станало малко след единайсет часа. Изглежда тя е чула починалия да изпада конвулсии и да пищи. Предположила е, че е давал парти. – По лицето й се изписа суха усмивка. – След това утихнало. А после, в 11:22. Някакво вещество започнало да капе през тавана й – стопена маста тъкан от починалия.

Стопена мастна тъкан. Д’Агоста започна да си записва, но спря. Не му се вярваше да забрави това.

— Горе-долу по същото време задействала пожарната аларма и противопожарната инсталация, това е било съответно в 11:24 и в 11:25 часа. Хора от поддръжката се качили горе, намерили вратата заключена, никой не им отговарял, а от апартамента се носела лоша миризма. В 11:29 отворили вратата с мастър-ключ и намерили починалия така както го виждате и вие сега. Температурата, когато ние дойдохме – след петнайсетина минути – бе около трийсет и пет градуса.

Д’Агоста се спогледа с Пендъргаст.

— Кажете ни нещо за другите съседи.

— Мъжът отгоре не чул нищо до задействането на алармената инсталация, но се оплака от лошата миризма. На този етаж има само два апартамента: другият е бил закупен, но още е празен. Новият собственик е англичанин, някой си господин Аспърн. – Тя извади бележник от вътрешния си джоб и написа нещо в него, след което го подаде на Пендъргаст. – Ето ги имената им. Аспърн сега е в Англия. Господин Роланд Биърд живее в горния апартамент, а Летиша Далбридж – в долния. Искате ли да разпитате някой от тях сега?

— Не е необходимо – погледна я Пендъргаст, а след това погледът му се върна върху обгорелия знак на стената.

Хейуърд сви устни, дали развеселена или поради нещо друго, Д’Агоста не бе сигурен.

— Виждам, че сте забелязали.

— Да, така е. Някаква идея?

— Нали именно вие, господни Пендъргаст, веднъж ме предупредихте да не си съставям преждевременни хипотези?

Пендъргаст отвърна на усмивката й.

— Добре сте усвоили урока.

— Поучих се от майстор – тя наклони глава и погледна към Д’Агоста.

Последва кратко мълчание.

— Оставям ви сами, господа – тя кимна на хората си, които я последваха през вратата.

Пендъргаст се обърна към Д’Агоста.

— Изглежда нашата Лора Хейуърд е пораснала, не мислиш ли?

Д’Агоста само кимна.

22.

Брайс Хариман стоеше на ъгъла на Пето авеню и 67-а улика и гледаше една от онези безлични на вид високи бели сгради, с които изобилстваше Горен Ийст сайд. Беше сив следобед в четвъртък и той изпитваше тъпа болка от махмурлук, която пулсираше някъде зад очните му ябълки. Редакторът му – Ритс – го бе заял за това, че не бе отразил събитието предишната вечер. Е, той не бе на повикване като лекар нали така? И определено не му плащаха достатъчно, за да ходи да души за дописки в три часа сутринта. А пък, освен това изобщо не бе в състояние да отразява убийство.

Едва успя да си намери пътя към дома с метрото.

Мислеше си, че ще завари неколцина позабавили се зяпачи, но намери цяла тълпа, събрана от сутрешните телевизионни новини и от Интернет. И ето – в два часа следобед най-малко стотина души се бяха събрали около мястото любопитковци, вандали, бели вещици, смахнати типове от Ийст вилидж, дори неколцина кришнари, каквито не бе виждал в Ню Йорк поне от пет-шест години. Нямат ли си тези хора друга работа? Вдясно от него група сатанисти облечени в изглеждащи като средновековни роби, чертаеха пентаграми по тротоара и пееха. Вляво – няколко монахини се молеха, прехвърляйки броениците си. Група тийнейджъри правеше бдение, запалили бяха свещи въпреки обедното време и напяваха нещо на фона на подрънкваща китара. Беше невероятно, досущ като сцена от филм на Фелини.

Докато се оглеждаше. Хариман изпита нарастваща възбуда. Предишната седмица бе постигнал известен успех със статията си за убийството на Гроув. Но разполагаше с малко материал, с който да продължи, а и репортажът му без друго се основаваше върху зловещи спекулации. Ала сега се бе озовал по следите на второ убийство – убийството, което според прошепваните клюки, бе наелектризирало силно тълпата даже нещо повече. Може би редакторът бе прав. Може би трябваше да остане буден в малките часове на нощта, въпреки всичките изпити чаши с чист малцов скоч, които тъй неблагоразумно бе обърнал предишната нощ с приятелите си в „Алгонкуин“.

И друга мисъл хрумна на Хариман. Това бе шансът му да си го върне на стария си враг Бил Смитбак, който бе твърде зает да топи грездея си по време на медения си месец. И то къде, представете си, в Ангкор Уат! Смитбак, това копеле, което бе заело предишното му място в Таймс и то не чрез блестяща журналистика или дори със старомодния стар уличен жаргон, а само поради чист късмет. Беше се случил на точното място и в точното време и неведнъж, а няколко пъти по време на убийствата в метрото преди две години, а после и миналата есен, при убийствата на „Хирурга“. Това, последното, бе особено болезнено. Хариман бе открил историята вече бе изпреварил Смитбак значително, когато онзи тъп полицейски капитан Къстър го бе пуснат по фалшиви следи.

Не беше честно. Именно връзките на Хариман му бяха осигурили мястото в „Таймс“, те и забележителното му фамилно име. Хариман бе човекът за там – с грижливо изгладените си костюми от „Брукс брадърс“ и коцкарските си вратовръзки, той принадлежеше на разредения въздух и извисената атмосфера в „Таймс“. А не омачканият повлекан Смитбак, чието място си бе на най-долните етажи в йерархията на „Поуст“.

Но ето, че сега късметът му бе проработил. Сега тази история бе гореща тема, а Смитбак се намираше на хиляди мили разстояние. Ако убийствата продължаха – а Хариман горещо се надяваше да стане така – историята щеше само се разраства. Можеше да се отворят възможности в телевизията, за статии в списанията, за голям договор за книга. Можеше дори да спечели наградата „Пулицър“. Ако имаше късмет, „Таймс“ с най-голяма радост щеше да го вземе отново на работа.

Един възрастен човек с костюм на фокусник го блъсна и той отвърна гневно на бутането. В тълпата се чувстваше почти истерична възбуда, каквато Хариман никога не бе виждал – потенциално опасна смес, която, ако се замисли човек, бе много лесно възпламенима, кого буре сух барут.

В единия край се чу неочакван шум и Хариман погледна натам. Някакъв имитатор на Елвис със сако от златно ламе – този път почти прилично на вид – ревеше „Гореща Любов“ с помощта на преносима караоке-машина.

— „Усещам как температурата ми се покачва…“

Тълпата ставаше все по-шумна, по-неспокойна. От време на време Хариман чуваше далечния вой на полицейска сирена.

— „Боже Всемогъщи, ще прогоря дупка там, дето лежа“.

Приготви касетофона си, можеше да придаде известен колорит на онова, което вече знаеше за убийството. Огледа се. Съвсем близо до него стоеше мъж с кожени ботуши и широкопола каубойска шапка, в едната си ръка носеше кристална магическа пръчка, а в другата – жив хамстер. Не, беше прекалено ексцентричен. Необходим бе някои по-представителен. Онова момче ей там, облечено в черно. Пъпчив хлапак от средната класа, живеещ в предградията, опитващ се да бъде по-различен.

— Извинете! – проби си той път до младежа. – Извинете! „Ню Йорк поуст“ Мога ли да ви задам няколко въпроса?

Хлапакът се обърна, очите му светнаха. Всички си умираха за своите петнайсет наносекунди слава.

— Защо сте тук?

— Не чухте ли? Дяволът се е появил! – Лицето на момчета наистина светеше. – Някакъв мъж, дето живеел там горе. Умрял досущ като онзи от Лонг Айлънд. Дяволът взел душата му, изпържил го като чипс. Завлякъл го в ада, а онзи ритал и пищял.

— Откъде сте чули за това?

— Ами Мрежата цялата е пълна.

— Но вие лично защо сте тук?

Хлапакът го погледна така, сякаш въпросът му бе идиотски.

— А вие как мислите? Да отдам почитта си на мъжа в червено.

Една група застаряващи хипари започнаха да пеят на висок фалцет „Състрадание за Дявола“. Към Хариман се понесе миризмата на марихуана. Опита се да слуша, да мисли всред тая гюрултия.

— Откъде сте?

— Аз и приятелчетата ми дойдохме от Форт Лий. Някои от „приятелчетата“ започнаха да се тълпят около тях, бяха облечени досущ като него.

— Кой е този? – попита един от тях.

— Репортер от „Поуст“.

— Не думай!

— Фотографирай ме!

„Да отдам почитта си на мъжа в червено“. Ето го цитатът. Време беше да приключва.

— Име? Кажи го по букви.

— Шон О’Конър.

— Възраст?

— Четиринайсет години.

„Невероятно“.

— Добре. Шон, последен въпрос. Защо на дявола? Какво е толкова важно у дявола?

— Той е човекът! – отвърна Шон и нададе силен вик, приятелите му го поеха и започнаха да си пляскат дланите.

— Човекът!

Хариман продължи по-нататък. Господи, светът бе пълен с тъпанари, плодяха се като зайци, особено в Ню Джърси. Сега вече му бе нужен контраст, някой, който гледаше на това напълно сериозно. Свещеник, нуждаеше се от свещеник. И ето ти го късметът двама мъже със свещенически яки, които мълчаливо стояха недалеч.

— Извинете! – извика той и си запробива път към тях сред растящата тълпа.

Когато двамата се обърнаха към него. Хариман се слиса от израженията им. Страх, истински страх, смесен с печал и болка.

— Хариман, от „Поуст“. Мога ли да ви попитам какво правите тук?

По-възрастният от двамата пристъпи напред. Имаше достолепен вид и наистина изглеждаше не на място в тази истерична тълпа.

— Дошли сме да бъдем свидетели.

— Свидетели на какво?

— На последните земни дни.

Мъжът го каза по такъв начин, че гърбът на Хариман настръхна.

— Наистина ли смятате, че е дошъл краят на света?

Мъжът цитира тържествено:

— „Падна, великият Вавилон падна и стана жилище на бесовете, свърталище на всякакъв нечист дух“.

По-младият мъж кимна.

— „И тя ще изгори на огън: защото могъществен е Господ Бог, който я съди. И земните царе, както са блудствали и живели разкошно с нея, ще заплачат и заридаят за нея, когато видят дима от изгарянето й“.

— „Горко, горко на тебе, велики граде Вавилоне, крепки граде! – продължи първият свещеник, – понеже в един час дойде съдбата ти!“

Хариман бе извадил бележника си и записваше припряно тези думи, но първият свещеник положи леко длан върху ръката му.

— „Откровения“, глава 18.

— Ясно, благодаря. От коя църква сте?

— От „Нашата Господарка“ от Лонг Айлънд сити.

— Благодаря.

Хариман си записа имената им и се отдалечи бързо, докато прибираше бележника в джоба си. Спокойствието им, убедеността им го изплаши повече от цялата истерия, която вилнееше около него.

В единия край на тълпата се забеляза раздвижване. Приближаваше малък конвой от полицейски коли с проблясващи „буркани“. Изведнъж изригнаха светкавици и телевизионни прожектори. Хариман се втурна напред и грубо си разчисти пътя през група тон-техници – той бе Хариман от „Поуст“ и нямаше да се задоволи с място на последния чин. Ала и цялата тълпа се бе устремила напред, жадна за новини.

Една жена бе слязла от необозначена кола в края на конвоя; бе облечена в костюм, но с полицейска значка, забодена на, както изглеждаше, умопомрачителна гръд: наистина привлекателна млада жена и група мъже, който се построяваха зад нея. Млада, но определено тя командваше. На Хариман му се стори, че тя изобщо не искаше да говори с тълпата, ала трябваше да вземе инициативата, преди нещата да са излезли извън контрол.

Тя зае място зад барикада от униформени ченгета и вдигна ръка, за да усмири глъчта на пресата.

— Пет минути за въпроси. След това тази тълпа ще трябва да се разпръсне.

Последваха нови нечленоразделни викове и сноп микрофони на дълги пръти се понесе напред.

Тя изчака, оглеждайки тълпата, докато виковете продължаваха. Най-накрая погледна часовника си и рече:

— Четири минути.

Репликата й усмири редиците на пресата. Останалите – забавляващите се, вещиците и сатанистите, смахнатите типове с кристални жезли и шишенца с благоухания – разбраха, че ще се случи нещо интересно и също малко поутихнаха.

— Аз съм капитан Лора Хейуърд от отдел „Убийства“ на Нюйоркското полицейско управление – Говореше с ясен, но тих глас, който принуди тълпата да се умълчи още повече и да се напрегне да я чуе – Починалият е Найджъл Кътфорт, който е умрял около 11.15 часа снощи. Причината за смъртта засега е неизвестна но се подозира убийство.

“Кажи ми нещо ново“ – помисли си Хариман.

— А сега ще отговоря на няколко въпроса – рече тя. Последва взрив от викове и тя посочи един обезумяло размахващ ръце журналист.

Въпросът бе изстрелян.

— Полицията открила ли е връзка между тази смърт и смъртта на Джеръми Гроув? Има ли сходни неща? Разлики? Устните й се разтвориха в кисела усмивка.

— Да, открили сме. И на другите два въпроса отговорът е „да“. Следващият?

— Има ли заподозрени?

— Засега още не.

— Имаше ли прегорен отпечатък от копито или някакъв друг дяволски знак?

— Нямаше отпечатък от копито.

— Чухме, че на стената било прегорено изображението на лице.

Усмивката бързо се стопи от лицето на жената.

— Беше петно с неясни очертания, което на някои им заприлича на лице.

— Що за лице?

Пак кисела усмивка.

— Онези, които смятат, че са видели лице, го определиха като грозно.

Това предизвика нова шумотевица.

— Лицето на дявола ли е? С рога? Имаше ли рога?

Въпросите бяха изстреляни едновременно от десетина души. Микрофоните я приближиха още повече, блъскаха се един в друг.

— Не съм виждала дявола – отвърна Хейуърд. – Не мога да кажа. Доколкото знам, нямаше рога.

Хариман записваше като обезумял бележника си. Сега пък група репортери я питаха дали смята, че изображението било на дявола, но тя ги игнорира. О, Боже мой, нима Джералдо викаше там? Той сигурно е бил тук снощи.

— Това дело на дявала ли беше? Какво е вашето мнение? – извикаха едновременно неколцина репортер.

Тя вдигна ръка.

— Бих искала да отговоря на този въпрос.

Думите й ги накараха да замлъкнат.

— В този град имаме достатъчно дяволи от плът и кръв, благодаря ви, но не се нуждаем да измисляме и свръхестествени такива.

— Тогава как е умрял той? – извика друг репортер. – От какво са причинени ранете му? И този ли бе „сготвен“ като предишния?

— В момента се извършва аутопсия. Ще можем да ви кажем нещо повече, когато тя приключи.

Жената говореше спокойно и разумно, но Хариман не можеше да бъде заблуден. Нюйоркското полицейско управление изглежда още не бе съвсем наясно със случая – и той щеше да напише това в репортажа си.

— Благодаря ви – рече тя, – и приятен следобед. А сега хайде да се разотиваме, народе.

Нова глъчка. Пристигаха още полицаи и най-сетне се заеха да овладеят тълпата отблъскваха я назад, поставяха заграждения, насочваха трафика.

Хариман се обърна, уводът вече се избистряше в главата му. Историята бе страхотна. Най-сетне – най-най-сетне щеше да получи истинско признание.

23.

Докато старинният ролс-роис приближаваше портите на яхтеното пристанище в Ийст коув, Д’Агоста се размърда на задната седалка взря се навън, опитвайки се да забрави колко го болеше и как се беше схванал. След убийството на Кътфорт и огледа на местопрестъплението, едва ли бе спал повече от два часа.

За тази задача Пендъргаст бе освободил шофьора си Проктър и бе предпочел сам да кара голямата кола. Беше хубав ден и утринното слънце се отразяваше в хиляди фасети върху залива досущ като хвърлени върху вълничките сребърни монети Синята гърбица на остров Стейтън се издигаше на хоризонта и почти незабележимо преминаваше в ниския бряг на Ню Джърси. През отворените прозорци нахлуваше ароматът на солен въздух.

Д’Агоста насочи погледа си към яхтеното пристанище. Една стена предпазваше редицата от лъскави яхти от погледа на простолюдието, но от височината на хелинга Кобънти човек можеше да ги види подредени на местата си, разкошни, блестящи на яркото слънце.

— Никога няма да влезеш без писмена заповед от съдия – каза Д’Агоста – Аз говорих с Булард. Знам го що за тип е.

— Ще видим – каза Пендъргаст. – Винаги предпочитам да започна с по-мек подход.

— А ако мекият подход не подейства?

— Може би ще последват по-твърди мерки.

Д’Агоста се зачуди какво разбираше Пендъргаст под – „по-твърди“ мерки.

Пендъргаст намали скоростта на ролса и отвори капака на специално монтирано, изработено от черешово дърво и вградено между двете седалки чекмедже и натисна няколко клавиша на лаптопа, разположен в него. Наближаваха портата от метална мрежа, зад която бе общият паркинг, но мъжът в будката на охраната вече бе забелязал приближаващия ройс и отваряше портата. Пендъргаст спря колата на паркинга, откъдето имаха отличен обзор към Горния залив. На екрана на лаптопа се бе появило изображението на великолепна яхта.

Не им потрябва много време да открият истинският й първообраз в гората от мачти – беше на котва току зад паркинга.

Д’Агоста подсвирна:

— Тая лодка си я бива.

— Наистина. Моторна яхта тил „Фийдшип 2003“ корпус по специална поръчка, проектиран от Де Воогт. Петдесет и пет метра дължина, водоизместимост седемстотин и четиринайсет метрични тона. Два дизелови двигателя „Кейтърпилър“ с мощност 2500 конски сили, крейсерска скорост трийсет възела. Има си ромеи район на плаване и е изключително уютна.

— Колко?

— Булард е платил за нея четирийсет и осем милиона.

— Господи! За какво му е необходим такъв кораб?

— Може би не обича да лети. Или предпочита да действа далеч от чужди очи и уши. С подобна яхта много лесно се оперира от международни води.

— Странно, при разпита на Булард останах с впечатленото, че се безпокоеше да не бъде задържан в страната. Че маже би планира пътуване в чужбина.

Пендъргаст го изгледа остро.

— Наистина ли?

Той спря колата пред второто ниво на охрана: портата за VIP-паркинга, охранявана от свадлив, нисък, червенокос пазач с изпъкнала брадичка. Д’Агоста веднага усети що за тип бе. От онези, дето нарочно се правят, че не се впечатляват от нищо и от никого: дори от ролс-ройс „Силвър рейт“ модел 59-а година.

— Да?

Пендъргаст показа значката си през прозореца.

— Дошли сме при господин Лок Булард.

Онзи погледна значката, погледна пак Пендъргаст. Лицето му се сбръчка от подозрения.

— А той?

Д’Агоста му подаде своята значка.

— За какво става дума?

— Полицейска работа.

— Трябва да се обадя.

Охранителят взе значките и отиде в кабинката си, вдигна слушалката, говори няколко минути и се върна със значките и безжичния телефон.

— Той иска да говори с някого на име Д’Агоста

— Аз съм.

Пазачът му подаде телефона.

— Тук е Д’Агоста.

Дълбокият глас на Булард изпълни слушалката.

— Знаех си, че ще се върнеш.

Само при звука на този глас Д’Агоста веднага настръхна. Това бе мъжът, който се бе опитал да го унизи в Атлетичния клуб и който, може би, едва не бе предизвикал убийството му. Въпреки това той се опита с все сили да запази самообладание.

— Можем да свършим всичко по приятен начин – рече той колкото бе възможно по-спокойно, – но нещата могат да станат и неприятни. Зависи от теб, Булард.

От другата страна се разнесе смях.

— Ти опита със същата изтъркана реплика и в клуба, виж какво ще ти кажа. След като си побъбрихме там, накарах хората си да те проверят и сега знам всичко за теб разполагам с всички най-жалки подробности от твоето съществуване. Така например, знам всичко за онази твоя съпруга в Канада, дето ти нахлузва рогата през последните шест месеца. Името на мъжа е Честър Доминик, продава автомобили-подвижни къщички в Еджуотър и… ей, тя може би и в този момент се чука с него. Помисли си само!

Д’Агоста стисна по-силно слушалката.

— Разполагам също така с броя на продадените ти романи. От последния са продадени 6215 броя. И с твърди, и с меки корици. И в тази бройка влизат и всички, закупени от майка ти. Внимавай. Стивън Кинг! – още груб смях. – А осми това имам и личното ти досие от кратката ти служба в Нюйоркското полицейско управление, включително и дисциплинарния ти картон. Интересно четиво. Разполагам и с медицинските ти и психиатрични изследвания, дори и онези от Канада. Твърде жалко, че имаш онези проблеми с ерекцията. Може би тъкмо за това жена ти омайва добрия стар Чет. И депресия… Господи, това вече е сериозно. Взе ли си хапченцата тази сутрин? Учудващо е колко много неща може човек да узнае, когато разполага със собствена организация за здравен мениджмънт, нали? Като прочетох всичко това, на ум ми дойдоха няколко фрази. Фрази като „пречупен“. Като „смазан“. Като „неудачник“.

Пред очите на Д’Агоста се спусна тънка червена пелена.

— Ти допусна най-голямата грешка в живота си, Булард.

От другата страна се чу още смях и линията прекъсна.

Д’Агоста върна телефона на пазача. Лицето му бе пламнало. Този негодник. Това копеле. Всичко това бе незаконно, нали така? Да се сдобие с цялата тази най-разнообразна лична информация. Булард говореше високо и Д’Агоста се запита дали гласът му е достигал и до Пендъргаст. Той преглътна, опита се да укроти надигащия се гняв.

— Блокирате портала – каза мъжът в будката. А след това сякаш бе забравил, добави: – Сър!

— Ще обиколим квартала отвърна му Пендъргаст, – и ще дадем време на господни Булард да промени решението си.

— Той няма да промени решението си.

Пендъргаст изгледа пазача дълго, съчувствено.

— Надявам се, че знаете кога да отстъпите встрани? За свое собствено добро, разбира се.

— Какво искате да кажете?

Без да му отговори. Пендъргаст включи ролса на задна скорост и натисна силно газта, като остави доста изгоряла гума подире си. Обърна на паркинга, след това се насочи към „Стейт стрийт“ Погледна към Д’Агоста.

— Добре ли си, Винсънт?

— Добре съм – рече Д’Агоста през зъби.

Пендъргаст зави надясно и започна да обикаля квартала.

— Изглежда господин Булард се нуждае от твърда ръка.

Пендъргаст набра някакъв номер на клетъчния телефон на таблото.

Чу се звън, след това отсреща отговори познат глас

— Капитан Хейуърд.

— Капитане? Тук е Пендъргаст. Ще ни потрябва онази призовка и писмена заповед, за която ви се обадих тази сутрин.

— На какви основания?

— Отказ да сътрудничи. Непосредствена опасност от бягство.

— Хайде сега, Булард не е някакъв колумбийски наркобарон или близкоизточен терорист. Той е водещ американски индустриалец.

— Да, със задгранични сметки и задгранични фабрики, който се намира на яхтата си, заредена догоре с гориво и напълно снабдена за презатлантическо пътуване. Може да стигне до Канада, Мексико, Южна Америка или Европа с един резервоар – вие изберете къде.

Последва въздишка.

— Той е американец. Има паспорт. Свободен е да отплава.

— Той е свидетел, който не желае да сътрудничи. Не иска да отговори на въпросите ни.

— Много хора не искат да отговарят на въпроси.

— И Гроув, и Кътфорт са му се обадили малко преди да бъдат убити. Има връзка и ние трябва да я открием.

Нова раздразнителна въздишка.

— Това е точно този тип необичайна операция, която изглежда много зле в съда.

— Той заплаши сержант Д’Агоста.

— Така ли? – тонът й стана малко по-остър.

— Заплаха за изнудване чрез лична информация, с която се е сдобил чрез „Нордърн Хелт Атлантик мениджмънт“ организацията за здравен мениджмънт, която притежава.

„Значи е чул“ – помисли си Д’Агоста.

— Така ли? – последва кратка пауза – Добре тогава, действайте. Документите са готови и трябва само да бъдат подписани.

— Чудесно – каза Пендъргаст й продиктува номера факс.

— Агент Пендъргаст!

— Да?

— Не обърквайте нещата с тази работа. Аз държа на кариерата си.

— Аз също държа на своята.

Факсът започна да излиза от миниатюрния принтер точно когато завиха от „Пърл стрийт“ и се насочиха към яхтеното пристанище. Докато минаваше бавно през външния паркинг, Пендъргаст откъсна факса и го подаде на VIP-пазача.

— Пак ли вие? – рече мъжът, докато поемаше листа.

Пендъргаст се усмихна и сложи пръст пред устните си.

— Нито дума на Булард.

Мъжът прочете факса и го върна. В изражението на лицето му нещо подсказваше, че не бе напълно недоволен от развоя на събитията.

— Време е да отстъпите встрани – рече тихо Пендъргаст.

— Да, сър.

Паркираха на VIP-паркинга и Пендъргаст отвори багажника. Даде на Д’Агоста знак с ръка.

— Това е за теб.

Д’Агоста се взря вътре. В багажника лежеше таран за разбиване на врати – черен и грозен, дълъг почти метър – от онзи тип, който агентите на Агенцията за борба с наркотиците използваха при насилствено нахлуване.

— Ти се майтапиш.

— Твърдост, драги ми Винсънт – рече Пендъргаст и леко се усмихна.

Д’Агоста грабна тарана за двете му дръжки и го извади от багажника. След това двамата поеха по алеята към централния пирс. Малко встрани пред тях, привързана на собствения си хелинг, яхтата се издигаше още по-импозантна: бяла с три затворени палуби, десетки илюминатори с тъмни стъкла, мостик, от който стърчаха най-различни електронни уреди. На кърмата бе изписано името на яхтата – „Стормклауд“

— Ами екипажът? – попита Д’Агоста.

— Информацията ми е, че Булард е сам.

Частният кораб си имаше и частна стоянка със заключени порти. Пендъргаст клекна пред нея и вдигна ръце към ключалката. На Д’Агоста му се стори, че агентът от ФБР само я оглежда, да види дали не е отключена. Може би беше, защото портата послушно се отвори в ръцете му.

— Трябва да действаме бързо – каза Пендъргаст, докато се изправяше.

Д’Агоста се втурна приведен напред, понесъл тарана. Въпреки подновените тренировки в гимнастическия салон след престрелката в парка, все още не бе във форма, таранът тежеше поне двайсет килограма и разранените му ръце протестираха при всяка крачка. Входното мостче към „Стормклауд“ бе вдигнато, но на кърмата имаше заключен входен люк – на равнището на кея Пендъргаст извади от сакото си своя правен по специална поръчка „Лес Баер“, 45-ти калибър, отстъпи назад и посочи люка.

— След теб, Винсънт.

Д’Агоста се опита да бръкне дълбоко в паметта си. Какво го бяха учили в Академията? „Не тичай срещу вратата, а замахни срещу нея“. Пое дълбоко дъх, стисна дръжките с все сила и хласна тарана напред. Вратата отхвърча навътре с приятен за ухото трясък. Пендъргаст се мушна вътре с готово за стрелба оръжие. Д’Агоста се изкатери подире му.

Влязоха в тесен коридор с боядисани прегради от едната страна и илюминатори с тъмни стъкла от другата. Пендъргаст отвори една врата в преградата и изведнъж се озоваха в големия салон на яхтата, потънал в разкошни светложълти килими и с лакирани в черно тръбни масички, чийто стъклени плотове бяха обрамчени в златно.

— ФБР! – излая Пендъргаст. – Не мърдай!

Булард стоеше в средата на салона облечен в светлосин анцуг, с пура в ръка, с изражение, в което се четеше пълна изненада и – както се стори на Д’Агоста – преминал за миг ужас.

— Не мърдайте!

Булард се съвзе мигновено, лицето му почервеня, вените на шията му запулсираха по-бързо. Изненадата отстъпи място на зле прикрита ярост. Вдигна пурата към дебелите си устни, пое дълбоко и издиша дима.

— Значи така. Жалкият негодник си е довел подкрепление.

— Дръжте ръцете си така, че да ги виждам – предупреди го Пендъргаст, докато се придвижваше напред, без да сваля оръжието.

Булард разпери ръце.

— Ето една сцена за следващия ти роман, Д’Агоста. Обзалагам се, че никога не си виждал нещо подобно на тази яхта в онзи бордей, дето си израсъл, на „Кармин стрйт“, с баща евтино ченге, киснещо в билярдните зали, и майка…

Д’Агоста се втурна към него, но Пендъргаст бе още по-бърз и му препречи пътя със скоростта на светлината.

— Сержант, не му давай онова, което иска. Задъханият Д’Агоста се опита да поеме дъх. Почти не успя, толкова бе свито гърлото му.

— Хайде де – присмя му се Булард. – Дай да видим какво виси под този твой тумбак. Аз съм на шейсет години и пак ще те наложа по дебелия задник с една ръка.

Пендъргаст се обърна и прикова сребристите си очи у Булард.

— А вижте го този, гробар, който се прави на ФБР. Бял боклук от Дълбокия юг. Много бял, при това.

— На вашите услуги – рече тихо Пендъргаст.

Булард се разсмя и се изду като черна мамба[11], изпъна тъканта на анцуга си. Все още държеше пурата между двата си огромни и заоблени пръста, но прекъсна смеха си, мушна я в устата си и издуха към тях облак дим.

Пендъргаст пусна факса на една абаносова масичка. След това посочи голям лакиран панел на стената в дъното.

— Сержант, моля отвори онзи панел.

— Чакайте малко, по дяволите, необходима ви е заповед Пендъргаст посочи с тънък пръст факса – Прочетете го.

— Искам адвоката си.

— Първо ще осигурим помещенията и ще вземем доказателствата, посочени в заповедта. Една погрешна стъпка ще означава белезници и обвинение за възпрепятстване на правосъдието. Има ли някой друг на яхтата, освен вас?

— Върви на майната си.

Д’Агоста отиде до посочения от Пендъргаст панел и натисна единствения бутон. Панелът се плъзна встрани и се разкри цяла електронна стена. С монитор и клавиатура.

— Изземи централния процесор и твърдия диск.

Д’Агоста бутна монитора на една страна, проследи кабелите и намери диска, монтиран в ниша отзад.

— Не пипайте компютъра ми.

Пендъргаст кимна към масичката

— Вписано е в заповедта, господни Булард.

Д’Агоста дръпна кабелите с едно рязко движение и извади процесора. Бръкна в джоба си, извади лепенки с етикет „Доказателство“ и залепи с тях входовете на четящите устройства, на мишката и на клавиатурата, остави процесора и скръсти ръце.

— Въоръжен ли сте? – попита Пендъргаст Булард.

— Разбира се, че не.

Пендъргаст мушна своя „Лес Баер“ обратно в сакато.

— Добре – рече той с тих и неочаквано приятен глас, южняшкият му акцент се разливаше като сметана. – Освен заповедта за обиск има и призовка, господин Булард, която ви съветвам да прочетете.

— Искам адвоката си.

— Естествено. Ние ще ви отведем на площад „Пълис плаца“ номер едно и ще ви разпитаме под клетва. Тогава може да присъства адвокат, ако пожелаете.

— Искам адвокатът ми да дойде веднага.

— Вие ще останете в средата на помещението така, че непрекъснато да виждам ръцете ви. Нямате право да се обадите на адвокат, просто защото ви се иска. Когато е уместно, ще ви бъде разрешено да се обадите.

— Глупости на търкалета. Нямате никакво право. Ще ти измъкна значката и ще те изям за обяд русоляв тъпанар!

— Сигурен съм, че адвокатът ви ще ви посъветва да минете без малки обиди.

— Няма да отида на „Пълис плаца“ номер едно.

Пендъргаст откачи от колана си полицейска радиостанция.

— „Манхатън юг“. С кого разговарям, моля? Шърли? Тук е специален агент Пендъргаст от Федералното бюро за разследване. Намирам се в яхтеното пристанище на Ийст коул на яхтата на господни Лок Булард.

— Веднага угаси това радио.

Пендъргаст продължи гладко.

— Точно така. Лок Булард, индустриалеца, на яхтата му „Стормклауд“. Ще го водим на разпит във връзка с разследванията на убийствата на Гроув и Кътфорт.

Д’Агоста видя как Булард пребледня като платно. Не ще и дума, той знаеше, че всяка новинарска организация в Ню Йорк следеше полицейските честоти.

— Не, не е заподозрян. Повтарям не е заподозрян.

Самото ударение, което Пендъргаст сложи върху думата, придаваше по особен начин обратно значение на казаното. Булард ги гледаше свирепо изпод намръщеното си кроманьонско чело, преглътна, направи усилие да изглежда разумен.

— Вижте, Пендъргаст, няма причина да се правите на кораво ченге.

— Шърли, ще имаме нужда от подкрепление за разпръскване на тълпи и от патрулка с охрана, която да отведе господин Булард в центъра. Точно така. Три коли ще стигнат. Я чакай малко, нека бъдат четири. Имаме си работа с известна личност. Навярно ще стане доста оживено.

Пендъргаст окачи отново радиостанцията на колана си, извади клетъчния си телефон и го подхвърли на Булард.

— Сега можете да се обадите на адвоката си. Площад „Пълис плаца“, номер едно, сектор за разпити, в сутерена, след четирийсет минути. Кафето ще е от нас.

— Тъпанар – рече Булард, набра номера и заговори тихо, когато свърши, върна телефона на Пендъргаст.

— Мисля си, че току-що ви е казал онова, което аз ви посъветвах: да държите устата си здраво затворена – усмихна се Пендъргаст.

Булард не отвърна нищо.

Пендъргаст започна безцелно да се разхожда из салона, надничаше тук и там, възхити се на гравюрите на спортна тема, окачени на стените. Сякаш си убиваше времето.

— Тръгваме ли? – избухна най-сетне Булард.

— Той заговори отново – рече Д’Агоста.

Пендъргаст кимна разсеяно.

— Изглежда господин Булард е човек, които не се вслушва в думите на съветниците си.

Булард замълча, но тялото му се тресеше от неприязън.

— Мисля, че ни е необходимо още време тук, сержант. Просто да огледаме нещата, нали разбираш?

— Ясно.

Макар че още кипеше вътрешно, на Д’Агоста му се наложи да скрие усмивката си. Сега разбираше към какво се стремеше Пендъргаст.

Пендъргаст продължи да се разхожда из помещението, тук пооправяше някой вестник, там поглеждаше към някоя литография. Минаха още десет минути, Булард ставаше все по-неспокоен. Най-сетне Д’Агоста дочу едва-едва приближаващите сирени, далечния рев на клаксони. Пендъргаст взе един брой от списание „Форчън“, прелисти го и го остави на мястото му. Погледна часовника си.

— Виждаш ли нещо интересно, което да е убягнало от вниманието ни, сержант Д’ Агоста?

— Разгледахте ли фотоалбума?

— Чудесна идея.

Пендъргаст отвори албума, прелисти го. След няколко страници се спря и върху лицето му се появи напрегнато изражение. Сякаш запомняше някакви лица; поне така се стори на Д’Агоста.

Агентът затвори албума с въздишка.

— Ще вървим ли, господни Булард?

Мъжът се обърна и навлече тънко яке, лицето му беше потъмняло. Пендъргаст вървеше най-отпред, следван от Булард, а Д’Агоста бе последен, нарамил тарана. Когато излязоха от люка на брега, глъчката, която идеше от насъбралите се зрители, се увеличи значително. Чуваха се викове, воя на полицейските сирени, усиленият с мегафон глас на някакъв служител. Фотографите отвъд портала се бореха да заемат най-добрата позиция. Полицаите се опитваха да разчистят пътя за преминаването на техните коли.

Като видя това. Булард спря на място.

— Ти, копеле – едва ли не изплю той думите към Пендъргаст – Нарочно се забави, за да се насъберат всичките тези…

— Защо да крием вашето излъчване от хората, господин, Булард.

— Да додаде Д’Агоста. – Ще изглеждате страхотно на първа страница на „Дейли нюз“ с надянато върху главата яке.

24.

Брайс Хариман пое обратно към центъра зад волана на служебната кола на „Поуст“. Сцената в яхтеното пристанище в Централен Манхатън бе пълен провал. Ако се изключи неколцина зяпачи, това бе нюйоркският журналистически корпус във върховно изпълнение – ругаеха, бутаха се, ръгаха се. Напомняха на Хариман за тичането пред биковете в Памплона. Само си загуби времето. Никой не отговори на въпросите, никой не знаеше нищо, нямаше нищо друго, освен хаос и викане. Трябваше да се върне направо в редакцията да опише сцената на убийството на Кътфорт, вместо да си губи времето да проверява това съобщение по радиото.

Пред него трафикът, идващ от „Уест стрийт“ започна да се сгъстява. Той изруга и натисна клаксона. Трябваше да вземе метрото. При тази скорост нямаше да стигне преди пет часа, а трябваше да предаде материала си до десет, за да попадне в сутрешното издание.

Той пишеше и редактираше увода наум, късаше листите и започваше отново. Замисли се пак за сцената на тълпата пред жилищната сграда на Кътфорт по-рано този следобед. Това бяха хората, за които пишеше; хора, които отчаяно и жадно се стремяха към историята. А пред него полето бе разчистено, след като Смитбак го нямаше и „Таймс“ се отнасяше към случилото се като към местна неразбория. Убийството на Кътфорт щеше да бъде на първа странните веднъж, най-много два пъти. Ала все пак той зависеше от прищевките на убиеца и нямаше начин да се предскаже кога – или дали – той щеше да удари отново. Хариман трябваше да напише нещо ново.

Трафикът пред него се разслои леко, той премина в друго платно, показа среден пръст на една мадама, която му свирна с клаксона, върна се в същото платно, като рискува своя и на още половин дузина души живот, за да премине с една кола дължина напред. Пак показа среден пръст. Тези хора бяха такива тъпанари…

… И тогава го осени прозрението. Свежата гледна точка. Онова, от което се нуждаеше, бе експерт, който да обясни, да очертае всичко в перспектива. Но кой? И почти също тъй бързо дойде и отговорът – вторият му гениален проблясък.

Вдигна клетъчния си телефон и набра номера, в редакцията.

— Айрис, какво става?

— При теб какво става? – отвърна сътрудничката му. – Тук съм заета до гуша, като еднокрак състезател по кикбокс, да отговарям на телефона вместо теб.

Хариман потръпна при шеговития, фамилиарен тон, който тя бе възприела с него. Той би трябвало да е шефът, а не секретарката в съседната кабинка.

— Искаш ли да чуеш съобщенията? – попита тя.

— Не. Слушай, искам да ми намериш един човек, онзи изследовател на паранормалното, как му беше името – Монк, Мунх, нещо немско. Водеше предаване по канал „Дискавъри“ за прогонването на злите духове, спомняш ли си го? Да, точно той. Не, не ме интересува колко време ще ти отнеме. Просто го намери.

Хариман приключи разговора и хвърли телефона върху дясната седалка, облегна се назад и се усмихна, остави се какофонията от клаксони, сирени и бибиткания, обгърнала колата му, да му зазвучи като симфония.

25.

Д’Агоста трябваше да се възхити на гениалността, която е била вложена в идеята за сектора за разпити на площад „Пълис плаца“ номер едно. Това бе може би последното място в Ню Йорк, където можеше да пушиш, без да те арестуват и в резултат на това боядисаните стени от сгуробетонни блокчета имаха катранено-кафеникав гланц. И нарочно ги държаха мръсни. Въздухът бе тъй неподвижен и застоял, че човек добиваше чувството, че някъде там има скрит труп. А линолеумът на пода бе толкова стар, че би могъл да бъде свален и да бъде положен в стъклена витрина в музея „Смитсониън“. Д’Агоста изпита странно удовлетворение от заобикалящата среда. Лок Булард, все още облечен в син анцуг и с меки мокасини, седеше на стол до мръсна метална маса, очите му бяха почервенели от ярост. Цивилният администратор по разпитите – задължително присъствие напоследък – стоеше до видеокамера, глътнал корема си и се опитваше да изглежда официозен. Всички очакваха адвоката на Булард, затънал някъде в задръстванията, които самите те бяха предизвикали.

Вратата се отвори и в стаята влезе капитан Хейуърд. С нейното влизане Д’Агоста почувства как температурата вътре сякаш спадна с десетина градуса. Тя огледа с хладни очи Пендъргаст, сетне и Д’Агоста, даде им знак да излязат с нея в коридора.

Тя ги заведе в някакъв празен кабинет и – затвори вратата.

— Чия идея бе този медиен цирк? – попита тя.

— За съжаление това бе единственият начин – отговори Пендъргаст.

— Не ми пробутвайте това. Това бе постановка и вие бяхте и продуцент, и режисьор. Там отвън сигурно имаше петдесет представители на пресата: и последното издание прати репортери в яхтеното пристанище. А точно това не исках да се случи, предупредих ви да не създавате такава тупурдия.

Пендъргаст отвърна спокойно.

— Капитане, мога да ви уверя, че Булард не ни остави друг избор. В един момент дори си помислих, че ще се наложи да го окова с белезници.

— Трябваше да си уредите среща на яхтата в присъствието на адвоката му, тъй че да не се почувства нападнат и да заеме защита позиция.

— Съществуваше достатъчно голяма възможност предварителната уговорка да го накара да избяга от страната.

Хейуърд изсумтя раздразнено.

— Аз съм капитан на детективи от Нюйоркското полицейско управление. Това разследване е поверено на мен. Булард не е заподозрян и няма да бъде третиран като такъв. – Тя се обърна към Д’Агоста. – Вие ще волите разпита, сержант. Искам специален агент Пендъргаст да остане на заден план и да държи устата си затворена. Той вече причини достатъчно неприятности.

— Както желаете – отвърна учтиво Пендъргаст на обърнатата гърбом към него Хейуърд.

Когато се върнаха в стаята за разпити. Булард се изправи посочи с пръст Пендъргаст.

— Вие ще си платите за това, и вие, и този дебел, шибан смотаняк.

— Записахте ли това на видеото? – попита Хейуърд спокойно цивилния администратор.

— Да, госпожо. Лентата се върти, откакто той е пристигнал.

Тя кимна. Зениците на Булард се бяха превърнали в игли на омразата.

Възцари се мълчание, нарушено най-накрая от почукване на вратата.

— Влезте – извика Хейуърд.

Вратата се отвори и униформен полицай въведе мъж, облечен в тъмносив костюм. Имаше късо подстригана сива коса, сиви очи и приятно, дружелюбно лице. Д’Агоста забеляза проблясването на скрито наполовина кръстче под синята риза на полицая, когато се обърна и затвори вратата „Хейуърд може и да не вярва в дявола – помисли си той, – но не всички нейни любимци са разбрали това послание“.

— Най-сетне! – изрева Булард и се вторачи в адвоката си.

— Исусе Христе, Джордж. Обадих ти се преди цели четирийсет минути. Измъкни ме веднага от тук!

Адвокатът невъзмутимо поздрави Булард, сякаш се намираха на някакъв коктейл. След това се обърна и стисна ръката на Пендъргаст.

— Джордж Марчанд, от „Марчанд и Куислинг“. Представлявам господин Булард.

Гласът му бе почти напевен в приятността си, ала очите му се спряха първо върху значката на Хейуърд, а сетне и върху тази на Д’Агоста.

— Това е моят колега, сержант Д’Агоста.

— Приятно ми е.

Последва кратко мълчание, докато Марчанд огледа с хладен поглед стаята.

— Призовката?

Пендъргаст извади копие от черния си костюм и го подаде на адвоката. Той го прегледа внимателно.

— Това е вашето копие – каза Хейуърд. Гласът й беше безучастен, неутрален.

— Благодаря ви. Мога ли да ви попитам защо този разпит не можеше да се направи за удобство на господин Булард в неговите офиси или на яхтата му?

Зададе въпроса общо, към всички. Хейуърд кимна към Д’Агоста.

— При предишен случай, в клуба на господин Булард, той отказа да отговаря на въпроси. А в този случай той ме заплаши по начин, който мисля, че всеки разумен човек би нарекъл опит за изнудване. Освен това даде всички признаци за предстоящо съвсем скоро отпътуване от страната. А информацията му е жизненоважна за нашето разследване.

— Той заподозрян ли е?

— Не. Но е важен свидетел.

— Разбирам. А тази заплаха за изнудване – в какво се състоеше тя?

— Това е проклето… – започна Булард, но адвокатът му махна с ръка да спре.

— Заплахата бе изказана в мое присъствие – намеси се Пендъргаст – Господин Булард отправи и втора заплаха, малко преди да пристигнете, пред видеокамерата.

— Вие сте проклет лъжец

— Нито дума повече, господин Булард. Мисля, че вече и без друго сте казали повече, отколкото е необходимо.

— За Бога, Джордж, тези хора са…

— Замълчи! – адвокатът говореше приятно, но в тона му се появи необикновено ударение.

Булард млъкна.

— Моят клиент – рече адвокатът. – гори от желание да сътрудничи. Ето как ще стане това. Първо, вие ще зададете въпроса. След това, ако е необходимо, аз ще се съвещавам насаме с клиента си в коридора. И после той ще ви отговори. Съгласни ли сте?

— Съгласни сме – рече Хейуърд. – Закълнете го.

Изпълниха процедурата под ръководството на цивилния администратор. Булард отговаряше със сумтене. След като свърши това той се обърна отново към адвоката си:

— По дяволите, Джордж, ти би трябвала да си на моя страна!

— Аз и клиентът ми трябва да поговорим насаме.

Марчанд изведе Булард в коридора. След минутка се върнаха

— Първи въпрос – рече адвокатът.

Д’Агоста пристъпи напред, погледна бележките си и измърмори с най-безучастния глас на ченге:

— Господин Булард, на 16 октомври в 2:02 часа ви се е обадил Джеръми Гроув. Говорили сте с него четирийсет и две минути. За какво говорихте? Започнете от началото и разкажете за разговора.

— Аз вече… – понечи да започне Булард, но Марчанд положи твърдо длан върху рамото му. Двамата излязоха отново в коридора.

— Няма да му позволите да го прави при всеки въпрос, нали? – попита Д’Агоста.

— Ще му позволя – отвърна Хейуърд – Той има право на адвокат.

Двамата се върнаха.

— Гроув ми се обади да си побъбрим – отвърна Булард – Беше светско обаждане.

— Толкова късно?

Булард погледна адвоката си и той кимна.

— Да.

— За какво си бъбрихте?

— Както ви казах и преди – разменяхме си любезности. Как е той, как съм аз, как е семейството, как е кучето, ей такива неща.

— Нещо друго?

— Не си спомням.

Мълчание.

— Господин Булард, говорили сте четирийсет и две минути за кучето си, а след няколко часа по-късно Гроув е убит.

— Това не беше въпрос – каза отривисто адвокатът. Следващият.

Д’Агоста усети пронизващия поглед на Хейуърд. Прелисти бележника си.

— Къде бяхте по време на обаждането?

— На яхтата си. Плавах из залива.

— От колко души се състоеше екипажът ви?

— Излязох без екипаж. Яхтата е компютъризирана. Непрекъснато го правя.

Последва кратка, но многозначителна пауза.

— Как се запознахте с Гроув?

— Не помня.

— Близък приятел ли ви беше?

— Не.

— Имахте ли бизнес-взаимоотношения с него?

— Не.

— Кога го видяхте за последен път?

— Не си спомням.

— Тогава защо ще ви се обажда?

— Ще трябва да попитате него.

Това биха пълни глупости. Същите, както и преди. Д’Агоста се зае със следващото обаждане.

— На 22 октомври в 7:45 часа вечерта Найджъл Кътфорт ви се е обадил на домашния номер. Приехте ли обаждането?

Булард погледна адвоката си, който кимна.

— Да.

— За какво разговаряхте.

— Това също бе светско обаждане. Говорихме за общи приятели, за семейството, за новини, от този род неща.

— А за кучета? – попита Д’Агоста саркастично.

— Не си спомням да сме говорили за кучета.

Изведнъж се намеси Пендъргаст.

— Всъщност вие имате ли куче, господин Булард?

Последва кратко мълчание. Хейуърд изгледа предупредително Пендъргаст.

— Казах го метафорично. Разговаряхме за незначителни светски неща, това исках да кажа.

Д’Агоста продължи разпита:

— Кътфорт е бил убит само няколко часа след като сте затворили телефона. Стори ли ви се изплашен?

— Не си спомням.

— Изрази ли той някакво безпокойство, което да ви накара да помислите, че се е страхувал?

— Не си спомням.

— Помоли ли ви за помощ?

— Не си спомням.

— Какви бяха отношенията ви с господи Кътфорт?

— Бегли.

— Кога го видяхте за последен път?

Колебание.

— Не си спомням.

— Имали ли сте някакви бизнес, или други отношения с господин Кътфорт?

— Не.

— Как се запознахте?

— Не си спомням.

— Кога се запознахте? – вметна спокойно Пендъргаст.

— Не си спомням.

Това бе дори по-лоша от пълни глупости. Адвокатът Джордж Марчанд изглеждаше все по-доволен. Д’Агоста нямаше да остави нещата така.

— След обаждането на Кътфорт прекарахте нощта на яхтата си, така ли?

— Да.

— Имате ли моторна работна лодка на борда?

— Да.

— Тя вдигната ли беше?

— Не, беше прибързана до яхтата.

— Какъв тип бе лодката?

— „Пикник боут“.

Пендъргаст се намеси:

— Имате предвид „Хинкли пикник боут“ – от онези с водометните двигатели?

— Точно така.

— Двигателят и „Янмар“ с 350 конски сили ли беше или с 420?

— С 420.

— С максимална скорост над трийсет възела, доколкото знам.

— Нещо такова.

— И с газене само осем сантиметра?

— Така казват.

Пендъргаст се облегна назад, без да обръща внимание на погледа на Хейуърд. Определено бе извършил някакво проучване, докато обработваха Булард.

Д’Агоста продължи разпита в същата посока.

— Значи след като сте разговаряли по телефона бихте могли да вземете работната лодка и да се насочите към центъра на града. С подобно газене можете да излезете на Манхатънския бряг почти навсякъде, където пожелаете. А и водометният двигател ви дава такава маневреност, че можете да вървите встрани, назад, накъдето си поискате. Прав ли съм?

— Моят клиент вече каза, че онази нощ е бил на яхтата си – рече адвокатът все така любезно. – Следващият въпрос?

— През цялата нощ ли бяхте сам, господин Булард? – Въпросът предизвика ново излизане в коридора.

— Да, сам бях – отговори Булард след завръщането си. – В яхтеното пристанище поддържат дневник: могат да удостоверят, че не съм напускал цяла нощ яхтата и че не съм изваждал работната лодка от мястото й.

— Ще проверим това – каза Д’Агоста. – Значи си побъбрихте с Кътфорт за времето в продължение на трийсет минути, само часове преди той да бъде убит, така ли?

— Мисля, че не говорихме за времето, сержант.

В погледа на Булард се появиха триумфални пламъчета.

Отново печелеше.

Пендъргаст попита:

— Господин Булард, възнамерявате ли да напуснете страната?

Булард погледна Марчанд:

— Трябва ли да отговарям на този въпрос.

Пак излязоха в коридора. Когото се върна, Булард отговори:

— Да.

— За къде ще пътувате?

— Този въпрос излиза извън обсега на призовката – каза адвокатът. – Моят клиент е склонен да сътрудничи, но освен това той нека да бъде уважено правото му на личен живот. Вие вече декларирахте, че той не е заподозрян.

Пендъргаст се обърна към адвоката:

— Може би не е заподозрян. Но вашият клиент може да се окаже физически свидетел и няма да бъде съвсем неправдоподобно, ако бъде помолен да предаде паспорта си – временно, разбира се.

Д’Агоста не откъсваше очи от лицето на Булард и – макар че очакваше някаква промяна, – бе силно изненадан от това колко силно помръкна то. Сякаш бе готов отново да избухне.

Адвокатът се усмихна любезно.

— Крайно абсурдно твърдение, господин Пендъргаст. На господин Булард в никакъв случай няма да бъде наложено ограничение на пътуванията. Учуден съм и смятам за крайно неуместно, че дори споменахте подобна възможност, която може да бъде тълкувана и като заплаха.

Хейуърд изгледа мрачно Пендъргаст:

— Господин Пендъргаст…

Но Пендъргаст вдигна ръка.

— Господни Булард, вярвате ли в съществуването на дявола?

Нещо пробяга по лицето на Булард, някакво мигновено и силно чувство, ала то изчезна толкова бързо, че Д’Агоста не можа да долови същността му. Булард се позабави, облягайки се назад, кръстосвайки крака, след което се усмихна.

— Разбира се, че не. А вие?

Адвокатът се изправи.

— Струва ми се, че стигнахме до края на въпросите ви, господа.

Възражения нямаше. Адвокатът подаде визитката си с усмивки и ръкостискания.

— Следващият път, когато ви се наложи да си комуникирате с господин Булард – рече той, – направете го чрез мен. Господин Булард заминава за чужбина.

След което се усмихна многозначително на Пендъргаст.

— Е – отвърна съвсем тихо Пендъргаст, – ще видим.

26.

Булард и адвокатът му си тръгнаха, пробивайки си път през втора тълпа от крещящи репортери. Пендъргаст също бе изчезнал и бе оставил Д’Агоста насаме с Хейуърд. Двамата сега се маеха в боядисаното в мръснокафяв цвят фоайе на полицейското управление. Той искаше да й каже неща, a и тя, изглежда – също.

— Булард наистина ли те заплаши, сержант? – попита тя.

Д’Агоста се поколеба.

— Питам само за своя собствена информация, извън протокола. Не искам да ми разказваш истории от училищните си дни.

— Донякъде – да.

Двамата поеха заедно към изхода на сградата. Навън забавилите се новинарски екипи сърдито събираха апаратурата си. Небето на запад бе обагрено в червено. Докато вървяха Д’Агоста почти усещаше топлината, излъчвана от Хейуърд.

Тя все още беше бясна.

— Каква бе заплахата?

— Бих предпочел да не говоря за нея.

„Знам всичко за онази твоя жена в Канада“ Образът на гладко избръснатото лице на Честър Доминик се появи, без да ще в съзнанието му. Не можеше да бъде вярно. Е, като си помисли повече, можеше и да е вярно – бяха разделени дълго време. Бракът бе свършил, кого заблуждаваше? Но точно Честър Доминик ли, с неговата мазна усмивка и фалшивата веселост на продавач на автомобили? И облечен в полиестерен костюм. Господи! Точно той ли?

Д’Агоста се обърна и видя, че Хейуърд отвърна на поглед му. Върху лицето й бе изписана смесица от загриженост и скептицизъм. Не й беше лесно, помисли си той, Пендъргаст бе адски добър агент на ФБР, ала никак не го биваше в екипната работа. Или ставаше на неговата, или не ставаше по друг начин – никакъв компромис.

— Ще трябва да говориш, ако бъдат предявени обвинения.

— Добре. Но не и сега – Той пое дълбоко дъх – Капитан Хейуърд, Пендъргаст наистина трябваше да постъпи по-грубо с Булард.

— Не вярвам. Мажеше да вземе призовка, да уговори разпита на яхтата и може би щеше да изкопчи повече информация. А както стана не успяхме да извлечем нищичко от този разпит.

— Ние отидохме на яхтата да задаваме въпроси. Аз бях заплашен. Не виждам защо смяташ, че една предварителна уговорка би довела до по-голям успех.

— Добре, имаш право, но цялата работа се превърна в надцакване, а това никога не води до успех.

Минаха през вратите и се спряха на широките мраморни стълби. Хейуърд бе все още силно ядосана. Предстоеше й пак да кърпи положението.

— Имаш ли някаква работа? – попита Д’Агоста.

Хейуърд го погледна.

— Възнамерявах да се прибера у дома.

— Какво ще кажеш да пийнем по едно? Поканата е чисто професионална. Знам – или поне знаех – едно хубаво място на „Крайст чърч“.

Тя го изгледа за миг – бледото й лице бе обрамчено от лъскава черна коса, а в очите й още проблясваха пламъчетата на неотминалото раздразнение.

— Добре.

Слязоха заедно по стълбите.

— Пендъргаст си има свои методи – каза Д’Агоста.

— Точно от това се боя. Виж какво, сержант.

— Защо не ми казваш Вини?

— Тогава и ти ме наричай Лора. Ето какво ме безпокои колко пъти му се е налагало на Пендъргаст да свидетелства в съда срещу престъпник?

— Не знам.

— Аз щети кажа. Много малко. И знаеш ли защо?

— Защо?

— Защото повечето му престъпници свършват със смърт. Ето защо.

— Това не е негова вина.

— Не съм казала, че е. Това е просто едно наблюдение. Да речем, че Булард се превърне в заподозрян. Днешните лудории ще изглеждат много зле в съда.

Завиха наляво по „Парк роу“, сетне надясно към „Веси“. Д’Агоста забеляза напред, че малкото заведение си беше още там, очевидно непроменено. Две силно увехнали папрати висяха от макрамето на приземния прозорец – напълно достатъчни, за да отблъснат останалите ченгета. Точно за това му харесваше тук – както и заради наливната бира „Гинес“.

— Никога не съм знаела за съществуването на това място – рече Хейуърд, докато слизаха по стъпалата.

Д’Агоста й отвори вратата. Последва я в хладното, напоено с дъх на бира помещение. Тя избра маса в дъното и сервитьорът се появи веднага.

— „Гинес“ – рече тя

— Две.

Д’Агоста не можеше още да прогони образа на Доминик с жена му. Това щеше да го побърка, осъзна той, ако не предприемеше нещо. Изправи се.

— Извини ме за минутка.

Намери телефона в една ниша в дъното на бара. Отдавна не бе използвал телефонен автомат, ала не искаше да проведе точно този разговор по клетъчния си апарат. Обади се на „Справки“, свърза се с канадския оператор, даде номера, направи връзката. Наложи му се на два път да ходи до бара за монети от по четвърт долар Господи!

— „Куутни“ – чу се носов глас.

— Чет Доминик там ли е?

— Тръгна си.

— По дяволите, трябваше да се срещна с него, а закъснях. Имали клетъчен?

— Кой се обажда?

— Тук е Джак Торънс. Аз съм онзи, дето се интересуваше от „Итаска сънфлайър“, нали разбирате, онези със сгъваемата спалня и с плексигласовия покрив. С Чет сме приятели от клуба.

— О, да, господин Торънс, разбира се – долетя до него фалшиво дружелюбният глас. – Един момент.

Даде му номера.

Д’Агоста погледна часовника си, събра в шепата си още монети и набра номера.

— Ало?

Беше Честър.

— Обажда се доктор Морган от болницата. Случи се ужасна автомобилна катастрофа.

— Какво? Кой?

Гласът мигновено се изпълни с паника. Запита се дали Доминик имаше жена и деца. Навярно имаше, отрепката.

— Трябва да говоря веднага с госпожа Лидия Д’Агоста.

— Ами ъ-ъ-ъ, почакайте, да, да, разбира се.

Чу се някакво шумолене, приглушени реплики, а след това – гласът на жена му:

— Да? Какво има? Какво е станало?

Д’Агоста внимателно натисна лостчето за окачване на слушалката, пое няколко пъти дълбоко дъх и се завърна към масата си. Но още преди да стигне до нея, клетъчният му телефон вече звънеше. Отговори на обаждането.

— Вини? Лидия е. Добре ли си?

— Разбира се. Защо питаш? Струваш ми се разстроена.

— Не, не, добре съм. Току-що чух, не знам, нещо за болницата. Разтревожих се.

Беше напълно смутена и объркала.

— Не съм бил аз.

— Нали разбираш как стоят нещата, като си надалеч, като чувах всичко от втора ръка

— Още на работа ли си?

— На паркинга съм. Тъкмо тръгвам.

— Добре. Довиждане.

Д’Агоста затвори ядно телефона и седна на мястото си „Искаш да кажеш, че Честър Доминик току-що е тръгнал нали?” Усети ужасяваща бодяща топлина, която пропълзя по кожата му. Бирата бе пристигнала – в истински големи халби с два инча пяна отгоре. Вдигна я, отпи голяма глътка, но след втора почувства как хладката течност разхлабва свитото му гърло. Остави халбата и забеляза, че Лора Хейуърд го наблюдаваше напрегнато.

— Бил си много жаден – рече тя.

— Да.

За да скрие лицето си, отпи отново. Кого заблуждаваше той. Бяха разделени вече половин година. Не можеше да я вини за случилото се – поне не много. А Вини Младши, синът му, също не искаше да се мести. В душата си Лидия не бе лоша, но това бе удар под пояса. Наистина много под пояса. Запита се дали малкият Вини знаеше за това.

— Лоши новини ли?

Д’Агоста погледна Хейуърд.

— Нещо такова.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Не, благодаря. – Той се поизправи на стола си – Извинявай. Днес не ме бива много като компания.

— Не се притеснявай. Това не е среща на гаджета.

Последва мълчание, след което Хейуърд каза.

— Прочетох двата ти романа.

Д’Агоста усети, че се изчервява. Това бе последната тема за разговор, която би пожелал.

— Страхотни са. Просто исках да ти го кожа.

— Благодаря.

— Хареса ми директния стил. Грубоватият. Тези книги наистина са уловили какво означава службата. Не като повечето от онези фалшиви полицейски романи, дето се продават.

Д’Агоста кимна.

— И къде ги намери? Забравени на някоя маса?

— Купих си ги още щом ги публикуваха. Както изглежда следяла съм донякъде кариерата ти.

— Наистина ли?

Д’Агоста бе изненадан. Когато преди години работиха заедно по убийствата в метрото, той не си бе мислил, че ще й направи някакво впечатление. Във всеки случаи – не и добри впечатления. Но пък, от друга страна, тя винаги бе крила добре козовете си.

— Всъщност аз… – поколеба се тя. – аз още завършвах магистърската си степен в Нюйоркския университет, когато работихме заедно. Това бе моят първи голям случай. Бях адски амбициозна и за мен, току-що започнала занаята, ти ми изглеждаше точно такъв, каквато исках да бъда. Ето защо бях любопитна, когато замина за Канада да пишеш романи. Питах се защо едно толкова добро ченге ще се откаже.

— Имах много неща, които исках да кажа – за престъпността, за престъпниците, за правосъдната система. И за хората изобщо.

— Казал си го добре.

— Не и достатъчно добре. – И нейната половинлитрова халба бе празна като неговата – Още по една? – попита той.

— Разбира се. Вини, трябва да ти кажа, че не можах да повярвам на очите си като те видях с нашивките на сержант от Саутхамптън. Даже си помислих, че съм срещнала твой близнак.

Д’Агоста успя да се разсмее.

— Такъв е животът.

— Но онзи случай, по който работихме – за убийствата в метрото – бе наистина страхотен.

— Разбира се, че беше. Спомняш ли си вълненията?

Тя поклати глава.

— Каква гледка! Досущ като на кино. Някой ден ще имам кошмари от това.

— Аз го пропуснах. Намирах се на половин миля под земята, довършвах онова, което капитан Уакси бе започнал.

— О, старият Уакси. Знаеш ли, той бе толкова дълбоко погълнат в онези тунели, че изобщо не намериха трупа му. Сигурно са го изяли алигатори…

— Или нещо по-лошо.

Тя замълча за малко.

— Сега полицията е по-различна, наистина. Слава Богу – с какви образи трябваше да се справяме тогава, когато аз бях съвсем новобранка.

— Спомняш ли си Маккаръл. Наричаха го Маккариън[12] заради лошия му дъх? – Той се засмя.

— Кой, аз ли дали помня? Наложи ми се да работя с него цели шест месеца. И без друго тогава бе трудно за жена в този сектор. А аз не само бях единствената жена, но и завършвах университета. Значи имах три причини да не спя с него.

— Той сваляше ли те?

— Неговата представа за свалка бе да приближи достатъчно близо, да ме облъхне цялата с дъха си, да ми каже, че имам хубаво тяло и да се нацупи.

Д’Агоста направи гримаса.

— О, Боже мои. Докладва ли го?

— И да кажа „сбогом“ на кариерата си ли? И без друго той бе безвреден кретен, не си струваше да го докладвам. Сега Нюйоркското управление е като различна планета напълно професионално. А и няма начин някой да посмее да назначи подобен смешник за капитан.

Дойде вторият ред бири и Д’Агоста изля остатъка от предишната си халба в новата, заслушан в спомените й – тя разказваше смешни истории за Маккаръл и за друг отдавна пенсионирал се капитан – Ал „Криско“ Дюприско. И у него се събудиха маса спомени.

Той поклати глава.

— Господи, за едно ченге няма по-добро място от Голямата ябълка[13].

— Ти го каза.

— Трябва да се върна на работа, Лора. Направо се разлагам там, в Саутхамптън.

Тя не каза нищо Д’Агоста вдигна глава и когато погледът му срещна нейния, какво видя – съжаление?

— Съжалявам.

Той се извърна. Странно как животът бе обърнал всичко наопаки. Ето я нея, може би най-младият капитан в управлението. А той… Е, ако някой заслужаваше да успее, това бе тя.

— Виж какво – рече той и тонът му отново прозвуча професионално, – поканих те на едно питие, защото исках да се уверя, че отношенията ви с Пендъргаст ще бъдат наред. Работил съм с него не по един голям случай, а по два. Повярвай ми, методите му може и да са нестандартни, но действат. Човек не би могъл да иска по-добро федерално ченге да бъде до него.

— Ценя лоялността ти. Но истината е, че той има проблеми с партнирането. Аз направих и невъзможното да му осигуря онази призовка и заповедта за обиск, а той ме постави в неудобно положение. Този път ще се позова на известно съмнение, но моля те, Вини, дръж този мъж в ред. Той те уважава.

— Той уважава и теб.

Последва мълчание.

— И защо се отказа от писането? – попита Хейуърд, насочвайки разговора отново към него. – Мислех си, че кариерата ти се развива добре.

— Да, кариера в съда по банкрутите. Просто не успях. След два романа нямах и два петака в джоба си. Лилия – това е жена ми – не можеше повече да понесе това.

— Значи си женен? – погледът й се стрелна към ръката му, но той от години не носеше брачна халка.

— Да.

— Защо ли не съм изненадана? Всички добри момчета отдавна са заети. Наздраве за Лидия.

Тя вдигна халбата си. Д’Агоста не вдигна своята, а рече:

— Разделени сме. Тя продължава да живее в Канада.

— Съжалявам.

Хейуърд свали халбата си, ала не изглеждаше много разстроена. Или така му се струваше?

— Знаеш ли каква заплаха ми отправи Булард? – Д’Агоста преглътна. Не бе сигурен защо й казва всичко това, но не можеше и минутка повече да изтрае, без да се освободи от тази тежест в гърдите. – Той някак е открил, че жена ми има любовна връзка и ми го каза. Ведно с още маса компрометираща лична информация, която е изровил, и заплаши да я направи публично достояние.

— Копеле! В такъв случай се радвам, че Пендъргаст го подреди така – Тя се поколеба. – Искаш ли да поговорим за това?

— Вече говорим за това.

— Извинявай, Винсънт. Това е трудно. Стрували си бракът ти да бъде спасен.

— Той приключи преди половин година. Просто бяхме в стадия на отричането.

— Деца имате ли?

— Едно. Живее с майка си. Следващата година постъпва в колеж със стипендия. Страхотно хлапе.

— Откога сте женени?

— От двайсет и пет години. Оженихме се веднага след като завършихме гимназия.

— Господи! Наистина ли си сигурен, че не е останало нищо, което да се спасява?

— Останали са някои хубави спомени. Но сега – нищо. Всичко свърши.

— Е, тогава Булард ти е направил услуга.

Тя протегна ръка и я положи съчувствено върху дланта му.

Д’Агоста я погледна. Тя бе права; в известен смисъл Булард наистина му бе направил услуга. Може би даже голяма услуга.

27.

Полунощ. Яхтата беше още на стоянката си, екипажът – на борда, всичко бе готово за отплаване призори. Булард стоеше на палубата, вдишваше нощния въздух и гледаше към остров Стейтън отвъд залива. Оставаше да свърши само едно нещо, преди да вдигне котва. Беше допуснал две сериозни грешки и те трябваше да бъдат поправени. Първата бе, че импулсивно нае онези главорези да ликвидират Д’Агоста. Адски глупаво – знаеше го много добре. Ако ще ликвидираш едно ченге, трябва да го направиш както трябва. Онзи негодник му бе отправил няколко празнословни заплахи и поради нервното си състояние той се бе поддал. Боже мой, напоследък бе много нервен. Не мислеше трезво. А истината бе, че онзи дебел тъпанар не бе истинският му враг. Беше си едно просто ченге. Истинският враг бе агентът от ФБР – Пендъргаст. Този мъж бе опасен като свита на кълбо усойница, хладнокръвна, спокойна, готова да нападне. Той играеше заради принципа и беше мозъкът на онзи екип. Убиваш мозъка и тялото умира Премахваш Пендъргаст и разследването само ще спре.

Правилото за премахването на ченгета важеше с още по-голяма сила за агентите от ФБР. Не ги убиваш, освен ако няма друг начин. Обикновено убийството никога не водеше до нещо добро. Но всяко правило си има изключения и в случая бе точно така. Булард не можеше да си позволи нищо – нищичко – да му попречи на онова, което трябваше да стори.

Слезе долу. Беше съвсем тихо. Влезе безшумно в звукоизолирана кабина, заключи вратата и погледна часовника си. Оставаха още няколко минути. Натисна няколко бутона и екрана за видеоконференции оживя. Пендъргаст си бе тръгнал с един процесор и няколко от файловете му, ала всичките му компютри бяха в мрежа и свързаните с бизнеса бази данни бяха шифровани. Използваше код за шифроване от 2048 бита непробиваем дори от най-мощните компютри в света. Не се безпокоеше за онова, което Пендъргаст би могъл да открие. Безпокоеше го самият човек.

Натисна още няколко бутона и на екрана се появи замъглено лице. Беше лице гладко и опънато като кожата на барабан, тъй слабо, сякаш кожата бе оставена да изсъхне, разпъната върху костите. Главата му бе обръсната толкова гладко, че върху черепа не падаше никаква сянка. Булард го побиха тръпки. Но този мъж бе добър. Даже повече от добър, беше най-добрият. Нарекъл се бе Васкес.

Не каза нищо не поздрави, просто гледаше пред себе си, със скръстени ръце и с безизразно лице. Булард се облегна назад, усмихна се, макар че усмивката му нямаше никакво значение. Образът, който Васкес виждаше на екрана си, бе компютърно генерирано лице на несъществуващ човек.

Булард заговори:

— Целта е Пендъргаст, малкото му име е неизвестно. Специален агент от ФБР. Живее на „Ривърсайд драйв“, номер 891. Искам два куршума в главата му. Ще ти платя по милион на куршум.

— Искам в предплата цялата сума – произнесе Васкес.

— Ами ако се провалиш?

— Няма.

— Глупости. На всеки се случва.

— В деня, в който се проваля, съм умрял. Е, съгласен ли си?

Булард се поколеба. И все пак, ако трябва да направиш нещо, направи го както трябва.

— Добре отвърна рязко – Но тук от значение е времето.

Ако Васкес го прецакаше, имаше други васкесовци, готови да свършат работата и да намалят конкуренцията; две убийства нямаше да му струват много повече от едно.

Васкес вдигна лист хартия със записан върху него номер. Изчака достатъчно Булард да си го запише.

— Когато в тази сметка се появят двата милиона, ще поема поръчката. Повече няма да разговаряме.

Екранът потъмня Булард разбра, че отсреща бяха прекъснали връзката. Не бе свикнал други да му затварят телефона. Изпита моментно раздразнение, но пое дълбоко дъх. И преди беше работил с артисти в занаята и всичките бяха от един дол дренки: егоисти, себични, алчни.

А Васкес бе от най-добрия вид артисти: онези, които наистина обичат работата си.

28.

Д’Агоста спря своя форд таурус до железните порти, запита се дали не бе объркал пътя. Беше закъснял поне с един час – писмената работа, свързана със скандалния разпит на Булард, му бе отнела целия предобед. Ченгетата напоследък не можеха да гръмнат, не можеха да разпитат заподозрян, не можеха да пръднат даже, без да трябва след това да пишат километрични рапорти за случилото се.

Ръждивите порти бяха отворени, сякаш изоставени, висяха от две рушащи се каменни колони. Посипаната с чакъл подходна алея зад тях бе изпъстрена с избуяли над трийсет сантиметра височина бурени, посмачкани от наскоро преминал автомобил. Не, това трябваше да бъде мястото: върху каменна плоча, закрепена върху една от колоните, бе изписано името, поизтрито от времето, ветровете и дъждовете, но все още четливо: „Рейвънскрай“.

Д’Агоста слезе от колата, бутна скърцащите порти малко по-настрани, след това отново седна зад волана и пое по алеята. Виждаше накъде се бе запътила другата кола или другите коли, бурените бяха полегнали в две успоредни ивици. Алеята се виеше сред стара букова гора, масивните възлести дънери се издигаха от двете и страни, но най-накрая излизаше на слънце – на ливада с диви цветя, която някога очевидно е била морава. В далечния й край се издигаше мрачна каменна сграда, засенчена от брястове, със затворени жалузи; от покрива й се издигаха поне двайсетина комина. Беше истинска къща на духовете, ако изобщо съществуват такива. Д’Агоста бавно поклати глава. След това погледна листчето с указанията, които Пендъргаст му беше дал и пое по алеята, заобикаляща къщата, зави по друг път, който минаваше през старинна градина и водеше към каменна воденица, разположена на брега на поток. Ролсът на Пендъргаст бе паркиран там и той спря до него. Шофьорът на Пендъргаст – Проктър – подреждаше нещо в багажника: когато Д’Агоста излезе от колата си и приближи, той се поклони учтиво, след което кимна към потока.

Д’Агоста тръгна по настланата с камъни пътечка, която тръгваше от пътя. Вече видя далеч пред себе си два силуета, които се разхождаха по пътеката, нашарени от сенките, потънали в разговор. Единият бе на Пендъргаст – черният костюм и стройната фигура го издаваха. Другият, с лятно боне и чадърче, можеше да бъде само на момичето, което живееше в къщата на Пендъргаст. Как и беше името? Да, Констанс

Кого приближи потока, вече можеше да чуе ромоленето на водата, шумоленето на птичките в буковете. Пендъргаст се обърна и му махна с ръка.

— Винсънт, намери ни значи. Много мило, че дойде.

Констанс също се обърна, усмихна се и му подаде ръка. Д’Агоста я пое и промърмори нещо в поздрав. Кой знае как, тя го принуждаваше да се стреми към най-доброто си поведение досущ както го правеше баба му, когато беше дете. Необикновените й очи бяха сякаш скрити зад чифт слънчеви очила.

Той погледна към изпъстрената със сенки пътечка. Воденицата не работеше, водата бе отведена към необикновени каменни резервоари.

— Какво е това място?

— Имението принадлежи на сестрата на баба ми – Корнелия – която, уви, не е добре и живее в санаториум. Започнах да водя тук Констанс да подиша чист въздух.

— За да завърши рехабилитацията ми – добави Констанс с едва доловима усмивка – Господин Пендъргаст смята, че здравето ми е крехко.

— Бая голям имот – рече Д’Агоста.

— Към края на ХIХ век тази воденица била превърната в развъдник за пъстърви – обясни Пендъргаст – Всяка година доставяли на „Дюинг Брук“ хиляди пъстърви, а гората била пълна с диви пуйки, елени, гълъби, яребици, пъдпъдъци и мечки. В неделите из тези земи падало голямо клане, когото роднините ми и техните приятели ловци „хващали гората“.

— Ловен резерват. Обзалагам се, че риболовът е бил фантастичен – каза Д’Агоста, като погледна бълбукащия в каменното си русло поток с дълбоки басейни и вирове, несъмнено пълни с пъстърва. Веднага зърна няколко риби да се издигат и да набръчкват повърхността на водата.

— Никога не съм си падал по риболова – каза Пендъргаст. – Предпочитах по-кървавия лов.

— Че какво му е на риболова?

— Намирам го за безкрайно досаден.

— Досаден, значи. Ясно.

— След смъртта на съпруга на леля Корнелия повечето от прислугата напусна. А малко след това и леля ми бе принудена да напусне този дом. И сега Рейвънскрай е пуст и се руши. – Пендъргаст закрачи по-бързо – Помолих те да дойдеш тук, за да можем да обсъдим разследването в обстановка, която предразполага към размисъл. Честно казано, Винсънт, това дело е объркваща. Обикновено на този етап вече съм намерил някаква нишка, която да води към кълбото. Но сега случаят е по-различен.

— Труден е – съгласи се Д’Агоста. Погледна към момичето. Чудеше се доколко може да говори.

— Можеш да говориш спокойно пред Констанс.

Момичето му се усмихна и на шега си придаде важно изражение. Закрачиха под шарената сянка към колите.

— Нека да видим какво знаем. Имаме две убийства всяко с необясними характеристики, включително нагряването на тялото и различни мефистофелски „прибавки“. Знаем, че двете жертви би трябвало да са свързали една с друга и по някакъв начин – с Булард. Но досега не съм успял да установя тази връзка.

— Хейуърд ми помогна в тази насока. Имаме телефонните им сметки, преводите по кредитните им карти. Т&Е архива им от десет години насам. И нищо. Сякаш изобщо не са се познавали. Що се отнася до Булард, базите данни от онзи компютър, които иззехме, са прекалено дълбоко закодирали, за да можем да пробием шифъра им. Получих обаче от Хейуърд едно интересно зрънце информация намерили са отпратка към името Рейниър Бекман във временна Интернет-директория на компютъра. Изглежда Булард се е опитал да открие и него.

— Но ти каза, че Булард е отрекъл да познава Бекман, когато си го разпитвал в Атлетическия клуб. Очевидно Булард крие много неща. Ядосан е, заел е отбранителна позиция. Дори бих казал, че е изплашен. От какво?

— От арест. Аз смятам Булард за заподозрян номер едно. Няма добро алиби и за убийството на Гроув. Каза, че онази нощ бил на яхтата си и кръстосвал залива. Без екипаж. Но би могъл да плава и в другия край на залива, да е слязъл на брега в Саутхамптън и да е свършил работата.

— Възможно е. Но фактът, че няма алиби и за двете нощи, по мое мнение, е в негова полза. Освен това какъв е мотивът на Булард? Защо ще убива Гроув и Кътфорт? И да прави така, че убийствата да изглеждат като дело на дявола?

— Той има ужасно мрачно чувство за хумор.

— Тъкмо обратното, той изглежда няма абсолютно никакво чувство за хумор, ако изключим някакво гангстерско schadenfreude[14]. Човек, който просто си прави някаква шега, не би поел такъв голям риск.

— Значи иска да отправи някакво послание.

— Да, но към кого? И с каква цел?

— Не знам. Ако не е Булард би могъл да е някой смахнат фундаменталист, който иска да върне Инквизицията. Някой, който мисли, че върши Божията работа.

— Това е друга възможност.

Последва кратко мълчание. След това Пендъргаст добави.

— Винсънт, ти не спомена първата възможност.

Д’Агоста усети как стомахът му се свива. Не бе възможно Пендъргаст да говореше сериозно, нали така? Усети се, че несъзнателно попила кръстчето си.

— Къде е сега Булард? – попита Пендъргаст.

— Отплавал е в открито море с яхтата си тази сутрин.

— Имаш ли някаква представа накъде?

— Изглежда към Европа Във всеки случай се е насочил с пълен ход на изток. Даже с повече от пълен ход – яхтата сигурно има специално модифициран двигател. Хейуърд разполага с някаква информация по въпроса. Ще разберем къде ще акостира – освен ако не избегне митниците и имиграционните власти, което изглежда невъзможно с яхта като неговата.

— Възхитителната Хейуърд. Още ли е ядосана?

— Би могло да се каже и така.

Пендъргаст се усмихна едва-едва.

— И така, каква е хипотезата ти? – попита Д’Агоста.

— Опитвам се с все сили да не си съставям никаква хипотеза.

Д’Агоста чу хрущенето на гуми по чакъла, затръшванe на врати, далечни гласове. Погледна отвъд поляната и зърна новопристигнал: дълга, старомодна лимузина със свален гюрук. На мястото на резервната задна седалка с кожени ремъци бе привързана плетена кошница.

— Кой е този? – попита Д’Агоста.

— Още един гост – отвърна простичко Пендъргаст.

Един мъж излезе иззад колата огромен на фона на заобикалящите го хора и предмети, но с удивително плавна и лека походка. Беше Фоско, които, както изглежда, някак си бе успял да се превърне от свидетел в познат.

Д’Агоста погледна към Пендъргаст.

— Какво търси той тук?

— Изглежда разполага с някаква много ценна информация и гори от желание да я сподели. И тъй като изрази интерес да види какво в Америка минава за старина, реших да го поканя в Рейвънскрай. Дължа му реванш за една интересна вечер в операта.

Графът се зададе, закрачил бързо по пътечката размахал ръце за поздрав далеч, преди да пристигне.

— Чудесно място! – избуча графът и разтърка облечените си в бели ръкавици ръце. Поклони се на Пендъргаст и се обърна към Д’Агоста – Добрият сержант. Д’Агоста се казвахте, нали? Винаги се радвам да се запозная със сънародник италианец. Как сте?

— Добре, благодаря.

На Д’Агоста този мъж не му се бе харесал с показния си стил още на възпоменателната служба, а сега му харесваше още по-малко.

— А това е моята подопечна Констанс Грийн – рече Пендъргаст.

— Подопечна ли казахте? Приятно ми е – Фоско се поклони и вдигна ръката й, но само почти до устните си. Констанс склони глава в отговор.

— Доколкото виждам, с господни Пендъргаст имате общи интереси към екзотичните автомобили.

— Така е, дори нещо повече. Ние с господин Пендъргаст сме приятели – усмихна се широко графът. – Но се различаваме по някои неща. Аз съм любител на музиката, а той не. Аз обичам хубавите дрехи, а той се облича като собственик на погребално бюро. Аз съм бъбрив и открит, а той е мълчалив и затворен. Аз съм директен, той – скромен. Но споделяме любовта към изобразителното изкуство, литературата, хубавата храна, виното и културата, както и обаянието на онези ужасни и необясними престъпления.

Той се взря Констанс и отново се усмихна.

— Престъпленията са интересни, само когато са необясними. За съжаление, малко от тях остават такива.

— За съжаление ли?

— Говоря от естетична гледна точка.

Графът се обърна към Пендъргаст.

— Тази млада дама е изключителна.

— И в какво се състои интересът ви към това дело, графе, освен чистото обаяние? – попита Констанс.

— Искам да помогна.

— Граф Фоско вече ни беше от полза – додаде Пендъргаст.

— И както ще видите сами, ще ви бъда още по-полезен! Но първо трябва да ви кажа колко съм очарован от това имение. Било на леля ви, казвате? Талкова е живописно! Изоставено, рушащо се, загадъчно, свърталище на духове. Напомня ми на гравюрата на Пиранези „Veduta degli Avanzi delle Termi di Tito“ – „Развалините на термите на Тит“. Повече ми харесват изоставените без грижи и рушащи се сгради – досущ като моя castello[15] в Тоскана, който е във възхитителното състояние на разруха.

Д’Агоста се зачуди как ли изглеждаше замъкът на графа.

— Както и обещах, донесох обяд – избуча графът – Пинкетс? – плесна той с ръце и шофьорът му, който бе най-чист англичанин, отвърза голямата плетена кошница и я понесе по пътечката след това разстели ленена покривка, извади бутилки вино, сирене, шунка, колбаси, прибори и чаши, които подреди върху една каменна маса под сянката на огромен меден бук.

— Много мило от ваша страна, графе – каза Пендъргаст.

— Да, мил ще съм, особено ако видите виното кианти от „Вила Калчината“, реколта 97 от резерва, произведено от моя съсед, добрият граф Капони. Но съм донесъл и нещо друго за вас. Нещо по-добро дори от виното, хайвера и гъшия пастет. Ако това изобщо е възможно.

Черните очи на гладкото му симпатично лице светнаха от удоволствие.

— И то е?

— Всяко нещо с времето си, с времето си. – Графът започна да подрежда суетливо нещата върху масата, отваряше бутилки с червено вино и ги преливаше в гарафите, изчакваше нетърпението да нарасне. Най-накрая той се обърна и върху лицето му се появи заговорническа усмивки. Попита Д’Агоста: – Да ви говори нещо името Рейниър Бекман, сержант?

— Открихме това име в компютъра на Булард. Човекът, когото той се е опитвал да открие.

Графът кимна, сякаш бе знаел всичко това.

— И?

— Булард търсил името Рейниър Бекман в Интернет-мрежата, но безуспешно. Изглежда. Гроув също е търсел Бекман. Но не знаем защо.

— Вчера бях на обедно парти и ме бяха настанили до лейди Милбанк. Тя ми каза – между честите демонстрации на новата си огърлица, – че няколко дни преди Джеръми Гроув да бъде убит, той я попитал дали може да му препоръча частен детектив. Оказало се, че може – на скандалните личности това често е по силите. След това аз отидох лично при този господин и бързичко изкопчих от него факта, че Гроув го наел, за да… намери някой си Рейниър Бекман.

Графът направи театрална пауза.

— Гроув е бързал много да намери този човек. И когато детективът поискал подробности, той не могъл да представи никакви. Нищо. Детективът спрял разследването си, след като чул за смъртта на Гроув.

— Интересно – рече Д’Агоста.

— Ще бъде интересно да видим дали името на Бекман ще се появи и сред вещите на Кътфорт – отбеляза Пендъргаст.

Д’Агоста извади клетъчния си телефон и набра прекия номер на Хейуърд.

— Тук е Хейуърд – долетя до него спокойният глас.

— Аз съм сержант Д’Агоста. Вини. Твоите хора приключиха ли с претърсването на апартамента на Кътфорт?

— Да.

— Да се е появило случайно името Рейниър Бекман?

— В интерес на истината – да – Д’Агоста чу шумолене на хартия. – Намерихме бележник с името му, записано ръкописно от Кътфорт върху първата страница.

А другите страници?

Празни.

— Благодаря.

Д’Агоста затвори телефона и препредаде онова, което бе чул.

Изражението на Пендъргаст бе напрегнато от вълнение.

— Точно тази нишка търсехме Гроув. Кътфорт, Булард. Защо и тримата са търсели Бекман? Може би трябва да открием този Бекман и да видим какво има да ни каже.

— Може би тази задача ще се окаже доста трудна, приятелю – каза графът.

Пендъргаст го погледна.

— И защо?

— Защото частният детектив ми каза и още нещо. Че изобщо не успял да открие каквато и да било информация за този Бекман. Нито сегашен, нито бивш адрес, никаква за местоработата му, никаква информация за семейството. Нищо. Но ще оставя това на вас. – Графът, сияещ от успеха си, разтвори белите си ръце. – А сега, след като приключихме с работата, нека седнем и се насладим на обяда си. Обърна се и се поклони на Констанс – Мога ли да си позволя да ви настаня тук, отдясно на мен? Имам чувството, че ни предстои да си поговорим за много неща.

29.

Още преди да влезе. Хариман бе формирал в ума си представа за всекидневната на фон Менк. Представяше си я с персийски килими, украсена с астрологични карти, старинни пентаграми и може би тибетски дурги, направени от човешки бедрени кости. Самото й описание щеше да бъде страхотно. Ето защо оклюма, когато след почукването му вратата се отвори и разкри просто, дори спартански обзаведен кабинет. Имаше малка камина, удобни кожени кресла и литографии на древно египетски руини по стените. Всъщност имаше само две неща, по които се отличаваше от обичайната стая на семейство от средната класа: стената с библиотечни шкафове със стъклени витрини, претъпкани с книги, ръкописи, книжа и пишещата машина върху бюрото до телефона и старомодната картотека.

Хариман седна в предложеното му кресло с надеждата, че предчувствието му ще се сбъдне: че фон Менк ще придаде форма и глас на репортажа за дяволските убийства. Един обикновен учен щеше да развенчае историята, а някой смахнат сатанист не би й придал достоверност. Докато Фридрих фон Менк бе перфектният за целта, защото заемаше сивата територия между тях. Научните му постижения бяха безукорни – доктор по философия от Хайделберг, доктор по медицина от Харвард, доктор по богословие от Кентърбъри – а той вече си бе създал име на специалист по мистицизма, паранормалното, необяснимото. Документалният му филм за необяснимите кръгове в житата, излъчен по PBS получи шумно одобрение – беше добре заснет, с точния баланс между скептицизма и загадъчното. А пък предишният му филм за прогонването на злите духове в Картагена, Испания, бе получил наградата „Еми“ На времето той бе накарал дори Хариман да се запита – вярно, само до следващата рекламна пауза – дали в идеята за демоничната обсебеност наистина нямаше нещо.

Фон Менк щеше не само да даде мнение – той щеше да сложи основата, площадката за изстрелване, двигателя. Ако и фон Менк не можеше да изстреля тази история в орбита значи никой нямаше да може.

Докторът го посрещна любезно и седна в срещуположното кресло. Хариман веднага го хареса. Изненада се като установи, че завладяващата, почти магнетична личност, излъчвана по телевизията, бе всъщност точно такава и в живота. До голяма степен това се дължеше на ниския, меден глас и на студените, аскетични черти с изпъкнали скули и фино скулптирана брадичка. Липсваше само едно. По телевизията фон Менк често се усмихваше – с разсеяна, излъчваща остроумие и добродушие усмивка на човек, който не се взема много на сериозно. Тя спомагаше изпълнените му с техницизми текстове да не изглеждат толкова сложни. Сега обаче – макар фон Менк да бе безукорно учтив – тази завладяващата усмивка липсваше.

След кратка размяна на любезности докторът бързо премина към главното.

— В съобщението ви се казваше, че искате да разговаряте с мен за скорошните убийства.

— Точно така – отвърна Хариман и бръкна в джоба си за дигиталния диктофон.

— Които вашият вестник описва като дяволски.

— Да. – Дали не забеляза съвсем лек намек на пренебрежение или неодобрение в учтивата модулация на доктора? – Доктор Менк, дошъл съм да разбера дали сте си съставили мнение за тези убийства.

Доктор Менк се облегна назад, събра пръсти на куличка. И се вгледа внимателно в Хариман. После заговори с бавен и отмерен глас. На Хариман му се стори, че той бе обмислял отговора си далеч преди въпросът да бъде зададен.

— Да. Аз наистина имам мнение по въпроса.

Хариман постави диктофона върху облегалката на креслото си.

— Имате ли нещо против да го запиша?

Фон Менк махна леко с ръка в знак, че разрешава.

— Питах се дали е разумно да давам гласност на мнението си.

Хариман изведнъж се почувства сломен. „О, не – помисли си той. – Човекът възнамерява сам да направи документален филм за случилото се. А аз ще получа само един ритник в задника“

Но фон Менк само въздъхна.

— В крайна сметка реших, че хората трябва да узнаят. В този смисъл вашето обаждане бе щастлива случайност.

Отчаянието на Хариман се смени с облекчение. Той се наведе напред и включи касетофона.

— Тогава може би ще споделите с мен мислите си, сър. Защо тези двама мъже, защо по такъв начин и защо точно сега?

Фон Менк въздъхна отново

— Защо тези двама и начинът са по-маловажни. Всичко е в избора на време.

— Обяснете, моля.

Фон Менк се изправи, отиде до един от библиотечните шкафове, отвори го и взе нещо от него. Постави го на писалището пред Хариман. Бе напречен разрез на раковината на наутилус – кръговете на растежа се извиваха спираловидни от центъра с красива последователност.

— Знаете ли, господин Хариман, какво общо има тази раковина със строителството на Партенона, с венчелистчетата на едно цвете и с картините на Леонардо да Винчи?

Хариман поклати отрицателно глава

— Тя съдържа най-перфектните природни пропорции – златното сечение.

— Мисля, че не разбирам напълно.

— Това е съотношението, което получавате, когато разделите една линия на две и по-късата й част се отнася към по-дългата така както по-дългата – към цялата линия.

Хариман си го записа с надеждата, че ще може да го разбере по-късно.

— По-дългата част е 1,618054 пъти по-дълга от по-късата. По-късата е 0.618054 процента от по-дългата. Нещо повече, тези две числа са точно реципрочни едно на друго, отличавайки се само в първата цифра – единствените две числа, които имат това свойство.

— Ясно. Разбира се.

Никога не бе силен в математиката.

— Те имат и други забележителни свойства. Правоъгълник, чиито две страни са тези дължини, се смятат за най-приятната фигура и го наричат златен правоъгълник. Партенонът е построен с такива размери. Много катедрали и картини се основават на тази форма. Тези правоъгълници имат и едно забележително свойство ако отрежете квадрат от едната страна получавате по-малък златен правоъгълник с точно същите размери, до безкрай да продължите да изрязвате квадрати и да създавате по-малки и по-малки златни правоъгълници.

— Разбирам.

— Като започнете с голям златен правоъгълник и го намалявате квадрат подир квадрат в безкрайна поредица от по-малки златни правоъгълници и след това съедините центровете на всички тях, ще папурите перфектната естествена логаритмична спирала. Това е спиралата, която виждате у наутилуса; в подредбата на семките в слънчогледовата пита; музикалната хармония, всъщност навсякъде в природата. Златисто сечение е фундаменталното качество на естествения свят.

— Да.

— Това съотношение е и основната структура на вселената. Никой не знае защо.

Хариман изгледа как докторът грижливо върна раковината отново в шкафа и затвори стъклената вратичка. Всичко бе очаквал, но не и това. Нищичко не разбра, а щом той ме разбра значи и читателите на „Поуст“ нямаше да разберат. Само си изгуби времето. Ще трябва да се измъква при първа възможност.

Фон Менк се върна зад писалището си и се обърна отново към журналиста.

— Религиозен ли сте, господин Хариман?

Въпросът бе толкова неочакван, че в първия момент Хариман не знаеше какво да отговори.

— Нямам задължително предвид в организационен смисъл – католик, протестант и прочее. Но вярвате ли, че има някаква обединяваща сила в основата на нашата вселена?

— Наистина изобщо не съм мислил за това – отвърна Хариман, но мисля, че да.

Беше посветен в епископалното изповедание, но не бе стъпвал в църква от двайсет години, освен за венчавки и погребения.

— Тогава сигурно смятате като мен, че животът ни има някакво предназначение?

Хариман изключи касетофона. Време беше да приключва и да се маха. Ако искаше лекция по религия, винаги можеше да се обърне към Свидетелите на Йехова.

— При цялото ми уважение, докторе, но не виждам какво общо има това с двете скорошни убийства.

— Търпение, господин Хариман. Моето доказателство е сложно, но заключението, ако използвам популярния израз, напрало ще ви побърка.

Хариман зачака.

— Нека ви обясня. Цял живот изучавам мистериозното, необяснимото. Много от тези загадки съм ги разгадал задоволително за себе си. Други – често най-великите – си остават пълна тайна.

Фон Менк взе лист хартия, написа набързо нещо на него и го постави пред Хариман:

3243

1239

— Тези две числа – той потупа по листа, – винаги са представлявали най-голямата загадка за мен. Разпознавате ли ги?

Хариман поклати глави.

— Те бележат двата най-големи катаклизма, сполетели човешката цивилизация. През 3243 г. пр. Хр. избухва остров Сакторини и последвалите гигантски вълни са изличили от света великата минойска цивилизация на Крит и са съсипали целия свят в Средиземноморието. Събитието е източник на легендите за Атлантида и за Големия потоп. А през 1239 г. пр. Хр. градовете-близнаци Содом и Гомора са били превърнати в пепел от унищожителен дъжд.

— Атлантида? Содом и Гомора? – Нещата се влошаваха още повече.

Фон Менк потупа отново по листа.

— Платон е описал Атлантида в два от своите диалози „Тимей“ и „Критий“. Някои подробности са погрешни: датировката например, той я определя за 9000 г. пр. Христа. Скорошните интензивни археологически разкопки в Крит и в Сардиния ни дават по-точна датировка. Историята за изгубения град Атлантида се е превърнала в толкова сензационна, че повечето хора погрешно я възприемат за мит. Но археолозите са убедени, че има исторически основания за нея вулканичната експлозия на Санторини. Платон описва Атлантида – тоест минойската цивилизация на Крит – като могъщ град-държава, обсебен от търговията, парите, самоусъвършенстването и познанието, но лишен от духовни ценности. Археологическите находки от минойските дворци в Киосос потвърждават това. Народът на Атлантида, твърди Плутон, бил обърнал гръб на своя бог. Те парадирали с пороците си, открито поставяли под въпрос съществуването на Свръхестественото и вместо това боготворели технологиите. Платон ни казва, че са построили канали и имали т.нар. „огнен камък“, който произвеждал изкуствена енергия.

Докторът замълча за малко, след което рече:

— Това звучи досущ като един друг град, който ние познаваме, нали, господин Хариман?

— Ню Йорк.

Фон Менк кимна:

— Точно така. В разцвета на могъществото на Атлантида е имало предвестници за някакво ужасяващо събитие.

Времето било необичайно студено и небето било тъмно дни наред. От земята се носело странно бучене. Хората загинали изведнъж, неочаквано, жестоко. За един се казва, че бил улучен от „мълния, която дошла едновременно от небето и от недрата на земята“. Друг бил разкъсан кого от взривно устройство и „плътта и кръвта му увиснали във въздуха като ситна мъгла, а наоколо се разнесла ужасна смрад. В рамките на една седмица се случили експлозията и потопът, които разрушили града завинаги.

Хариман бе включил отново касетофона. В крайна сметка от това може би щеше да излезе нещо.

— Точно две хиляди и четирийсет години по-късно територията около Мъртво море, разположено между днешните Израел и Йордания – най-ниската естествена точка на земната повърхност – била удивително тучна и плодородна. Там били разположени градовете Содом и Гомора, не се знае с точност колко големи са били тези градове, макар скорошни археологически разкопки в долината да разкриха масивни гробници, съдържащи хиляди човешки останки. Те определено са били двата най-могъщи града в Западния свят по онова време. Както и в случая с Атлантида, тези градове били изпаднали в най-дълбок грях, загърбвайки естествения порядък на нещата горделивост, леност, боготворене на земните блага разложение и разврат, отхвърляне на Бог и разрушаване на природата. Както се казва в книгата „Битие“ на Библията, в Содом и Гомора не можело да се намерят нито петдесет, нито двайсет, нито дори десетима праведни души. И затова тези градове били унищожени отгоре със „сяра и огън… и пушеците от земята се издигали като от пещ“. Археологическите разкопки в района на Мъртво море също потвърждават истинността на библейската история в удивителна степен. В дните преди да се случи това пак е имало предвестници на предстоящата гибел. Един мъж избухнат в стълб от жълт пламък. Други били намерени калцирани, досущ като жената на Лот, която се превърнала в стълб от сол.

Фон Менк заобиколи писалището си и се опря на ръба му, вгледан втренчено в репортера.

— Ходили ли сте някога на Мъртво море, господин Хариман?

— Не, не съм.

— Аз съм бил там. Няколко пъти. Първия път отидох, след като открих определена естествена връзка в датировката на катастрофите, сполетели Атлантида и Гомора. Районът на Мъртво море сега е изгорена пустош. В него не могат да живеят риби – водата е многократно по-солена от тази в океаните. Почти нищо не расте по бреговете му, а и каквото поникне, се покрива и спича от солта. Когато прекосите мъртвите равнини край Тел ес-Сайдие, където много учени сега определят като мястото, където е бил Содом, ще откриете голям брой топчици от чиста природна сяра осеяли солена повърхност. Сярата не е ромбична, каквато се среща геотермичните области. По-скоро е монолитна – бяла, изключително чиста изложена през по-голямата част от времето на много високи температури. Геолозите не са открили други местонахождения на естествена сяра никъде другаде на света. Но около останките на двата града тя се среща в изобилие. Онова, което е разрушило Содом и Гомора, не е било някакъв нормален геологичен процес. То си остава загадка и до ден-днешен.

Фон Менк взе листа хартия и написа още едно число под другите две:

3243

1239

2004

— Две хиляди и четвърта след Христа, господин Хариман. Тя формира края на златното сечение. Направете сметките. Датата 3243 г. пр. Хр. е точно преди 5247 години: златно съотношение. Датата 1239 г. пр. Хр. е точно преди 3243 години – отново златно съотношение. А следващата в поредицата е 2004 г. сл. Хр., точният брой години, разделящи двете по-раншни катастрофи. Съвпадение ли е?

Хариман се взря в листа. „Нима иска да каже онова, което аз смятам, че казва?“ Стори му се невероятно, някаква лудост. Ала спокойните очи, които го гледаха с някакво примирение, изобщо не приличаха на очите на луд.

— Години наред търсех доказателства, че греша, господни Хариман. Мислех си, че може би датировките са сбъркани, или че доказателствата са неточни. Но всяко откритие, което правех, просто придаваше по-голяма достоверност на тази хипотеза.

Той отиде до друг шкаф и извади лист бял картон. Върху него бе начертана голяма спирала – като тази от раковината на наутилуса. В най-външната и точка бе написано с червен молив: 3243 г. пр. Хр. Санторини/Атлантида. Една трета по-нататък по протежение на кривата имаше друга червена маркировка: 1239г. пр. Хр. – Содом/Гомора. В други точки по спиралата имаше по-малки отметки с изброени десетки други дати и места.

79 г. сл. Хр. изригването на Везувий разрушава Помпей/Херкулан.

426 г. сл. Хр. падането на Рим, плячкосан и разрушен от варварите.

1348 г. сл. Хр. – чума връхлита Венеция, две трети от населението загива.

1666 г. сл. Хр. Големият пожар в Лондон.

А в самия център, където спиралата завършваше в една голяма черна точка имаше трета червена маркировка:

2004 г. сл. Хр. – ???

Докторът закрепи картона върху писалището.

— Както виждате, картирал съм много други бедствия. Всички те попадат точно върху естествената логаритмична спирала, всичките са свързани перфектно със златни съотношения. Независимо как изразявам данните, последната дата в поредицата винаги е 2004-а. Винаги. И какво е общото във всичките тези бедствия? Те винаги са връхлетявали някой важен световен град, град, знаменит с богатството, могъществото и технологиите си, пренебрегнал духовното.

Той се пресегна и взе червен молив от една калаена чаша.

— Надявах се, че греша, надявах се, че това е просто съвпадение. Чаках идването на 2004 година с надеждата да се окажа неправ. Но вече не мисля, че природата вярва в съвпадения. Във всичко съществува порядък, господин Хариман. На този свят ние имаме морална ниша, досущ както имаме екологична ниша. Когато видовете изтощят своята екологична ниша, следва корекция, пречистване. Понякога – дори измиране. Такава е природата. Но какво става, когато видът изчерпи моралната си ниша?

Той обърна молива наопаки и изтри с гумичката въпросителните знаци.

2004 сл. Хр.

— Във всички случаи е имало предвестници. Малки случки с очевидно ограничено значение. Много от тези събития са включвали смъртта на морално съмнителни хора по същия начин като в предстоящата катастрофа. Това е станало в Помпей преди изригването на Везувий, Лондон преди Големия пожар, във Венеция преди чумата. Тогава може би вече разбирате, господин Хариман, защо казвам, че Джеръми Гроув и Найджъл Кътфорт са сами по себе си незначителни. О, да, и двамата са известни с омразата си към религията и морала с отхвърлянето на почтеността, с възмутителните си крайности. Като такива те са ролеви модели за алчността, похотта, материализма, жестокостта на нашето време – и особено на това място, Ню Йорк. Но те си остават само предвестници – първите от, боя се, много такива.

Фон Менк внимателно положи картона върху писалището. После, все така умислен, попита.

— Четете, ли поезия, господин Хариман?

— Не, във всеки случай от колежа насам не съм чел.

— Може би си спомняте стихотворението на Уилям Йейтс „Второто пришествие“?

Море от анархия залива света…

На най-добрите им липсват убеждения,

а най-лошите

са изпълнени със страстни сила

Фон Менк се наведе по-близо до Хариман.

— Живеем във време на морален нихилизъм и сляпо преклонение пред технологиите, в съчетание с отхвърлянето на духовните измерения на живота. Телевизия, филми, компютри, видео-игри. Интернет, изкуствен разум. Това са божествата на нашето време. Нашите лидери са морално банкрутирали, безсрамни лицемери, преструват се на набожни, но лишени от истинска духовност. Живеем във времена, в който университетските учени омаловажават духовното, презират религията и се кланят дълбоко пред олтара на науката. Живеем във времена, в които мнозина са обърнали гръб на църквите и синагогите, в които радио-коментаторите бълват омраза и простащини, в които телевизионните забавления се свеждат до „Истински секс“ и „Факторът страх у знаменитостите“. Живеем във времена на самоубийствени взривове, на вилнеещ тероризъм и ядрено изнудване.

След тези думи в стаята се възцари мълчание, чуваше се само едва доловимото жужене на диктофона. Фон Менк най-сетне се размърда и заговори отново:

— Древните са смятали, че природата се състои от четири елемента: земя, въздух, огън и вода. Някои говорят за наводнения, други – за земетресения и бурни ветрове; трети – за дявола. Когато Атлантида е напуснала своята ниша на моралния порядък на природата, тя била погълната от вода. Разрушаването Содом и Гомора било причинено от огън. Чумата, връхлетяла Венеция, дошла от въздуха. Досущ както при златното сечение, моделът е цикличен. Ето тук съм го начертал.

Той извади нова диаграма – много сложна, състояща се от линии, таблици и числа. Всички линии изглежда се събираха в един пентаграм в средата, в който бе написано:

2004 г. сл. Хр. – Ню Йорк сити – огън

— Значи смятате, че Ню Йорк ще изгори?

— Не и обичайния смисъл. Той ще бъде погълнат от огън отвътре досущ като Гроув и Кътфорт.

— Смятате ли, че това може да бъде избегнато, ако хората се обърнат отново към Бог?

Фон Менк поклати глава.

— Твърде късно е за това. И моля отбележете, господин Хариман, че не съм използвал думата „Бог“. Онова, за което говоря, не е задължително Бог, а природна сила морален закон на вселената, точен като всеки закон от физиката. Ние сме създали дисбаланс, който трябва да бъде поправен. Година 2004-а – той потупа купчинката схеми – Това е годината. Това е предрекъл Нострадамус, това е предрекъл Едгар Кейс, това е предречено в „Откровението на Йоана“.

Хариман кимна. Усети как по гърба му пролазват тръпки. Това бе вече силен материал. Но дали не бе бомбастично празнословие?

— Доктор Менк, вие сте посветили много време за проучване на всичко това.

— То бе моята идея-фикс. Още отпреди петдесет години знам за значението на 2004 година. И чаках.

— Наистина ли сте убеден, или това е само една хипотеза?

— Ще ви отговоря така: утре напускам Ню Йорк.

— Напускате?

— Заминавам за Галапагоските острови.

— И защо на Галапагосите?

— Както би ви отвърнал Дарвин: защото са прочути със своята изолираност – Фон Менк посочи касетофона – Този път няма да има документален филм. Цялата история е ваша, господин Хариман.

— Няма да има филм? – повтори слисаният Хариман.

— Ако съм прав дори само в частица от това, когато то свърши, няма да има публика за документални филми, нали, господин Хариман.

И за пръв път, откакто Хариман бе влязъл в стаята, доктор фон Менк се усмихна – с лека, тъжна усмивка, изцяло лишена от веселие.

30.

Д’Агоста се взираше в жалкото на вид нещо в чинията – дълго, тънко, неопределимо, плуващо в локвичка сос, приличащо слабо на риба. Поне ще помогне на диетата му, помисли си той. Бяха минали десет дни от смъртта на Гроув и той вече бе отслабнал с два килограма, благодарение на новия режим на тренировки с тежести и крос, който бе въвел, да не говорим за часовете, които прекарваше на стрелбището – те добавяха мускулна маса на ръцете от китката до лакътя и в раменете. Още два месеца и щеше да влезе отново във формата, която поддържаше в Нюйоркското управление.

Проктър се движеше безшумно, поднасяше и отнасяше почти без предупреждение. Пендъргаст седеше начело на масата. Констанс бе вляво от него. Вече не бе чак толкова бледа – навярно се дължеше на слънцето през вчерашния ден. Ала трапезарията в старинната къща на „Ривърсайд“ си оставаше все така мрачна с тъмнозелените си тапети и също тъй тъмните маслени платна. Прозорците, които някога са гледали към Хъдсън, бяха отдавна заковани с капаци и, както изглеждаше, Пендъргаст щеше да ги остави така. Нищо чудно, че бе толкова блед, след като живееше в мрака като някакво пещерно създание. Д’Агоста с радост би заменил цялата тази вечеря с процесията й от мистериозни блюда за изпечени на скара ребра и пълен с бири хладилник в задния двор на къщата си в слънчевата околия Съфък. Дори екзотичната кошница за пикник на Фоско от предишния ден бе за предпочитане. Той разбута с вилицата си нещото в чинията си с проучвателна цел.

— Не обичаш ли хайвер от треска? – попита го Пендъргаст. – Приготвен е по стара италианска рецепта.

— Баба ми беше от Неапол, но никога през живота си не готвила такова нещо.

— Мисля, че рецептата е от Лигурия. Но няма значение. Хайверът от треска не е по вкуса на всекиго.

Той даде знак на Проктър, който отнесе блюдото и няколко секунди по-късно се върна с бифтек и малка сребърна купичка, пълна с чудесен на аромат сос. В другата му ръка имаше кутийка бира „Бъдуантър“, още заскрежена от леда.

Д’Агоста се нахвърли върху храната, но вдигна глава, за да види как Пендъргаст се усмихва, развеселен.

— Констанс приготвя поразително добре „турнедо бордолез“ Поръчах го за всеки случай. Както и… ъ-ъ-ъ… леденостудената бира.

— Много благородно от твоя страна.

— Харесва ли ви бифтекът? – попита го Констанс. – Приготвих го „saignant“, както го предпочитат французите.

— Не знам какво е „stagnant“, но е полусуров, както аз го обичам.

Констанс се усмихна доволна.

Д’Агоста набоде ново парче, лапна го и го поля с глътка бира.

— Е, какво следва? – попита той Пендъргаст.

— След вечеря Констанс ще ни поглези с няколко пиеси на Бах Тя е доста добра цигуларка, макар че, боя се, съм доста слаб познавач в тази сфера. Струва ми се, че и цигулката, на която ще свири, ще ти се види интересна. Тя е от колекцията на чичо ми – стара „Амати“ – в доста прилична форма, макар че тонът й донякъде се е изгубил.

— Страхотно – прокашля се деликатно Д’Агоста. – Но аз имах предвид какво следва в разследването.

— Аха! Разбирам. Следващият ни ход всъщност е на два фронта. Ще открием този Рейниър Бекман и ще продължим с проучванията на странното естество на тези две убийства. Вече имам човек, който работи по първия въпрос. А Констанс ще ни осветли по втория.

Констанс свенливо избърса устни със салфетката.

— Алойзиъс ме помоли да потърся исторически прецеденти за СВЗ.

— Спонтанно вътрешно запалване – рече Д’Агоста. Както в случая с Мери Рийзър, които спомена пред съдебния лекар при убийството на Кътфорт?

— Точно така.

— Но ти всъщност не вярваш в него, нали?

— Случаят с Мери Рийзър е само най-известният от много такива случаи и е добре документиран. Нали, Констанс?

— Известен, безупречно документиран и много любопитен. – Тя погледна бележките вляво от себе си. – На 1 юли 1951 година Мери Рийзър, вдовица заспала в кресло в апартамента си в Сейнт Питърсбърг, Флорида. Намерена била на следващата сутрин от приятелка, която подушила пушека. Когато разбили вратата видели, че от креслото, в което седяла Мери Рийзър, била останала само купчинка обгорели пружини. А що се отнася до самата Мери Рийзър, от осемдесетте й килограма били останали не повече от пет килограма пепел и кости. Само лявото й ходило стояло непокътнато, обуто в чехъл, обгорено до глезена, но инак незасегнато. Освен това били намерени черният и дроб и черепът й, разбит, разцепен от високата температура. И въпреки това останалата част от апартамента била непокътната. Горенето станало само в малък кръг, обхващащ останките на Мери Рийзър, стола й и пластмасов електрически контакт, който се стопил и часовникът й спрял на 4:20 сутринта. Когато го включили в друг контакт той заработил перфектно.

— Шегуваш се.

— Веднага извикали хора от ФБР и тяхната документация е безупречна – каза Пендъргаст. – Снимки, тестове, анализи – отчетите надхвърлят хиляда страници. Експертите ни установили, че за да се кремира тъй цялостно тялото, е била нужна температура от най-малко три хиляди градуса. Цигара, запалила дрехите й, никога не би предизвикала такава температура, а освен това Мери Рийзър не пушела. Нямало следи от бензин или други ускорители на пожара. Нямало късо съединение. Изключено било дори попадение на светкавица. И делото официално още не е приключило.

Д’Агоста поклати недоверчиво глава.

— И това е само една скорошна случка – каза Констанс – Дикенс описва спонтанно вътрешно горене в романа си „Мрачният дом“. Рецензентите го критикували рязко за това, но той по-късно се защитил като в предговора на изданието от 1853 година написал, че е разказал истински случай на СВЗ.

Д’Агоста, който бе на път да лапне нова хапка бифтек, остави вилицата си.

— Вечерта на 4 април 1731 година разказва Дикенс, графиня Корнелия Дзангари де Банди от Чезена, Италия, се оплаква, че чувства тежест и потиснатост. Една прислужничка й помогнала да си легне и двете прекарали няколко часа в молитви и разговори. На следващата сутрин, когато графинята не станала в обичайния час, прислужницата я повикала през вратата. Отговор не последвал, само се носела лоша миризма.

Прислужницата отворила вратата, за да види сцена на ужасите. В стаята се носели парченца сажди. Графинята или онова, което било останало от нея, лежала на каменния под на около метър и двайсет от леглото. Целият й торс бил превърнат в пепел, дори костите били само купчинка натрошени парченца. Само краката й от коленете надолу били оцелели, както и части от ръцете; и парче от челото й с кичур руса коса. Останалата част от тялото представлявала очертание от пепел и натрошени кости. В този случай, както в и по-ранни случаи като този с мадам Никол от Реймс, смъртта е била приписвана на „Посещение на Бога“.

— Отлично проучване, Констанс – каза Пендъргаст.

Тя се усмихна.

— В библиотеката тук има няколко тома, посветени на спонтанното вътрешно горене. Твоят чичо е бил обладан от необичайните форми на смъртта – но ти, разбира се, вече знаеш това. За съжаление няма книги, издадени след 1934 година, но има десетки други по-раншни описания. Всички случаи на СВЗ имат няколко общи елемента. Торсът е напълно изгорял, но често крайниците остават непокътнати. Кръвта е в буквален смисъл изпарена от тялото: при обичайни пожари тъканите не се обезводняват до такава степен. Огненият пъкъл е изключително ограничен – близките мебели или други вещи, често възпламеними, остават непокътнати. Разследващите често говорят за „кръга на смъртта“: вътре в него всичко е изгоряло, а всичко извън него е оцеляло.

Д’Агоста бутна настрани наполовина изядения си бифтек. Всичко това му звучеше доста сходно със случилото се с Гроув и Кътфорт, с една голяма разлика: прогарянето на копитото и на лицето, както и вонята на сяра.

Точно тогава се разнесе тихо, кухо почукване на далечната входна врата.

— Навярно са съседски деца – каза Пендъргаст след миг мълчание.

Кухото почукване се повтори отново – бавно, настоятелно, отекващо в галериите и залите на старинната къща.

— Това не е чукане на човек, който е влязъл незаконно – прошепна Констанс.

Проктър погледна въпросително към Пендъргаст.

— Да отида ли?

— С обичайните предпазни мерки.

След минута слугата въведе в стаята един мъж: висок, с тънки устни и още по-изтъняла кестенява коса. Беше в син костюм, а възелът на вратовръзката му бе дръпнат надолу от яката на бялата риза. Чертите му бяха правилни, лицето – с малко повече бръчки от обичайното за възрастта му, ала тези бръчки говореха повече за умора, отколкото за възраст. Не беше нито симпатичен, нито грозен. Във всеки случай мъжът бе забележителен с отсъствието на изражение и индивидуалност. На Д’Агоста му се стори, че това бе умишлена анонимност.

Той спря на прага и погледът му пробяга по цялата група, след което се спря върху Пендъргаст.

— Да? – каза Пендъргаст.

— Елате с мен.

— Мога ли да попитам кой сте и каква е мисията ви?

— Не.

Отказът му бе посрещнат с кратко мълчание.

— Откъде узнахте къде живея?

Мъжът продължи да гледа безучастно Пендъргаст. Нещо не бе наред. Д’Агоста го побиха тръпки.

— Елате, моля. Повече няма да ви каня.

— Защо да идвам с вас, след като отказвате да разкриете името си или по каква работа сте тук?

— Името ми няма значение. Имам информация за вас. Информация с поверителен характер.

Пендъргаст изгледа мъжа още миг. След това небрежно извади своя „Лес Байер“ от джоба на сакото, провери дали има патрон в цевта и го прибра обратно.

— Да, имате нещо против?

Изражението му изобщо не се промени.

— Няма значение.

— Чакайте малко – надигна се Д’Агоста – Това не ми харесва, аз също ще дойда.

Мъжът се обърна към него.

— Не е възможно.

— Забравете това.

Единственият отговор на мъжа бе да се вторачи в Д’Агоста. Чертите му сякаш станаха още по-неподвижни.

Пендъргаст положи длан върху ръката на Д’Агоста.

— Мисля, че ще е по-добре да ида сам.

— Как ли пък не! Не знаеш кой е този човек, нито какво иска. Това не ми харесва.

Мъжът се обърна и бърза излезе от стаята. Миг по-късно го последва и Пендъргаст. Д’Агоста го изгледа как излиза с нарастващо чувство на тревога.

31.

Мъжът подкара колата си на север по магистралата „Уест сайд“ без да казва нищо и Пендъргаст бе доволен, нещата да си останат така. Заваля и капките запръскаха по предното стъкло. Колата приближи рампата, водеща към моста „Джордж Вашингтон“, чиито светлини бяха опънати над Хъдсъм. Малко преди моста колата сви по сервизен път и заподскача по неравната наполовина асфалтирана повърхност към един обръщач скрит в китка отровна смрадлика в основата на огромната източна кула на моста.

Чак сега мъжът проговори:

— Носиш ли подслушвателна апаратура?

— Не

— Питам за твое добро

— ЦРУ?

Мъжът кимна към предното стъкло.

— Знам, че можеш да ме идентифицираш за броени минути. Искам думата ти, че няма да го направиш.

— Имаш я.

Мъжът хвърли в скута на Пендъргаст синя папка. Върху етикета и бе изписана само една дума: БУЛАРД Носеше щемпел „Класифицирала информация. Строго секретна“.

— Откъде дойде това? – попита Пендъргаст.

— Разследвам Булард през последните осемнайсет месеца.

— Въз основа на какво?

— Всичко е там. Но ще го резюмирам. Булард е основател, главен изпълнителен директор и мажоритарен акционер в „Булард Еъръспейс индъстриз“. БЕИ е средна по размер, частна аерокосмическа инженерна фирма. Основната й дейност е проектиране и тестване на компоненти за военни самолети, безпилотни апарати и ракети. Тя е също така една от подизпълнителите на космическата совалка. Между другите неща БЕИ се занимава и с разработката на антирадарното покритие на програмите за бомбардировачи и изтребители по технологията „Стелт“. Компанията е много печеливша и е добра в работата си. Булард е наел едни от най-добрите инженери, които могат да се купят с пари. Той е много, много способен човек, макар и да е сприхав и импулсивен. Но е и от най-лошите типове. Разбираш ли какво имам предвид? Не се колебае да нарани или да елиминира онези, които застават на пътя му. Цивилни или не.

— Ясно.

— Добре. А сега слушай. БЕИ върши изследователска дейност и за чужди страни. Някои от които не са чак дотам приятелски. Тази работа е предмет на стриктен контрол върху износа и на забрани върху трансфера на технологии. Наблюдава се много отблизо. Засега БЕИ спазва законите – или поне в дейността си на американска земя. Проблемът е в един малък завод на БЕИ в Италия, в индустриалното предградие на Флоренция, наречено Ластра а Синя. Преди няколко години БЕИ купи там една неработеща лаборатория. Някога е била притежание на Алфред Нобел. – По лицето на мъжа пробяга иронична усмивка – Мястото е обширно, рушащо се. Хората от БЕИ са го превърнали във високотехнологична лаборатория за изследвания и развойна дейност.

Дъждът продължи да барабани по покрива. Над реката проблесна светкавица понесе се далечен тътен.

— Ние всъщност не знаем какво прави БЕИ в този италиански завод, но имаме косвени доказателства, че може би работи по проект за китайците. Миналата година засякохме серия от опити с балистични ракети на изпитателния полигон в пустинята Лоп Нур. Изглежда въпросните ракети са от нов тип, специално проектирани да проникнат през планирания антиракетен щит на Америка.

Пендъргаст кимна.

— Специалното на ракетите е новата им аеродинамична форма съчетана с някаква специална повърхност или покритие, и тази комбинация ги прави невидими за радарите. Не оставят топлинна следа или турбуленция. Но ето тук е трудността – онова, което китайците са направили, не работи. Досега всички изпробвани ракети са се разрушили при навлизането си в атмосферата.

— И точно тук се появява БЕИ. Това е по тяхната част. Ние смятаме, че китайците са наели БЕИ да реши този проблем. Смятаме също, че компанията го решава във флорентинския си завод.

— Как!

— Не знаем. Разрушаването изглежда е свързано по някакъв начин с резонансния клин, който се поражда при навлизането в атмосферата. Формата на ракетата е тъй ограничена от изискването да остане невидима, че тя почти не може да лети. Подобен проблем се появи и при бомбардировача стелт, но той бе решен с използването на огромни компютърни мощности и изследвания в аеродинамична тръба. В този случай обаче ракетата се движи с много по-голяма скорост, балистична е и срещу нея действа много по-усъвършенстван радар. Отговорът е някъде в сферата на преобразуванията на Фурние и неща от този сорт. Разбираш ли за какво говоря?

— На елементарно ниво.

— Математика на вибрациите, резонанса и заглушаваното. Трябва да бъде перфектно аеродинамична и в същото време да има повърхност, невидима за радара. Ракетата не маже да има кривини, твърдина или гладкост – те ще предизвикат отражения или турбуленция, които ще бъдат засечени чрез доплеровия радар – и в същото време тя трябва да бъде аеродинамична. Ако някой може да се издигне на равнището на това техническо предизвикателство, то това е БЕИ.

— Тази папка за мен ли е?

— Да.

— Защо?

Агентът погледна Пендъргаст за първи път и маската му на безизразност падна. Онова, което Пендъргаст видя бе лицето на един много, много уморен мъж.

— Пак същата стара история ЦРУ е подложено на партизански политически натиск. Булард има приятели във Вашингтон. Беше ми казано да погреба разследването на Булард. В крайна сметка той е дал милиони за кампаниите за преизбиране на половин дузина ключови сенатори и конгресмени, както и на президента. Защо, питат ни, ЦРУ заплашва един добър, изтъкнат гражданин, когато на свобода са толкова много терористи-чужденци? Знаеш го припева.

Пендъргаст просто кимна.

— Но майната му, този негодник продава Америка на едро. Той е предател, досущ като онези добри и стари американски компании, които продават технологии с двойна употреба на Иран и Сирия. Ако Булард се измъкне от това, Щатите ще са похарчили сто милиарда долара за разработка на противоракетна система, която ще е остаряла преди още да бъде разположена. И ако това стане, ЦРУ ще бъде на прицела. Администрацията ще изпита неочаквана и пълна амнезия затова как е прекратила разследването ни. Конгресът ще поиска официално проучване за т. нар. разузнавателен провал. И всеки ще ни пердаши както си поиска.

— Нещо, което за нас във ФБР е напълно непознато – отбеляза иронично Пендъргаст.

— Цели осемнайсет месеца разследвах Булард и проклет да бъда, ако се откажа. Патриот съм на Америка искам да окошарят Булард. Не искам някоя ядрена ракета да отнесе Ню Йорк, само защото някакъв американски бизнесмен е подкупил неколцина конгресмени.

Пендъргаст сложи папката на една страна.

— Но защо аз?

— Чух, че си бил доста добър, нищо, че си от ФБР. – Мъжът си позволи една цинична усмивка – А и освен това ми хареса как откара Булард в управлението като един обикновен престъпник. За това се иска дупе. И сигурно си вбесил някои хора. От големите клечки.

— Което е осъдително. Но се боя, че не ми е за първи път.

— Най-добре си пази задника.

— Ще го направя.

— В тази папка няма да намериш димящи пистолети Булард добре си е прикривал следите. Предстои ти доста работа.

Той запали двигателя, пусна светлините, заобиколи по обръщача и пое обратно към трафика, който бучеше на юг към центъра на Манхатън не каза нищо, докато не сви от магистралата при 145-а улица, където небостъргачите грееха в далечината като кристали.

— Никога не си чувал за мен, аз никога не съм чувал за теб и този разговор никога не се е състоял. Материалите в папката са изчистени от маркировка и дори да се върне в ЦРУ, никой няма да разбере откъде са дошли.

— Няма ли и без друго да заподозрат теб? Разследването е твое.

— Не се безпокой за моя задник, аз ще се погрижа за него. – Той остави Пендъргаст на няколко преки северно от дома му. Докато излизаше от колата, агентът от ЦРУ се наведе към него:

— Агент Пендъргаст?

Пендъргаст се обърна.

— Ако не можеш да го окошариш, убий го.

32.

Мъжът, който наричаше себе си Васкес, огледа внимателно малкото пространство, където щеше да прекара следващите няколко дни от живота си. Минути преди това той се бе напрегнал до краен предел, подготвяйки се за неочаквана възможност, когато вратата на отсрещната къща се бе отворила. Един бърз поглед през окуляра потвърди, че жертвата излизаше. Но този път с него бе и друг мъж. Васкес остави настрани пушката и отбеляза в дневника си: 22:31.04. Двамата се качиха в кола паркирана на няколко метра по-надолу на улицата – необозначен шевролет от служебните, очевидно на държавна агенция.

Докато колата потегляше, нещо бяло просветна през процепа на вратата на къщата. Васкес видя оттеглящата се фигура на мъж в смокинг, който затваряше отново вратата. Иконом, ако се съди по вида му. Но кой е чувал в тази част на града да има икономи?

Васкес не си позволи да изпита разочарование. Почти никога не бе възможно дадена поръчка да бъде изпълнена толкова преждевременно. Освен това винаги си струваше човек да бъде свръх-предпазлив. След като остави бележника настрани, той продължи да приготвя гнезденцето си за убиване. Изоставената стая в старото общежитие бе пълна развалина. В единия ъгъл имаше използвани спринцовки и кондоми: разкъсан дюшек на пода с тъмно петно по средата, сякаш някой бе умрял върху него. Когато светлината от заслоненото му фенерче пробяга из стаята, хлебарките се разбягаха панически, мазните им кафяви гърбове проблеснаха и безброй крака изшумоляха като листа. Но Васкес бе свикнал с подобни неща, дори бе доволен от подслона си. Всъщност много рядко бе попадал на толкова удобно място. Той постави отново на мястото му малкото парче шперплат от закования единствен прозорец на стаята и продължи приготовленията си.

Да, това място щеше да свърши чудесна работа. Прозорецът гледаше на север, към огромната маса на рушащата се къща на „Ривърсайд драйв“ 891. Странно място за живеене бе избрала жертвата му, но всеки знае себе си. Три етажа по-ниско бе порталът, полукръглата подходна алея минаваше под арка, изградена от тухли и мрамор. Можеше да види само ръба на вратата, която жертвата използваше за вход и изход – онази, през която току-що бе излязла. Засега не бе използвала друга врата – но пък и Васкес наблюдаваше само от дванайсет часа.

Да, мястото беше удобно. В тази част на Харлем нямаше любопитни портиери, висящи пред сградите си: нямаше скрити видео-камери: нямаше стари дами, които да извикат полицията, само като измяука улична котка. Тук дори простреляните невинаги се обаждаха в полицията. Нещо повече. Васкес бе намерил тази изоставена сграда точно срещу жилището на жертвата си. Имаше вход към сутерена, който не се виждаше от отсрещната сграда и водеше към алея, излизаща на 136-а улица.

Човек не би могъл дори да мечтае за повече.

Жертвата, агент от ФБР, изглеждаше човек с установени навици. В предстоящите дни Васкес щеше да провери доколко постоянни бяха те. Както при лова на каквито и да било животни, успехът се коренеше в изучаване на моделите му на поведение Васкес възнамеряваше да се превърне в експерт по поведението на точно това същество. Щеше да научи през кои врати влиза и излиза и кога: щеше да установи кой живее в старата къща, кой го посещава, каква е охранителната й система. А след като разбереше моделите му на движение, щеше да добие и представа за психологията на мъжа. Дори хора, които меняха навиците си поради страх от убийство, винаги ги променяха по някакъв модел. От малкото неща, които бе установил при наблюдението си, той вече знаеше, че си има работа с изключително предпазлива и интелигентна мишена. Но пък и Васкес винаги допускаше в началото, че мишената му е по-умна, по-сръчна и по-хитра от самия него. Васкес бе успял да ги проследи и убие всички: федерални агенти, дипломати, мафиоти, държавни глави на малки страни, дори физици. Беше в този бизнес двайсет и две години, беше го упражнявал и в почти толкова държави, тъй че бе научил някой и друг номер. Но да бъде скромен, винаги бе проява на мъдрост.

Без да променя нищо от първоначалното съдържание на стаята. Васкес започна да разгъва дебели брезенти върху пода и до известна височина по стените, като ги задържаше с тиксо. Стаята се изпълни със силната и приятна миризма на водонепроницаема тъкан. След това извади инструментите си като ги проверяваше наум по списък. Всички бяха налице, както си и знаеше, но направи двойна проверка, за да бъде сигурен. Вдигна пушката си „Ремингтон“ М21, извади пълнителя, за да се увери, че бе пълен с летящите с под-звукова скорост куршуми, калибър 7.62, военно изпълнение, които предпочиташе. Пушката бе стар модел, но Васкес не го интересуваха последните писъци на модата и новите джунджурии; от значение за него бяха простотата точността и надеждността. Мушна пълнителя, вкара патрон в цевта, провери неподвижно монтирания телескопичен мерник. Удовлетворен, той остави оръжието настрани и внимателно извади пакетите със сушено телешко и бутилките с вода достатъчни за пет дни. После отвори лаптопа си и постави до него дузина прясно заредени батерии. Провери чифт очила за нощно виждане и установи, че бяха в отлично състояние. После отиде в далечния ъгъл и монтира мивката и тоалетната си на мижавата светлина на фенерчето си. Никой нямаше да го обезпокои: вратата вече бе заключена и прикрепена с винтове към касата с помощта на електрическа отвертка на батерии, беше и затъмнена по ръбовете с тиксо. През едно малко прозорче на задната стена влизаше чист въздух.

Като се върна към предната част на стаята той изключи фенерчето и махна парчето шперплат от дупката за стрелба дупка, голяма колкото за цевта и оптичния мерник. Отвори двуножник и го монтира към предната част на цевта. Много внимателно насочи пушката към входния портал на височина на главата на мишената. След това бръкна и извади ръчен лазерен далекомер, насочи го към входната врата на къщата. Показа разстояние 30.66 метра. За пушка, която биеше точно на четиристотин и петдесет метра трийсетина метра бяха нищо. Щеше да стреля в хладен въздух и мишената му щеше да е на открито, условията, които ценеше най-високо от всички. Още малко нагласяне и оръжието бе готово.

Гнездото за убийството бе готово.

Васкес се взря отново през окуляра на оптичния мерник. Къщата бе тъмна, нищо не помръдваше, а прозорците й бяха заковани с дъски. Това не бе нормален дом. Вътре сигурно се вършеше нещо непозволено. Но след като това не правеше по никакъв начин непостоянна жертвата му, то изобщо не интересуваше Васкес. Той имаше да свърши работа – ограничена като обхват и във времето. Не го интересуваше нито кой го е наел, нито защо. Интересуваше го само едно: двата милиона долара, които се бяха появили в тайната му банкова сметка. Тава бе всичко, което му бе необходимо да знае.

Зае се отново с търпеливото си наблюдение. Понякога му харесваше да мисли за себе си като за някакъв естественик, който наблюдава навиците на боязливи горски създания. Притежаваше перфектната смесица от интелигентност, дисциплина и предразположението да прекара в укритие в джунглата седмици наред, да наблюдава да си води бележки, да търси и отбелязва моделите на поведение.

Единственият недостатък бе, че в тая работа нямаше пари. А и освен това нищо не можеше да се сравни с тръпката на убийството.

33.

Беше почти полунощ, отбеляза Д’Агоста като погледна часовника си, а Хейуърд беше още в кабинета си. Останалата част от помещенията на отдела по убийствата бе тиха като гробница; само дежурният нощен екип работеше в клетките си на долния етаж. Хейуърд бе сама. Единствената светлина единственият шум идваше от отворената врата на нейния кабинет. Странно, като се има предвид, че повечето от убийствата в Ню Йорк станаха през нощта „Както и във всяка друга работа – помисли си Д’Агоста. – средностатистическият Джо не иска да бачка повече от необходимото“

Промъкна се към вратата на Хейуърд и се заслуша. Чу тракането на клавишите на компютъра й. Тя сигурно беше най-амбициозното ченге, което познаваше. И това бе малко плашещо.

Д’Агоста почука.

— Влез.

В кабинета й сякаш бе паднала бомба – имаше книжа върху всички столове, радиостанцията на полицейската честота писукаше, лазерният принтер в ъгъла вършеше работата си с тих вой. Съвсем не приличаше на кабинетите на повечето капитани от полицията, които бяха безукорно чисти и в които не се вършеше никаква реална работа.

Тя вдигна глава.

— Какво те води толкова късно в града на нашивките?

Д’Агоста се прокашля. Нямаше да бъде лесно. Пендъргаст – след като изчезна от лицето на света часове наред – се бе появил в хотелската му стая преди трийсет минути. Макар да бе разкрил съвсем малко подробност за случилото се, той изглеждаше почти възбуден, ако подобно нещо изобщо беше възможно. И веднага бе възложил на Д’Агоста задача – тази задача, – защото знаеше, че нямаше никакъв шанс той самият да успее.

— Става дума пак за Булард – рече той.

Хейуърд въздъхна.

— Премести онези книжа и седни.

Д’Агоста премести купчинката от един стол и седна. Хейуърд бе разкопчала яката си, бе свалила шапката си и бе пуснала свободно косата си. Беше изненадващо дълга, спускаше се на големи лъскави вълни под раменете й. Въпреки разхвърляния кабинет, тя изглеждаше някак си свежа, бодра. Погледът й бе смесица от весело настроение и… какво още? Увлеченост? Но не, това бе плод на въображението му късно вечерта.

Д’Агоста извади папката и я сложи върху писалището.

— Пендъргаст се е сдобил с това, не знам как.

Хейуърд я взе, погледна я и я пусна, сякаш бе парче нагорещено желязо.

— Господи, Вини! Но това е строго секретно.

— Няма майтап, секретно е.

— В никакъв случай няма да го прочета. Дори не съм го виждала. Махни го.

— Нека ти разкажа накратко какво се съдържа…

— Не, за Бога.

Д’Агоста си седна на мястото, питаше се как да се справи. Най-добре бе да приключва.

— Пендъргаст иска да наредиш подслушването на телефоните на Булард.

Хейуърд го гледа в продължение на най-малко десет секунди.

— Защо не го издейства чрез ФБР?

— Не може.

— Не може ли Пендъргаст да направи поне едно нещо по правилата?

— Булард е много могъщ. ФБР е политическо създание и дори Пендъргаст не може да промени този факт. Но ти можеш да накараш Главната прокуратура да издаде без проблем разрешение по член 3.

— Не мога да използвам секретно дело, за да получа разрешение за подслушване по член 3! – Тя скочи от мястото си, очите и хвърляха светкавици.

— Така е. Но можеш да използваш разследването на убийство като повод.

— Винсънт, да не си полудял? Няма никакви улики срещу Булард. Няма свидетел, който да го е видял на местопрестъплението. Няма мотив, няма нищо, което да го свърже и с двете убийства или с жертвите.

— Телефонните обаждания.

— Телефонните обаждания! – Тя закрачи зад писалището си. – Сума хора се обаждат по телефона.

— Компютърът му бе пълен с кодирани файлове. Яко кодирани, на практика – непробиваеми.

— Аз кодирам и електронните писма до майка си, Винсънт, това не е улика. То е точно онзи тип неща, които се появяват на първа страница на „Таймс“ и ни карат да изглеждаме така сякаш нарушаваме конституционните права на хората. Освен това сам знаеш какво главоболие е да вземеш разрешително за подслушване. Трябва да успееш да докажеш, че не разполагаш с други начини.

— Трябва да прочетеш папката. Изглежда Булард прехвърля военни технологии на китайците.

— Казах ти да не ми разкриваш какво има в палката.

— Той има компания в Италия, която помага на китайците да разработят ракета, която ще може да пробие планираната противоракетна защита на Щатите.

— Това е таткова далеч от моята юрисдикция, колкото и един джебчия във Външна Монголия.

— Булард има високопоставени приятели във Вашингтон. Дава пари за кампаниите на всички. Тъй че нито ФБР нито ЦРУ искат да се занимават с тая работа.

Тя крачеше из стаята, зачервена, а черната й коса се развяваше над раменете.

— Виж, Лора, и двамата сме американци. Булард е от лошите. Продава страната ни на едро и никой не си мърда пръста за това. На тебе е необходимо само да представиш добра история пред съдията. Добре, може и да не е съвсем по правилата.

— Има си причина за съществуването на тези правила, Винсънт

— Да де, ама освен това идва време, когато човек трябва да напрали онова, което е правилно.

— Правилното е да се следват правилата.

— Не и в случай като този. Ню Йорк сити все още е цел нумеро уно на терористите. Един Бог само знае на кого Булард може да продаде услугите си. След като тази технология излезе на черния пазар, не можем да имаме идея къде ще се озове в крайна сметка

Хейуърд въздъхна.

— Виж какво. Аз съм капитан от Нюйоркския отдел „Убийства“. Съединените щати разполагат със стотици хиляди талантливи хора – шпиони, учени, дипломати – чиято работа е да се справят с такива като Булард.

— Да: Но точно сега ти си на мястото. Папката подсказва, че се забърква нещо голямо. Чуй ме, Лора, нищо не може да е по-просто от това подслушване. Булард е някъде по средата на Атлантическия океан. Имаме номера на сателитния му телефон, имаме регистър на номерата, на които той се обажда. Всичко е в папката.

— Сателитните телефони не могат да се подслушват.

— Знам, ще подслушваме номерата на приятелчетата му на сушата, ще следим разговорите от техните телефони.

— Това няма да ни помогне, ако той се обади на някой номер, който липсва в регистъра ви.

— Но е по-добро, отколкото нищо.

Хейуърд направи още няколко тегела из стаята, сетне спря пред него.

— Това не е наш проблем. Отговорът е „не“.

Д’Агоста се опита да се усмихне, но разбра, че няма да може. Е, това бе всичко. Не можеш да станеш най-младата жена-капитан в историята на Ню Йорк сити като нарушаваш правилата, като се правиш на каубой. Би трябвало да знае отговора, преди да бе задал въпроса.

Вдигна глава и забеляза, че Хейуърд го гледа напрегнато.

— Не ми харесва изражението ти, Винсънт.

Той сви рамене.

— Трябва да си вървя

— Знам какво си мислиш.

— Тогава няма нужда да ти казвам.

Лицето й потъмня от гняв.

— Мислиш, че съм кариеристка, нали?

— Ти го каза, не аз.

Тя заобиколи писалището и пристъпи към него.

— Ти си негодник, знаеш ли? Трябваше да понеса сума гадости, докато работех като патрулиращ полицай, сума заплахи от мъже, които мислеха, че се старая прекалено много. Но няма повече да търпя тези гадости. Когато един мъж е амбициозен, това се нарича стремеж. А когато една жена е амбициозна, тя е кариеристка и кучка.

И Д’Агоста почувства, че го обзема гняв. Жените винаги разширяваха спора и го докарваха до някакъв вид противопоставяне „мъж-жена“.

— Това е просто димна завеса. Виж какво, можеш или да правиш правилното нещо, или да направиш сигурното нещо. А ти очевидно си от страната на сигурното. Добре. Няма да застана на пътя ти, да ти попреча да станеш комисар Хейуърд.

Д’Агоста стана, взе купчината книжа, които бе оставил на пода и ги върна на стола. След това взе секретната папка от писалището. Когато се обърна, видя, че тя препречваше вратата.

Стоеше спокойно и я чакаше да отстъпи встрани. Тя не помръдна.

Той продължи да стои.

— Тръгвам си – рече и направи крачка напред, ала тя не помръдна. Беше толкова близо до него, че усещаше топлината й, вдишваше аромата на шампоана от касата й.

— Това, което каза, бе мръсотия.

Лицето й продължаваше да бъде зачервено.

Той се опита да я заобиколи, но тя се премести и той едва не връхлетя отгоре й.

— Чуй ме – рече Хейуърд – Аз обичам тази страна не по-малко от когото и да било. Знам, освен това, че съм свършила маса добра работа в това управление, решила съм много дела, тикнала съм доста лоши хора зад решетките. И съм ефективна, тъкмо защото играя по правилата. Тъй че не ми пробутвай тези глупости.

Д’Агоста не отвърна нищо. Стоеше си на място, на няколко сантиметра от нея, дишаше тежко, вдишваше нейния гняв, нейния парфюм, миризмата й. Виждаше сините й очи кожата й с цвят на слонова кост. Пристъпи една крачка напред и телата им се докоснаха. Беше като внезапен електрически контакт. Останаха така за миг, и двамата задъхани, гневът им се преобразуваше в нещо друго. Той се наведе пред, устните им се сляха и той усети как гърдите й се притискат към него, докато бавно се целуваха.

Ръката й докосна врата му и тя се притисна още по-силно, телата им се сляха напълно и сетне, без да съзнава какво прави, той я обгърна с двете си ръце и я притегли още по-плътно. Едва издържаше силната възбуда, която го бе погълнала изцяло, едва си пое дъх, а устните му се плъзнаха по брадичката й, целуна я, после – към шията, а сетне към рамото. Тя се помръдна в прегръдката му, въздъхна. Той усети горещия й дъх да преминава по бузата му, захапа крайчеца на ухото му, първо леко, а после – по-силно. Придърпа го назад към писалището си, облегна се на него, той я последва без бедрата им да се отделят. Пръстите му непохватно се заеха с копчетата на ризата закопчалката на сутиена й и като видя гърдите й голи, почувства, че става още по-твърд. Ръцете й се спуснаха от раменете му по гърдите, по корема му, разкопча колана му, дръпна ципа и бавно го извади навън. Ръката й вече го галеше и той неволно ахна; посегна към ръба на полата й, мушна ръка под нея, свали бикините й. Тя се олюля леко, когато проникна в нея, изтласка бедрата си леко напред и изви гръб назад, за да го вкара по-дълбоко.

В един миг останаха така, неподвижни, вгледани един в друг. Устните на Хейуърд се разтвориха; сетне отметна глава, разкривайки шията си и изстена от желание. Той обгърна с ръце бедрата й и започна възвратно-постъпателно движения, отново и отново, нежно, бавно, а книжата от писалището се разпиляха по пода.

… А после в един прилив на страст всичко свърши. Тя го беше прегърнала силно, черната й коса бе разпиляна, крайниците й го бяха обгърнали, мускулите се свиваха и разпускаха в забавящи се спазми. Стояха дълго така прегърнати. Ала накрая тя го целуна и леко се отдръпна. Чак тогава Д’Агоста осъзна, че още не разбира какво се бе случило току-що. Прикри объркването си като се обърна и сложи дрехите си в някакво подобие на ред. И докато го правеше, осъзна, че дори не си спомняше какво бе довело до внезапната им прегръдка. Просто се бяха привлекли като магнити. Никога не му се бе случвало подобно нещо. Не бе сигурен дали да чувства въодушевен, объркан или изплашен.

Чу зад гърба си тихия й смях.

— Не беше лошо – рече тя с леко дрезгав глас. – Имам предвид за един сломен, смазан неудачник. Следващия път обаче може би ще трябва да затворим вратата – Усмихна му се под копата разрешена черна коса, по шията й кожата бе изпъстрена с червени петна, а гърдите й се надигаха и спадаха докато оправяше полата си. – Знаеш ли какво ми харесва у теб, Винсънт?

— Не.

— Че държиш на всичко – на работата си, на разследването, но преди всичко – на справедливостта. Държиш.

Д’Агоста все още не бе на себе си, почти замаян от случилото се. Прокара пръсти през косата си, поправи колана на панталона. Не бе сигурен какво точно имаше тя предвид.

— Мисля, че си заслужи онзи член 3. Като размислих, може би ще успея да направя нещо.

Той не отвърна веднага.

— Но това не бе, защото…

Тя се изправи и положи показалец върху устните му.

— Твоята честност току-що ти извоюва онзи член 3. А не… не другото. – Тя отново се усмихна. – Ето какво ще ти кажа. Ние двамата тук я подкарахме отзад-напред. Свърши каквото трябва, а после можеш да ме изведеш на една хубава, дълга, романтична вечеря на свещи.

34.

Службата за подслушвания във Федералната сграда в долен Манхатън заемаше с нищо незабележимо пространство на четиринайсетия етаж на небостъргача. На Д’Агоста му приличаше на типичен офис: флуоресцентно осветление на тавана, мокет с неутрални цветове, безброй идентични „клетки“, които формираха човешкия мравуняк. Потискащо до безкрай.

Огледа се предпазливо, хем се надяваше, хем се боеше, че ще види Лора Хейуърд да го чака. Но тук бе само един от детективите й – Мандрел – същият, който се бе обадил по обяд с новината, че са получили заповед по член 3 от Главната прокуратура. ФБР, с по-добрата си техника, щеше да изпълни заповедта в съвместна операция с Нюйоркското полицейско управление. Фактът, че заповедта идваше чрез НПУ я правеше донякъде политически приемлива.

— Сержант – рече Мандрел, докато се ръкуваха. – Всичко е готово. А дали агент Пендъргаст ще…

— Тук съм – каза Пендъргаст, докато влизаше. Превъзходно скроеният му черен костюм, изгладен до съвършенство, блещукаше под изкуственото осветление. Д’Агоста се запита колко ли на брой такива еднакви черни костюми притежаваше този човек. Сигурно в „Дакота“ и на „Ривърсайд драйв“ имаше цели стаи, заети от тях.

— Агент Пендъргаст – каза Д’Агоста, – това е детектив сержант Мандрел от двайсет и първи участък.

— Приятно ми е – отвърна Пендъргаст и раздруса протегната му ръка. – Извинете ме, че не дойдох по-рано. Май сбърках коридорите. Тази сграда е крайно объркваща.

„Федералната сграда? Крайно объркваща? Самият Пендъргаст бе федерално ченге и би трябвало да има кабинет някъде тук. И чак сега на Д’Агоста му светна, че нито бе виждал, нито пък някога бе канен в кабинета на Пендъргаст.

— Насам – поведе ги Мандрел из лабиринта от клетки.

— Отлично – прошепна Пендъргаст на Д’Агоста, след като изостанаха зад детектива. – Ще трябва да благодаря на капитан Хейуърд лично. Тя наистина ни помогна много.

Помогна ни и още как, рече си Д’Агоста, усмихвайки се мислено. Цялата предишна нощ – измъкването на Пендъргаст навън от загадъчния посетител, собственото му напълно неочаквано преживяване с Лора Хейуърд – всичко изглеждаше нереално, като насън. Цяла сутрин се бе борил с изкушението да й се обади. Надяваше се все още да желае онази дълга вечеря на свещи. Питаше се дали това нямаше да усложни работните им отношения, реши, че ще ги усложни, но осъзна, че не му пукаше много.

— Ето, стигнахме – рече Мандрел и влезе в една от клетките.

Беше като всички останали: писалище с шкафове над него, компютърна работна станция с външни високоговорители, няколко стола. На станцията работеше млада жена с руса коса.

— Това е агент Санборн – рече Мандрел – Тя следи телефона на Джими Чейт, дясната ръка на Булард тук, в Щатите. В съседните клетки имаме агенти, които следят телефоните на половин дузина други сътрудници на Булард. Агент Санборн, това са сержант Д’Агоста от Саутхамптънското управление и специален агент Пендъргаст.

Санборн им кимна по ред, а очите й се разшириха като чу името на Пендъргаст.

— Засякохте ли нещо? – попита я Мандрел.

— Нищо съществено – отвърна тя. – Имаше известен трафик преди малко между Чейт и друг сътрудник. Изглежда очакват всеки момент обаждане от Булард.

Мандрел кимна, обърна се към Д’Агоста:

— Кога за последен път си участвал в подслушване, сержант?

— Преди доста време.

— Нека тогава да те вкарам курса. В наши дни всичко се прави от компютъра – по една работна станция на всеки послушван номер. Телефонната линия минава през този интерфейс и разговорът се записва дигитално. Няма вече ленти. Агент Санборн, която ще дешифрира разговорите, може да работи както с клавиатурата, така и с педал.

Д’Агоста поклати глава. Това бе твърде далеч от онази допотопна техника, с която бе работил като новобранец в средата на осемдесетте години.

— Споменахте за китайци – рече Мандрел. – Ще ни трябва ли преводач?

— Малко вероятно е – отвърна Пендъргаст.

— Е, ние имаме човек, за всеки случай.

В клетката настана тишина, Мандрел и Санборн се бяха навели към екрана.

— Винсънт – прошепна Пендъргаст, като го дръпна настрани, – исках да ти кажа нещо. Направихме едно много важно откритие.

— Какво?

— Бекман.

Д’Агоста го изгледа остро.

— Бекман ли?

— Настоящото му местонахождение.

— Без майтап? И кога го откри?

— Късно снощи. След като ти се обадих за това разрешение за подслушване.

— Защо не ми каза още тогава?

— Опитах се да ти се обадя, след като разбрах. Но номерът ти в хотела не отговаряше. А пък клетъчният ти телефон изглежда бе изключен.

— О, да. Да, изключен беше. Извинявай. – Д’Агоста се обърна, усетил, че се изчервява.

Допълнителните въпроси му бяха спестени от неочакваното изпиукване на работната станция.

— Имаме обаждане – каза агент Санборн.

На екрана се появи малко прозорче, изпълнено с редово от данни.

— Звънят на Чейт – рече тя и посочи прозорчето – Виждате ли?

— Кой му звъни? – попита Д’Агоста

— Номерът излиза сега. Ще го включа на гласов режим.

— Джими? – от говорителите на компютъра долетя висок глас – Джими, там ли си? – Санборн започна бързо да пише на клавиатурата, снемаше разговора дума по дума.

— Звънят му от домашния телефон – каза тя. – Навярно е жена му.

— Да – отвърна дълбок глас със силен акцент от Ню Джърси – Какво искаш?

— Кога ще се прибереш?

— Появи се нещо.

Чу се лек шум, сякаш духаше вятър.

— Не, Джими, не и днес отново. Този следобед ще идват Фингърманови, забрави ли? За наемането на вилата в Кисимий през зимата.

— Манната им. Не съм ти необходим за такива глупости.

— Добре давай, дръж ми такъв тон. Прав си, наистина не ми трябваш за тези глупости. Трябваш ми да се отбиеш в „Де Паскуале“ и да вземеш няколко опаковки с наденички и чушки. Нямам нищичко, което да сервирам.

— Тогава замъкни задника си в кухнята и сготви нещо.

— Виж какво, ти…

— Ще се прибера, когато се прибера. А сега приключвай, защото очаквам обаждане.

Връзката прекъсна.

Последва кратка тишина, нарушавана само от щракането на клавишите, докато агент Санборн приключваше с дешифровката.

— Приятна двойка – рече Д’Агоста и дръпна Пендъргаст настрани – Как намери Бекман, между другото?

— С помощта на един мой познат инвалид всъщност, – който е изключително добър в откриването на досадни късчета информация.

— „Изключително добър“ ми се струва омаловажаващо. Никой не бе в състояние да открие този човек. И така, къде се намира този Бекман?

Но отново ги прекъсна пиукане на компютъра.

— Имаме ново обаждане – каза Санборн.

— От или до него? – попита Мандрел.

— До него. Но номерът трябва да е блокиран, не получавам данни за него.

Чу се леко писукане от говорителите.

— Да. – рече Чейт.

— Чейт – отвърна му някакъв глас.

Д’Агоста позна веднага сприхавия тон и по тялото му пробягаха тръпки на омраза.

Чейт също го разпозна.

— Да, господин Булард, сър – тонът му бързо-бързо стана сервилен

— Булард сигурно използва сателитен телефон – каза Д’Агоста – Затова не можете да го установите.

— Няма значение – Мандрел посочи поредица от числа на скрапа. – Виждаш ли това? Това е мястото на клетката, откъдето говори Чейт. Това е възелът, откъдето идва сигналът на телефона му, по него ще определим сегашното му местонахождение.

Той взе от шкафа дебел наръчник и започна да го прелиства.

— Всичко готово ли е? – попита Булард

— Да, сър. Хората са инструктирани.

— Не забравяй какво ти казах. Не искам да чувам никакви извинения. Просто прави каквото ти казвам. Изпълни всичко точка по точка.

— Имате го, господин Булард.

Мандрел вдиша глава от наръчника.

— Чейт е в Хобокън, Ню Джърси.

— Всичко трябва да е наред – каза Булард. – Китайците ще бъдат там навреме.

— Мястото? – попита Чейт,

— Първото, както се разбрахме. Паркът.

Мандрел улови Д’Агоста за ръката:

— Чейт току-що промени клетките.

— Какво означава това?

— Че се движи – Мандрел прелисти наръчника и намери новото място. – Сега е по средата на Юниън сити.

— Не би могъл да се премести толкова бързо пешком каза Пендъргаст. – Трябва да е с кола.

Отново заговори Булард:

— Не забравяй, че ще очакват доклад за напредъка ни в замяна на плащането. Знаеш какво да им дадеш, нали?

— Да.

Пендъргаст бе извадил своя телефон и бързо набираше.

— Чейт е на път за среща. Трябва да разположим група, да засечем местоположението му.

— Ще чакам доклал веднага след срещата – каза Булард.

— Ще ви се обадя след девет-десет минути.

— И виж какво. Чейт. Никакво прецакване, чу ли?

— Разбрано, сър.

Чу се изщракване, съскаме на статично електричество и компютърът изпиука още веднъж в знак, че връзката е прекъсната.

— Клетката се промени отново – каза Мандрел, взрян в екрана

Д’Агоста се обърна към Пендъргаст.

— Той каза след деветдесет минути. Какво, по дяволите, означава това?

Пендъргаст затвори своя телефон и го мушна в джоба си.

— Означава, че срещата им ще се осъществи преди това. Хайде, Винсънт, не бива да губим нито миг.

35.

Д’Агоста профуча покрай изходните детелини на моста „Джордж Вашингтон“ и се включи в скоростните ленти: караше като луд. На мястото, където движението се отделяше за Ню Джърси, трафикът започна леко да намалява. Той извади „буркана постави го върху таблото, включи го и от време на време пускаше сирената. След кого зави по I-80, натисна яко педала. Мощният двигател на служебния седан реагира веднага и скоро полетяха по пътя със сто и шейсет километра в час.

— Колко освежаващо – промърмори Пендъргаст.

Радиостанцията, настроена на честота „кола-кола“, изпращя.

— Тук е 602-и. Имаме визуален контакт с целта. Телевизионна камионетка със сателитна чиния, позивна WPMP. Хакънсак, движи се на запад по 80-а близо до изход 65.

Д’Агоста увеличи скоростта до сто и осемдесет километра в час.

Пендъргаст откачи микрофона.

— Намираме се само на няколко мили зад вас. Преминете в друго платно и се дръжте на такова разстояние, че да не ви забележат. Край.

Всичко бе организирано със забележителна бързина Пендъргаст бе организирал проследяване на клетъчния сигнал на Чейт, бе взел кола от федералния гараж и бе поставил Д’Агоста зад волана й. Магистралата „Уест сайд“ за щастие не бе много натоварена и им потрябваха само десетина минути да излязат от Манхатън.

— Накъде сме се запътили? – попита Д’Агоста

— Булард спомена някакъв парк. Засега знаем само толкова.

С периферното си зрение Д’Агоста забеляза, че въпреки високата скорост Пендъргаст бе разкопчал колана си и се бе навел напред. Сега агентът драскаше с нокти по килимчето на пода, триеше дланите си бързо върху него. Д’Агоста го бе виждал да прави и преди странни неща, но това надхвърляше всичко. Зачуди се дали да го попита, но се отказа.

— Целта напуска магистралата при изход 60 – изпиеука радиостанцията. – Следвам я.

Д’Агоста намали. След една минути и той излезе от същия изход.

— Целта продължава към Маклийн.

— Насочили са се към Патерсън – рече Д’Агоста.

Никога не бе стъпват в този град, макар безброй пъти да бе минавал по магистралата покрай него: сгради от червени тухли, град на работническата класа, чиито добри времена бяха отминали навярно преди сто години. Изглеждаше кого странно местоназначение.

— Патерсън – повтори замислен Пендъргаст, след като обърса мръсните си ръце по лицето и шията си. – Родното място на американската индустриална революция.

— Родно място ли? На мен повече ми прилича на път към смъртта.

— Това е град с бурна история, Винсънт. Някои исторически места тук са все още доста красиви. Обаче не мисля, че сме се запътили натам.

— Целта напуска Маклийн – обади се гласът по радиостанцията – Насочва се наляво към Бродуей.

Д’Агоста профуча по магистралата „Маклийн“, като използва сирената да си проправи път през два червени светофара. Вдясно от тях течеше река Пасейк, кафява и унила из есенната светлина. Като зави към Бродуей, занемарен и грохнал, той изключи сирената и буркана. Вече бяха близо, много близо.

— Сержант – рече изведнъж Пендъргаст, – отбий към онзи крайпътен търговски център вдясно, моля. Трябва да спрем за малко.

Д’Агоста го погледна изненадан.

— Нямаме време.

— Имаме, повярвай ми.

Д’Агоста сви рамене. Операцията бе номинално на ФБР и се ръководеше от Пендъргаст. Хейуърд бе наясно по въпроса. Водещата кола бе на ФБР, а той самият бе от Саутхамптънското управление, което не можеше да навреди никому. Междущатското полицейско съперничество щеше да бъде сведено до минимум. В подходящия момент – когато станеше твърде късно група неинструктирани градски ченгета да провалят нещата, – Пендъргаст щеше да повика местните власти.

Търговският център бе сбирщина от неприветливи магазини със стъклени фасади, разположени зад паркинга – с издута и напукана от времето настилка. Бе наполовина пуст и Д’Агоста се запита какво ли бе замислил Пендъргаст. До тук бе успял да навакса в гонитбата, а агентът сега пропиляваше постигнатото.

— Ето там – каза Пендъргаст. – В другия край.

Д’Агоста се насочи към последната витрина. Пред нея бе спрял жълт очукан самосвал, с олющена с времето боя. Още преди колата да спре напълно, Пендъргаст бе изскочил навън и тичаше към магазина. Д’Агоста изруга и удари по волана. Щяха да изгубят поне пет минути. Беше свикнал с необяснимото поведение на Пендъргаст, но това бе прекалено.

— Целта се насочва към парка „Ийст сайд“ – долетя спокойният глас от водещата кола – Там изглежда има някакво събитие. Изглежда като състезание с ракетни модели или нещо такова.

Д’Агоста чу викове и видя Пендъргаст да изтичва от магазина, преметнал вързоп дрехи върху едната си ръка, стиснал няколко чифта обувки в другата. Миг по-късно от магазина изскочи и пълна жена.

— Помощ! – извика тя. – Полиция! Как не те е срам бе, тъпанар, да грабиш Армията на спасението.

— Извинете, госпожо отвърна Пендъргаст, смачка една стодоларова банкнота и я хвърли през рамо, докато се качваше в колата Д’Агоста даде газ и остави зад себе си черни следи от гумите и облак пушек

— Бих казал, че отклонението не ни отне повече от две минути – каза Пендъргаст от задната седалка Д’Агоста погледна в огледалцето и видя, че събличаше сакото и сваляше вратовръзката си.

— В този занаят две минути са много време.

— Ще трябва да изпратя на хората от Армията на спасението нещо, за да компенсирам лошото си поведение.

— Онези са се насочили към парка „Ийст сайд“

— Много добре. Заобиколи парка, ако обичаш, и влез откъм южната му страна. Трябва ми още минутка-две.

Д’Агоста мина покрай парка – зелена стена вляво от него, която се издигаше над бетонна оградителна стена и зави наляво по авеню „Деръм“. Въпреки близостта си до мръсния, жалък на вид Бродуей, къщите тук бяха забележително големи и добре поддържани, реликви от дните, когото Патерсън е бил град-модел на промишлеността.

Пендъргаст изрече напевно отзад:

Заспал завинаги,

сънищата му се връщат към града,

в който влиза инкогнито.

Д’Агоста погледна пак в огледалото за обратно виждане и едва не скочи върху спирачките, изненадан, като видя непознатия, който се взираше в него. Но, разбира се, нямаше никакъв непознат: това бе Пендъргаст, преобразен чрез някакъв свръхестествен процес на дегизиране.

— Чел ли си „Патерсън“ от Уилям Карлос Уилямс? – попита скитникът от задната седалка.

— Не съм го и чувал.

— Жалко:

Безсмъртен, той никога не помръдва.

нито се събужда

и рядко се вижда,

макар че диша и изтънчените му машинарии,

извличащи силата си от шума на течащата река,

оживяват хиляди други машини.

Д’Агоста поклати глава и измърмори нещо под носа си. Мина още няколко пресечки, зави отново наляво и влезе в парка покрай статуята на Христофор Колумб.

— Това е изключително добре планирана среща, Винсънт – каза Пендъргаст, докато се придвижваха бавно. – Среща по средата на парк. Няма начин да им бъде устроена засада. И са заобиколени от шумни деца, от рева на ракети, който ще попречи на каквото и да било устройство за електронно подслушване от разстояние. Онзи с камерата е наблюдателят им, има всички основания да оглежда навсякъде с телеобектива си. Булард определено е обучил добре тези хора. Аха, спри за малко, моля те, Винсънт – ето ги и китайците.

Д’Агоста видя в огледалото за обратно виждане дълъг черен мерцедес, съвсем не на място, който се движеше по алеята зад тях. Той спря на тревата от другата страна на тенис кортовете, срещу камионетката. От него слязоха двама едри мъже с бръснати глави и тъмни очила и се огледаха внимателно. След това излезе трети, по-дребен мъж, който закрачи по тревата към камионетката.

— Каква ужасна липса на проницателност – каза Пендъргаст. – Изглежда тези господа са гледали прекалено много телевизия.

Д’Агоста пусна колата още малко напред и спря близо до изхода към Бродуей. Хълмът тук се спускаше надолу, дърветата бяха повече и скриваха колата им.

— Жалко, че съм в униформа – каза той.

— Напротив: след като си в униформа, ти ще си последният човек, когото ще заподозрат. Аз ще се приближа колкото е възможно повече, ще видя дали ще мога да науча нещо повече за тази среща, ти си купи поничка и кафе ей оттам – той кимна към неприветлива закусвалня отвъд Бродуей, – след това влез в парка. Седни на една от пейките до бейзболното игрище, откъдето ще имаш чиста позиция за стрелба, ако се случи нещо неприятно. Да се надяваме, че при тези деца наоколо няма да се случи нищо подобно – но въпреки това бъди готов за действие.

Д’Агоста кимна.

Пендъргаст разтърка силно очи. И когато свали мръсните си ръце, очите му бяла изгубили ясния си сребрист оттенък. Сега те вече принадлежаха на някакъв пияница несигурни, воднисти, зачервени.

Д’Агоста изгледа как Пендъргаст излиза от колата и поема обратно нагоре по хълма. Агентът бе облечен с кафяво яке от съмнителна материя, с избеляло петно между раменете: панталонът му бе поне с един номер по-голям; беше обул чифт опърпани „хъш-пъпис“. Косата му бе с няколко нюанса по-тъмна от обичайното – как, по дяволите, бе постигнал това? – а лицето му се нуждаеше от миене. Изгледаше точно като човек, които бе пропаднал, но не съвсем, все още придържащ се към някакви остатъци от почтеност. И това не се дължеше само на дрехите походката му се бе променила към леко тътрене, езикът на жестовете му излъчваше предпазливост, погледът му щъкаше насам-натам, сякаш се готвеше да отрази неочакван удар.

Д’Агоста погледа още малко, възхитен. След това излезе от колата, купи си кафе и глазирана поничка от магазина отсреща и пое обратно към парка. Когото се изкачи на върха и приближи към ъгъла на бейзболното игрище, видя по-ниският китаец да влиза през задната врата на телевизионната камионетка. Едрите му спътници се мотаеха на около четирийсет крачки от камионетката, скръстили ръце на гърди. Чу се изсвистяване и поредната ръка излетя, посрещната с радостни възклицания и ръкопляскания. Всички погледи се насочиха към небето; чу се леко пукване и ракетата се понесе обратно под миниатюрен парашут на червени и бели ивици.

Д’Агоста се настани на една пейка срещу камионетката. Махна капачето на пластмасовата си чаша с кафе и се направи, че наблюдава изстрелването на ракетите. Странна работа: мнимият оператор събираше заедно децата, очевидно да ги заснеме. Д’Агоста се запита дати това бе Чейт, човекът на Булард в Ню Йорк. Но реши, че Чейт сигурно бе в камионетката с китайския шеф.

Насочи вниманието си отново към Пендъргаст. Агентът крачеше по тротоара близо до камионетката. Спря се, извади фиш за конни надбягвания от боклука изчисти го, след това спря да се разговори с оператора. Изглеждаше така сякаш му искаше пари. Онзи се намръщи и поклати глава и даде знак на Пендъргаст да продължи по пътя си. След това мъжът се обърна към децата и им каза да се подредят в редица с ракетите си.

Д’Агоста усети как стомахът му се свива на топка. Защо, по дяволите, този мъж организираше децата по този начин? Нещо никак не беше наред.

Междувременно Пендъргаст бе седнал на пейката до камионетката, толкова близо, че можеше да я пипне, и преглеждаше фиша с парче молив, заграждаше с кръгчета различни коне и си водеше бележки.

А след това – кой знае защо – Пендъргаст се изправи, отиде до задната врата на камионетката и почука.

Телевизионният оператор мигновено изтича, жестикулираше яростно, избутваше Пендъргаст настрани. Д’Агоста потисна импулса да посегне към пистолета си. Задната врата на камионетката се отвори; чуха се високи гласове, сетне вратата се затръшна отново. Операторът гневно даде знак на Пендъргаст да се махне, но агентът само сви рамене и седна пак на пейката, зае се с проучването на фиша, разглеждаше го с апатично спокойствие, сякаш разполагаше с всичките пари на света, та да залага на коне.

Д’Агоста се огледа. Двама агенти от ФБР в цивилни дрехи крачеха в далечния край на бейзболното игрище, потънали в разговор. Китайските горили изглежда не ги бяха забелязали. Вниманието им бе приковано към камионетката и онова, което ставаше вътре. Изглеждаха готови за нещо. Прекалено готови. А и операторът, който още подреждаше децата, също като че очакваше всеки миг нещо да се случи.

Д’Агоста изпита почти непоносимо опасение. Запита се защо хората на Булард си бяха дали целия този труд да се напъхат сред тези деца. Нямаха никаква представа, че бяха под наблюдение. Напрежението бе между тях и клиентите им, китайците. Това бе разбрал от подслушването и сега то излизаше наяве.

Зае се да пресмята какво щеше да стане, ако китайските главорези извадеха оръжия и откриеха огън по камионетката. Децата щяха да попаднат под кръстосан огън. Точно в това беше номерът: децата бяха защита. Хората на Булард очакваха престрелка: телевизионният оператор подреждаше децата като човешки шит.

Д’Агоста остави кафето и поничката си и стана от пейката положил ръка върху пистолета си. В същия миг задната врата на камионетката се отвори рязко и дребният китаец изхвърча бързо и леко като птица. Той закрачи към дъното на бейзболното игрище. Махна с ръка на двамата главорези – едва доловим жест – и хукна да бяга.

Д’Агоста видя, че двамата посегнаха към оръжията си. Той веднага клекна на коляно, стисна здраво пистолета си и се прицели. В мига, в който се появи оръжие – на вид бе автомат узи – той натисна спусъка и за малко не улучи. Изведнъж настана истински ад. Чуваше се тракането на полуавтоматичните оръжия. Децата се пръснаха възрастите крещяха грабваха децата си и тичаха ужасени или залягаха на земята. И в ръцете на оператора се появи узи, но преди да успее да стреля, бе улучен в гърдите от градушка куршуми, отлетя назад и силно се блъсна в камионетката.

Д’Агоста стреля повторно по главореза, когото не бе улучил и този път го спря с добър изстрел в коляното. Другият се обърна към неочаквания огън, завъртя автомата си и изстреля откос към игрището. Пендъргаст, който бе заслонил две деца с тялото си, хладнокръвно го свали с изстрел в главата. Докато той се свличаше, автоматът му продължи да бълва огън; малки облачета прах изригнаха в тревата пред Пендъргаст, агентът падна рязко назад и дръпна децата настрани от огъня, а ръката му бързо потъмня от рукналата кръв.

— Пендъргаст! – изкрещя Д’Агоста

Горилата, която той бе улучил, не искаше да стои мирен. Беше се претърколил и стреляше по камионетката – куршумите барабаняха по ламарината, хвърчеше олющена боя. От предната седалка някой стреля, китаецът отново падна, а камионетката потегли със свирене на гумите.

— Спрете ги! – изкрещя Д’Агоста към двамата агенти. Те вече тичаха и стреляха безуспешно, куршумите им отскачаха от бронираните страни на камионетката.

Главният китаец вече бе стигнат до черния мерцедес. Когато двигателят му изръмжа, двамата агенти насочиха огъня си към него, спукаха задните гуми и колата сви по алеята. Един куршум улучи резервоара и автомобилът избухна с приглушен тътен, към небето се надигна огнено кълбо, колата излезе от алеята и леко се спря в китка дървета. Вратата се отвори и отвътре изскочи горящ мъж, направи няколко несигурни крачки, спря се и бавно се свлече по очи. В далечината телевизионната камионетка зави наклонена и излезе от парка, изчезвайки в лабиринта от улици в западна посока.

Паркът бе истинска лудница: деца и възрастни, разпръснати навсякъде, треперещи, пищящи. Д’Агоста се втурна към мястото, където бе паднал Пендъргаст и изпита извънмерно облекчение като видя, че агентът от ФБР беше седнал. Двамата китайци бяха мъртви, както и телевизионният оператор, буквално разкъсан на две. Но нито един цивилен не бе дори одраскан. Изглеждаше като истинско чудо.

Д’Агоста клекна на тревата.

— Пендъргаст, добре ли си?

Пендъргаст махна с ръка, временно неспособен да говори. Лицето му бе пребледняло като платно.

Притича един от другите агенти от ФБР.

— Ранен ли сте? Имаме ли ранени?

— Агент Пендъргаст. Телевизионният оператор не се нуждае от помощ.

— Подкреплението и линейките са на път за насам.

Пендъргаст помогна на едно от децата, които бе предпазил – момче на около осем години – да се изправи. Баща му се втурна към тях и прегърна детето.

— Вие спасихте живота му – каза той. – Спасихте живота му!

Д’Агоста помогна на Пендъргаст да се изпрали. Кръвта се бе просмукала в половината от мръсната му риза.

— Онзи приятел ме покоси – рече Пендъргаст. – Но няма нищо, раната е мускулна. Изкара ми само въздуха и толкова.

Бавно, колебливо хората започнаха да се събират в парка от съседните къщи, стълпиха се около горящия мерцедес и лежащия наблизо труп. Новодошлите ченгета крещяха, покриваха ъглите, образуваха кордон, викаха на събиращата се тълпа да се отдръпне.

— По дяволите – рече Д’Агоста – Онези копелета от БЕИ са очаквали престрелка.

— Наистина е така. И нищо чудно.

— Какво искаш да кажеш?

— Дочух достатъчно, за да съм сигурен, че хората на Булард анулираха сделката.

— Анулирали са сделката?

— И очевидно – в самото навечерие на успеха. Сега вече е ясно защо са прибягнали до толкова сложна постановка – парка, децата. Знаели са, че китайците няма да са доволни. По този начин са опитали да предотвратят неминуемия си разстрел.

Д’Агоста огледа мястото на клането.

— Хейуърд ще бъде много доволна.

— Би трябвало. Ако не бяхме осъществили подслушването и не бяхме тук, за да премахнем онези стрелци, не ми се мисли какво би могло да се случи.

Д’Агоста поклати глава и погледна към горящия мерцедес, към който вече бе насочена струята на една пожарна.

— Знаеш ли какво? Този случай става все по-странен и по-странен.

36.

Преподобният Уейн П. Бък Младши, седеше зад тезгяха на кафенето за отдих на шофьори на големи камиони „Ласт гасп“ край Юма, Аризона, и разбъркваше млякото в кафето си. Пред него лежаха останките от обичайната му закуска: бял препечен хляб с малко мармалад, овесени ядки без мляко и захар. Навън, зад оцвъканите от мухи прозорци, се чуваше стържене на зъбчатки на скоростна кутия – един голям влекач потегляше от паркинга стоманената му цистерна блестеше под яркото слънце, насочи се на запад към Барстоу.

Преподобният Бък – титлата бе почетна – сръбна от кафето си. Слея това, методично както вършеше всичко, той довърши закуската си, грижливо почисти ръба на купичката си, преди да остави лъжицата настрани. Глътна още малко кафе и постави внимателно чашата върху чинийката и чак тогава се зае със сутрешното си четиво: висока двайсетина сантиметра купчина вестници, завързана с канап, бе поставена в края на тезгяха.

Докато срязваше канапа с джобното си ножче, Бък бе обзет от някакво предчувствие. Сутрешното му четене винаги бе един от най-важните мигове на деня; един шофьор, когото бе излекувал от припадъци преди няколко месеца всяка сутрин му оставяше връзка стари вестници пред кафенето. Вестниците бяха различни всеки ден и Бък никога не знаеше какво ще намери. Вчера сред по-често срещаните „Финикс сън“ и „Лос Анджелис таймс“ имаше брой и от „Ню Орлиънс таймс Пикаюн“. Но той знаеше, че тази тръпка на очакване се простираше отвъд тази обичайна селекция от четива.

Преподобният Бък живееше край Юма вече почти година и обслужваше шофьорите на камиони, сервитьорките и момчетата обслужващи автобусите, мигриращите работници, разорените и скитащите, и нестабилните души, които често минаваха пътьом и рядко се задържаха задълго. Работата бе единствената му награда и той никога не се оплакваше. Знаеше, че причината на света да има толкова грешници се криеше в това, че никой изобщо не си даваше труда да седне и да поговори с тях. Бък правеше точно това, говореше. Четеше на хората от Великата книга, обясняваше им как да се подготвят за предстоящото, за скоро предстоящото. Говореше на шофьорите, поотделно, тук, зад тезгяха: шофьорите на големи камиони спираха тук само да пуснат по една вода и да хапнат сандвич. Вечер говореше на групички от по двама-трима постоянни посетители отзад, на масичките за пикник. А в неделя – пред петнайсет, може би двайсет души в старата ловна хижа. Повечето хора бяха отзивчиви. Никой не им бе обяснявал естеството на греха, ужасяващо неумолимия край на света. Когато можеше да намери превоз до резервата, проповядваше и там: когато хората скърбяха, той изслушваше проблемите им, разказваше някоя притча или цитираше думи на Исус. Плащаха му с дребни пари: с някое и друга топло ястие: с легло за през нощта. Стигаше му.

Но той вече се бе задържал твърде дълго в Юма. Имаше и други места много други места, които трябваше да го чуят. Всеки изминал ден означаваше, че остава все по-малко време. „Защото, истина ви казвам, няма да сте минали през всички градове на Израел преди Синът Божи да се яви“.

Бък вярваше твърдо в знаците. На този свят нищо не ставаше случайно. Именно знак миналата година го отведе от Броукън ароу, Оклахома до Борего спрингс, Калифорния, друг знак го доведе преди няколко месеца от Борего спрингс до Юма. Един от тези дни може би следващата седмица, може би следващия месец – щеше да получи нов знак. Можеше да го открие и в тези купчини вестници. Или пък – в историята на някой минаващ оттук шофьор. Но знакът щеше да дойде и той щеше да замине, щеше да замине към някое далечно място, пълно с нуждаещи се от балсама на спасението.

Преподобният Бък взе първия вестник от купа: „Сакраменто бий“ от предишната неделя. Прелисти доста бързо страниците с национални и местни новини – от големите градове като Сакраменто винаги можеше да се очакват репортажи за убийства, изнасилвания, корупция, пороци, корпоративна алчност. Бък бе чел достатъчно такива истории, които да му послужат за хиляда предупредителни проповеди. Повече го интересуваха коментарните колонки и пасквилите, новините, взети от телеграфа и преразказани за забавление на читателите. За малкото градче, в което двама братя не си говорели от четирийсет години. За парка с каравани, от който избягали всички деца. Това бяха истории, които му говореха, това бяха знаците, които го подтикваха – него и посланието му.

След като приключи с „Бий“. Бък се зае със следващия – „Ю Ес Ей тудей“ Лавърн, сервитьорката, приближи с кана кафе.

— Още една чаша, преподобни?

— Само още една, благодаря ти много.

Бък практикуваше умереност във всичко. Една чаша кафе бе благодат; две чаши – глезене: три чаши – грях. Прегледа вестника, сложи го настрани и взе третия: вчерашен брой на „Ню Йорк поуст“. На Бък рядко му попадаше този таблоид и той изпитваше към него единствено презрение безсрамният рупор на най-разюздания, обладан от грях град не го интересуваше. Тъкмо се канеше да го остави, когато едно заглавие привлече вниманието му.

РАЗРУШЕНИЕ

Именит учен твърди, че скорошните смърти

предвещават края на света

от Брус Хариман

Бък бавно отвори страницата и зачете.

25 октомври 2004. Уважаван учен вчера предрече неизбежното разрушаване на Ню Йорк сити и може би голяма част от света. Доктор Фридрих фон Менк, учен от Харвард и отличен с наградата „Еми“ кинодокументалист, твърди, че неотдавнашната смърт на Джеръми Гроув и Нейджъл Кътфорт са само „предвестници“ на надвисналата катастрофа.

От петнайсет години доктор фон Менк изучава математическите модели в прочутите катастрофи от миналото. И както и да анализира данните, се появява едно число: годината 2004-а.

Хипотезата на фон Менк се основава на фундаменталното съотношение, известно като „Златното сечение“ – съотношение, което се среща в природата, както и в такива класически архитектурни шедьоври като Пантеона и в картините на Леонардо да Винчи. Фон Менк пръв го прилага към историята – и стига до зловещи изводи.

Изследванията на фон Менк разкриват, че много от най-големите бедствия, сполетели човечеството, съответстват на едно и също съотношение:

79 г. сл. Хр. – Помпей

426 г. сл. Хр. – Падането на Римската империя

877 г. сл. Хр. – Разрушаването на Пекин от монголците

1348 г. сл. Хр. – Чумата

1666 г. сл. Хр. – Големият пожар в Лондон

1906 г. сл. Хр. – Земетресението в Сан Франциско

Тези и много други дати са подредени в съотношение с тайнствена точност.

И какво общо имат тези бедствия? Всички те са връхлетели важни световен град, град, прочут с богатството, могъществото и технологиите си – и доктор фон Менк добавя – с пренебрежението си към духовното. Всички тези катастрофи са били предшествани от малки, но специфични знаци. Фон Менк вижда в мистериозната смърт на Гроув и Кътфорт тъкмо знаците, които човек би трябвало да очаква, че ще предскажат унищожението на Ню Йорк сити от пожар.

Но какъв пожар?

— Не и обикновен пожар – казва фон Менк. – Този ще бъде неочакван и разрушителен. Пожар отвътре.

Като допълнителни доказателства той цитира пасажи от „Откровението“, от пророка Нострадамус и по-скорошен ясновидец като Едгар Кейс и госпожа Бланатска.

Доктор фон Менк отпътува днес за Галапагоските острови. Вземайки със себе си, по думите му, само ръкописите си и няколко книги.

Бък свали вестника. Останалата купчина си стоеше забравена до него. Изпита странно усещане, което тръгна по гръбнака му и се спусна по ръцете и краката му. Ако фон Менк бе прав, постъпваше като глупак, щом вярваше, че може да намери убежище на някакъв далечен остров. Припомни си няколко стиха от „Откровението“, любимата му книга от Библията, която Бък често цитираше на паството си:

„И земните царе, големците и хилядниците, богатите и силните… се скриха в пещерите и между скалите на планините. Защото е дошъл великият ден на Неговия гняв: и кой може да устои?“.*

[* Библия, Откровение Йоаново, 6:15-17. – Б.пр.]

Той вдигна чашата си с кафе, но то съвсем бе изгубило аромата си и той я остави върху чинийката. Бък отдавна вярваше, че ще види през живота си Края на света. И винаги бе вярвал в знаците. Може би този знак бе просто по-голям от другите.

Може би много по-голям наистина.

„Откровение“, глава 22 „Ето, ида скоро…“

Възможно ли бе тъкмо това да бе очаквал през всичките тези години? Нима не се казваше в „Откровение“ също така че порочните, хората със знака на звяра на челата, ще загинат първи в последователните вълни на клането? Ще загинат само няколко – тук и там. Точно така ще започне всичко.

Прочете повторно статията. Ню Йорк сити. Точно там ще започне. Разбира се, че там ще започне. Двама вече са били убити. Само двама. Това бе начинът на Бог да даде знак на избраните си хора, за да могат те, на свои ред да разпространят посланието за покаянието и изкуплението, докато все още има време. Защото гневът на Бога никога не би се стоварил без предупреждение. „Които има ухо, нека слуша…“

„Ето, аз ида скоро… Наистина ида скоро…“. Но Ню Йорк сити? Бък никога не бе стъпвал отвъд река Мисисипи, никога не бе влизал в град по-голям от Тъксън.

За него Източното крайбрежие бе Вавилон – чужд, опасен, бездуховен регион, който трябва да се избягва на всяка цена, а най-много от всичко – Ню Йорк. Какво означаваше това? Беше ли наистина знак? И нещо повече: дали той самият бе призован? Това ли бе великият зов на Бог, който бе очаквал? И имаше ли куража да го последва?

Пред закусвалнята се чу изсвистяването на въздушни спирачки. Бък вдигна глава навреме, за да види как навън спира сутрешният експресен автобус на „Грейхаунд“, пътуващ по магистрала I-10. На табелата над прозорчето на шофьора бе изписано „Ню Йорк сити“.

Бък приближи, точно когато шофьорът се готвеше да затвори вратата.

— Извинете! – извика той.

Шофьорът го погледна.

— Какво има господине?

— Колко струва еднопосочен билет до Ню Йорк?

— Триста и двайсет долара. В брой.

Бък бръкна за портфейла си и извади всичките си пари. Преброи ги, докато намръщеният шофьор нервно потропваше с пръсти по волана.

Сумата бе точно триста и двайсет долара.

Когато автобусът потегли от Юма преподобният Бък седеше отзад, а единственият му багаж бе вчерашният брой на „Ню Йорк поуст“.

37.

Васкес се отдръпна от прозореца нагласи парчето шперплат на място, включи заслонения фенер, след това се изправи и се протегна. Тъкмо бе минало полунощ. Завъртя главата си на една страна после на друга, за да прогони схващането. След това отпи голяма глътка вода и избърса устни с опакото на ръката си. Въпреки някои изненади, операцията вървеше добре. Мишената поддържаше изключително непостоянен режим, идваше и излизаше в непредвидими часове единствено всяка вечер в един след полунощ излизаше от къщата, пресичаше „Ривърсайд драйв“ при 137-а улица и предприемаше разходка в парка „Ривърсайд“ Винаги се връщаше след двайсет минати. Изглежда това бе вечерният му навик, да обиколи карето от сгради, преди да си легне.

През последните четирийсет и осем часа Васкес бе разбрал, че си има работа с човек с интелект и способности, който същевременно бе неизказано странен. Както винаги, Васкес не бе много сигурен как бе стигнал до заключенията си, но рядко грешеше в преценките си за хората и се доверяваше на инстинктите си. Този мъж бе съвсем различен. Дори външно изглеждаше странен, с черния си костюм и мраморно белия си тен, с бързата си, безшумна походка, той повече приличаше на котка, отколкото на човек. Освен това всеки, който би дръзнал да се разхожда из парка „Ривърсайд“ посред нощ, трябва да беше или смахнат, или си търсеше белята, а той не се съмняваше, че мъжът притежаваше отлично оръжие и знаеше как да го използва. На два пъти бе виждал момчета от бандите, в чийто периметър влизаше районът, тихомълком да изчезват при появата му. А те можеха безпогрешно да преценят кога могат да загазят.

Васкес откъсна парче сушено говеждо и го задъвка бавно, докато преглеждаше бележките си. Изглежда къщата имаше трима обитатели: Пендъргаст, възрастен иконом, когото бе виждал само веднъж и млада жена, която носеше дълги, старомодни рокли. Не му беше дъщеря или приятелка отнасяха се твърде официално един към другиго. Може би беше някаква сътрудничка на Пендъргаст. Къщата имаше само един регулярен посетител — оплешивяващ, с леко наднормено тегло полицай с емблемата на Саутхамптънското управление на ръкава. Като използва компютъра и безжичния си модем. Васкес лесно разкри, че той бе някой си сержант Д’Агоста. Изглеждаше праволинеен, сериозен, солиден и надежден, от него не се очакваха изненади.

А освен това имаше и един много странен старик с буйна грива бяла коса, който бе идвал само веднъж, късно вечерта, припкайки досущ като рак, стиснал книга под мишница. Навярно бе някакъв служител, човек без значение.      Работата трябваше да се свърши в един часа, разбира се. Да го простреля, когато се появи от полукръглата алея. Васкес бе обмислял това няколкократно, представяше си геометрията на смъртта. Първият куршум ще пробие главата на мъжа под ъгъл, щеше да се отклони леко от вътрешната кривина на черепа и да излезе пак под ъгъл. Усукващият момент, причинен от куршума с изместен център, щеше да завърти мишената. В резултат на това ъгълът и последвалата струя от изходната рана щяха да сочат, че е стреляно от прозорец. Някъде по-надолу по улицата. Вторият куршум щеше да го улучи, докато пада и щеше да го завърти още. Положението на трупа щеше да бъде такова, че щеше да сочи, че стрелецът е бил още по-надалеч. Във всеки случай той самият щеше да е излязъл от задния вход и щеше да е на 136-а улица още преди трупът да е паднал на земята. Оттам нататък следваха пет минути до влака на Бродуей и щеше да е изчезнал. Никои нямаше да го забележи – мръсен пуерториканец, който бърза към дома си след ден на съмнителна дейност.

Васкес отхапа отново от сухото месо. Не бе сигурен защо изпитваше това чувство на готовност, но винаги знаеше, кога е дошло времето за убийството. Беше вече нула часът и двайсет минути и той знаеше, че времето бе дошло. Две последователни нощи Пендъргаст бе излизат точно в един след полунощ. Васкес бе сигурен, че ще го направи отново. Това бе решителната нощ.

Той съблече дрехите си и облече премяната за бягство – анцуг, отворен на шията златен ланец, маратонки с дебели подметки, тънко мустаче, клетъчен телефон – и се превърна в поредния дребен мошеник от Испански Харлем.

Васкес угаси осветлението, махна парчето шперплат от ъгъла на закования с дъски прозорец и зае позиция. Прилепи буза о приклада направен от композитни материали – така никога нямаше да се изметне или раздуе при лошо време – и внимателно насочи дулото към мястото, където щеше да се появи главата на мишената, току отвъд стената от тухли и мрамор, която поддържаше арката. Там мишената винаги спираше да каже нещо на иконома изчакваше да се увери, че онзи ще заключи вратата. Това бе десет или двайсет секунди в пауза – цяла вечност за стрелец като Васкес.

Докато подготвяше екипировката си, Васкес изпита леко бодване на неспокойство. Не за първи път се запита дали целият сценарий не изглеждаше прекален лесен. Разходката в един часа краткото спиране – всичко изглеждаше прекалено перфектно. Да не би да му бяха направили постановка? Да не би мишената да знаеше, че е тук? Васкес поклати глава, усмихна се унило. Винаги току преди убийство го обземаше параноя. Нямаше начин мишената му да бе засякла присъствието му. Нещо повече, в няколко случая тя вече се бе изложила на мушката му. Ако знаеше, че го следи снайперист, тези преднамерени излагания щяха да изискват такова хладнокръвие, каквото малцина човешки същества притежават. Васкес вече бе имал половин дузина възможности да го убие чисто. Просто при тях не се чувстваше готов.

А сега вече бе готов.

Бавно и внимателно притисна око към окуляра. Оптичният мерник имаше вграден компенсатор за балистичното снижаване на куршума и вече бе калиброван за влиянието на вятъра. Всичко бе готово. Погледна през решетката от кръстчета. Централното кръстче сочеше точно там, където щеше да спре мишената. И както винаги убийството щеше да бъде бързо и чисто. Икономът щеше да стане свидетел и да се обади в полицията, но дотогава Васкес щеше да е отдавна изчезнал. Щяха разбира се, да открият гнездото на засадата му, но това нямаше да им помогне. Щяха да установят ДНК-то му, но какао полза от това? Васкес щеше да си е у дома и да си пийва лимонадата на плажа.

Чакаше, взрян през оптичния мерник във вратата. Изтекоха десет минути. Един без пет. Един без три. Един часът.

Вратата се отвори и мишената се появи – точно по разписание. Направи няколко крачки, обърна се и заговори с иконома.

Пушката вече бе прицелена. Бавно и равномерно пръстът на Васкес започна да прилага увеличаващ се натиск върху спусъка.

Чу се неочаквано изпукване и проблясък светлина последван от звън на строшено стъкло. Васкес се поколеба, отмести око от мерника огледа откъде идваше звънът – беше гръмната улична лампа както често се случваше из този квартал, или пък някое младо хулиганче се упражняваше с въздушна пушка. Но мигът бе отминат и мъжът вече пресичаше улицата към парка.

Васкес се отдръпна от пушката, усети как напрежението бавно спада. Беше пропуснат шанса си.

Дали да не го простреля на връщане? Не, онзи прекалено бързо се мушваше под арката и не можеше да бъде сигурен в перфектния изстрел под ъгъл. Няма значение: значи така е било писано. Ето колко безплодна бе параноята му, че всичко бе прекалено лесно.

Значи щеше да прекара в гнезденцето си още двайсет и четири часа. Но не се оплакваше: два милиона долара бяха толкова приемлива цена за тридневна работа, колкото и за двудневна.

38.

Д’Агоста се возеше мълчалив на задната седалка на ролса. Шофираше Проктър, Пендъргаст седеше до него на предната седалка и двамата бъбреха за отбора на „Бостън ред сокс“, което изглежда бе единствената тема, представляваща интерес за Проктър, и по която Пендъргаст по своя загадъчен начин бе абсолютно осведомен. Спореха за някакъв статистически нюанс относно състезанията от 1916 година, което слиса дори Д’Агоста, който се смяташе за бейзболен запалянко.

— Къде ще се срещнем отново с този Бекман? – прекъсна ги Д’Агоста.

Пендъргаст погледна към задната седалка.

— Той е в Йонкърс.

— Смяташ ли, че ще говори с нас? Искам да кажа, че Кътфорт и Булард не бяха особено словоохотливи.

— Мисля си, че той ще бъде много сладкодумен.

Пендъргаст поднови спора си с Проктър и Д’Агоста насочи вниманието си към пейзажа навън, като се питаше дали бе приключил цялата документация за вчерашната престрелка с китайците. Този случай генерираше повече писмена работа от който и да било друг в практиката му. Или просто новите шибани правила го караха да настръхва? Пендъргаст изглежда никога не се занимаваше с бумащина; Д’Агоста се питаше дали агентът успяваше някак си да стои над подобни досадни подробности, или просто по цяла нощ попълваше формуляри.

Ролсът излезе от Манхатън по моста на авеню „Уилис“ и сега пътуваше на север в късния сутрешен трафик по магистрала „Майор Дийгън“. Скоро тя излезе от Дийгън и пое към „Мошулу паркуей“ и навлезе във вътрешния кръг на предградията в самия край на околия Уестчестър. Пендъргаст пак прояви обичайната си сдържаност относно това накъде отиват. Покрай колата с поразмазани очертания се носеха сиво-кафяви държавни жилищни блокове, остарели индустриални комплекси и вериги от бензиностанции. След миля или две излязоха на авеню „Йонкърс“. Д’Агоста се облегна назад с въздишка. Йонкърс, градът с най-грозното име в Америка. Какво търсеше Бекман тук? Може би имаше някаква хубава къща с изглед към Хъдсън; Д’Агоста бе чул, че крайбрежната улица на града била реконструирана.

Ала тяхната цел не бе крайбрежната улица. Ролсът зави на изток, към хълма Нодайн. Д’Агоста разглеждаше преминаващите пътни табели без особен интерес „Прискот стрийт“. Улица „Брястова“. Само че тук нямаше брястове, а само съхнещи дръвчета гинко, които едва успяваха да поомекотят мрачните очертания на жилищните райони. Колкото повече пътуваха, толкова по-мръсни ставаха кварталите. На входните стълбища вече клечаха пияници и наркомани, които гледаха преминаващия ролс без особен интерес. Всеки квадратен сантиметър от пространството бе покрит с графити – дори стволовете на дърветата. Небето имаше оловен цвят, захладняваше. Тук и там минаваха покрай празни парцели, завзети от бурени и смрадлика, ивици джунгла посред града.

— Наляво, моля.

Проктър зави в задънена улица и спря пред последната сграда. Д’Агоста излезе, а Проктър остана при колата.

Вместо да влезе в зданието, Пендъргаст пое към дъното на задънената улица: четириметровата ограда от сгуробетонни блокчета също бе изрисувана с графити. В нея бе монтирана желязна врата, закрепена със стари нитове, нашарена с ивици люспеща се ръжда.

Пендъргаст опита дръжката й, след това се наведе да огледа ключалката. Извади фенерче-писалка и се взря в ключалката, проучвайки я с малък метален инструмент.

— Ще я отвориш ли? – попита Д’Агоста.

Пендъргаст се изправи.

— Разбира се.

Той извади пистолета си и стреля веднъж, после отново в ключалката и оглушителните гърмежи отекнаха като гръм по улицата      — Господи, аз си помислях, че ще я отключиш!

— Това и направих. С последния възможен инструмент – Пендъргаст прибра 45-калибровия пистолет. – Това е единственият начин да отвориш толкова ръждясала ключалка. Тази врата не е отваряна от години.

Той вдигна крак и я ритна с все сила. Тя се отвори с жално скърцане на ръждясалия метал.

Д’Агоста надникна през вратата и се изненада. Вместо към малък буренясал парцел, тя водеше към обширното пространство на обрасъл с ливада хълм – поне десет акра, обграден от рушащи се жилищни сгради. На върха на хълма имате китка изсъхнали дървета, които обграждаха гръцки на вид храм четирите дорийски колони все още се издигаха, но покривът бе хлътнал, а цялата сграда бе потънала в бръшлян. Точно пред тях се намираха останките на някогашен път. Беше силно обрасъл с бурени и отровна смрадлика, обрамчен от двете си страни с редица изсъхнали дървета, чиито прилични на птичи нокти клони се протягаха към сивото небе.

Д’Агоста потръпна.

— Какво е това, някакъв парк ли?

— В известен смисъл.

Пендъргаст пое нагоре по изровения път, като внимателно пристъпяше над парчетата изкъртен асфалт, заобикаляше високите над метър бурени и избягваше отровните устица на смрадликата. Ако изпитваше някаква продължаваща болка от лекото си раняване предишния ден, то той не го показваше. От двете страни, отвъд изсъхналите дървета бурените растяха на воля: избуял бръшлян, къпини и друг храсталак. Всичко бе тъмнозелено и растеше с неестествена сила и енергия.

След стотина крачки Пендъргаст спря, извади лист хартия от джоба си, направи справка с него.

— Натам.

Пое по пътека под прав ъгъл към пътя Д’Агоста побърза да го последва разблъскваше високите до кръста растения, а униформата му се покриваше с цветен прашец. Пендъргаст вървеше бавно, взираше се наляво и надясно, от време на време се консултираше със схемата, която държеше. Сякаш броеше нещо. Д’Агоста постепенно разбра какво броеше Пендъргаст – почти невидимите под избуялата растителност редици от ниски, сиви гранитни камъни, забити в земята, всеки с име и чифт дати

— По дяволите, намираме се в гробище – възкликна Д’Агоста.

— По-точно казано – гробище за бедняци и несретници, където са погребани сиромасите, хората без приятели и лудите. Ковчег от чамови дъски, гранитна надгробна плоча и двуминутно опяване, всичко това за сметка на щата Ню Йорк. Гробището е било запълнено и затворено прели десет години.

Д’Агоста подсвирна.

— А Рейниър Бекман?

Пендъргаст не отговори нищо. Вървеше сред бурените и продължаваше да брои. Изведнъж спря пред някаква ниска гранитна плоча, която не се различаваше от околиите. С един замах на крака разчисти бурените настрани.

РЕЙНИЪР БАКМАН 1952-1995

Хладен ветрец се спусна от хълма, раздипли бурените като житно поле. Дочу се далечен тътен на гръм.

— Мъртъв! – възкликна Д’Агоста.

— Точно така – Пендъргаст извади клетъчния си телефон и набра някакъв номер. – Сержант Баскин? Намерихме въпросния гроб и сме готови за ексхумацията. Разполагам с всички документа от съдебната медицина. Ще ви изчакаме.

Д’Агоста се разсмя.

— Ти имаш доста силно театрално чувство, знаеш ли, Пендъргаст?

Пендъргаст затвори телефона си с щракване.

— Не исках да ти казвам, докато не се уверя сам, а за това трябваше да намеря гроба. За съжаление, имаше твърде малко информация за господин Бекман. Малкото, което можахме да открием, бе съмнително. Както виждаш, дори са сбъркали името му на надгробната плоча.

— Но ти каза, че Бекман щял да бъде много сладкодумен.

— Така и ще бъде. И макар мъртвите да не разказват нищо, техните трупове говорят много. А аз мисля, че трупът на Рейниър Бекман има много да ни каже.

39.

Лок Булард стаеше на летния мостик на „Стормклауд“. Въздухът беше свеж и резлив, океанът – напълно спокоен. Това бе свят, сведен до най-същественото. Корабът вибрираше под краката му, хладния ветрец го обгръщаше, докато яхтата „ореше“ океана с пълна скорост на изток – към Европа.

Булард свали пурата си и се взря напред в точката, където небето срещаше острия нож на океана кокалчетата на ръцете му, стиснали перилата, побеляха. В този ясен есенен ден хоризонта наистина изглеждаше като края на света, зад който корабът можеше да изпадне в безтегловност и забвение. Донякъде това и искаше да се случи: да може просто да изчезне от лицето на света.

Можеше да го направи и сега: би могъл да иде на кърмата на яхтата и да се спусне във водата. Само стюардът щеше да разбере за липсата му и то след известно време: бе прекарал по-голямата част от пътуването заключен в кабината си, носеха му там храната не се срещаше с никого.

Булард трепереше, всеки негов мускул бе напрегнат, цялото му тяло бе в плен на силно чувство – ужасна смесица от ярост, съжаление, ужас и удивление, не можеше да повярва в това, което се бе случило, което го бе докарало до тук – в средата на Атлантика, запътен на изток с такава съдбоносна задача. Никога, в милион години на корпоративни интриги – с всичките заговори, контра-заговори и подготовка за всякакви евентуалности – не би могъл да очаква да се стигне дотук. Поне бе успял да премахне неочакваната опасност – онзи агент от ФБР Пендъргаст: ако Васкес вече не бе свършил работата, щеше да я свърши скоро.

Ала въпреки всичко това бе слабо утешение.

С периферното си зрение зърна някакво движение. Стройната фигура на стюарда се показа почтително през входния люк.

— Сър? Видеоконференцията е след три минути.

Булард кимна, погледна отново към хоризонта изсекна се и хвърли кърпичката към далечната синева. Последва я пурата. След това се обърна и слезе долу.

* * *

Залата за видеоконференции бе малка, пригодена само за него. Техникът бе там – защо всички техници приличаха на невестулки с кози брадички? – и се бе навел над клавиатурата. Когато Булард влезе, той се надигна и в бързината си удари главата в преградата

— Всичко е готово, господин Булард. Само натиснете и…

— Излез.

Мъжът излезе и Булард остана сам. Заключи вратата вкара една парола, изчака потвърждението и вкара следващата. Екранът оживя, разделен на две: в едната половинка се виждаше управляващия БЕИ в Италия Мартинети: в другата – Чейт, човекът му в Щатите.

— Как мина вчера? – попита Булард.

По колебанието разбра, че е имало прецакване.

— Гостите дойдоха с фойерверки. Имаше парти.

Булард кимна. Почти бе сигурен, че ще стане така.

— Когато разбраха, че няма да има тортичка, партито започна. Уилямс трябваше замине внезапно. Гостите си тръгнаха с него.

Значи китайците бяха убили Уилямс и в отговор са били премахнати.

— И още нещо. Партито беше разтурено.

Булард изведнъж го присви стомахът. Кой, по дяволите, бе сторил това? Пендъргаст? Боже мой, Васкес се бавеше прекалено много. Булард никога не се бе сблъсквал с толкова опасен човек. Но ако бе Пендъргаст, как бе узнал той? Файловете в иззетия компютър бяха много здраво шифровани, нямаше начин да бъдат пробити.

— Всички останали се прибраха у дома в безопасност.

Булард почти не обърна внимание на тези думи. Мислеше. Или телефоните им са били подслушвали, или федералните ченгета имаха информатор всред петимата най-висши негови служители. По-вероятно – първото.

— Може да има птичка на дървото – каза Булард, което съгласно предварително уговорения шифър означаваше телефонно подслушване.

Думите му бяха посрещнати с мълчание. По дяволите, вече почти не му пукаше. Обърна се към изображението на италианския управител

— Вещта готова ли е, опакована ли е за път!

— Да, сър. – Италианецът говореше трудно. – Мога ли да попитам защо…?

— Не, по дяволите, не мажеш! – прекъсна го яростно Булард, гневът го обзе внезапно, като удар, и бе извън контрола му. Погледна отново към Чейт. Онзи слушаше с безизразно лице.

— Сър…

— Не задавай никакви въпроси. Ще взема вещта като пристигна и толкоз. Никога повече не говори затова нито с мен, нито с когото да било.

Мъжът пребледня и преглътна, адамовата му ябълка подскочи.

— Господни Булард, след цялата работа, която свършихме и всичките рискове, които поехме, имам правото да знам защо прекратявате проекта. Говоря с вас с цялото ми уважение на ваш главен изпълнителен директор. Мисля само за доброто на компанията и…

Булард усети как гневът му се усилва като такава горещина, която сякаш изпаряваше дори мозъка на костите му.

— Ти, кучи сине! Аз какво ти казах току-що?

Мартинети замълча. Чейт защъка нервно с очи насам-натам. Питаше се дали шефът не полудяваше. И този въпрос имаше доста основания.

— Аз съм компанията – продължи Булард – Аз знам какво е добро за компанията и какво не е. Ако споменеш за това още веднъж, ще ти сменя физиономията, копеле недно! Ще те убия, негоднико!

Знаеше, че никой уважаваш себе си италианец няма да понесе такава обида. И беше прав.

— Сър, тогава приемете оставката…

— Напускай, копеле, напускай! И върви по дяволите! – Булард стовари юмрук върху клавиатурата, после отново и отново. След петия удар екранът най-сетне угасна.

Булард седя дълго време в тъмната кабина. Значи федералните са ги очаквали в Патерсън. Това означаваше, че са знаели за планирания трансфер на ракетната технология. Преди това би било равносилно на катастрофа, но сега изглеждаше почти несъществено. В последния миг престъплението остана неосъществено. Ченгетата останаха с пръст в уста и така щеше да бъде БЕИ бе чиста, не че на Булард изобщо му пукаше за това; в момента бе подготвил тигана за по-голяма риба.

Истината бе, че ченгетата не знаеха нищо за това, което всъщност ставаше. Той се бе измъкнал тъкмо навреме. Гроув и Кътфорт – Гроув и Кътфорт и може би Бекман – също. Те трябваше да умрат; беше неизбежно. Но той бе още жив и това бе най-важното.

Булард усети, че се задушава. Господи, нуждаеше се от въздух. Надигна се от пулта, отключи вратата и се качи по стълбата. Само след миг бе отново на летния мостик и гледаше на изток в синьото нищо.

Само да можеше да отплава отвъд онзи край на света.

40.

Д’Агоста чу изпиукването на радиостанция и погледна през гъстата растителност. Отначало нищо не се виждаше заради буйния гъсталак. Но след няколко минути забеляза далечни отблясъци на сребро, на нещо синьо. Най-накрая ченгето се появи – всъщност над храсталака изплуваха само главата и раменете му. С мъка си пробиваше път в избуялата растителност. Ченгето го забеляза, обърна се. Зад него вървяха двама санитари, които носеха син контейнер за тленни останки. Следваха ги двама други в работни комбинезони, понесли най-различни тежки инструменти. Най-накрая вървеше фотограф.

Ченгето мина ребром между последните храсталаци – сержант от местната полиция, нисък и сериозен – и се изправи пред тях.

— Вие ли сте Пендъргаст?

— Да. Приятно ми е да се запознаем, сержант Баскин.

— Добре. Това ли е гробът?

— Да – Пендъргаст извади от джоба си някакви книжа. Ченгето ги прегледа внимателно, подписа ги, откъсна си копията и върна оригиналите.

— Извинете, но трябва да видя документи за самоличност.

Пендъргаст и Д’Агоста показаха значките си.

— Добре. – Полицаят се обърна към двамата работници, които подреждаха инструментите си – Изцяло ваш е, момчета.

Копачите атакуваха енергично надгробната плоча, повдигнаха я с лостове и я отместиха настрани. Разчистиха площта около гроба със сърпове, нарязаха торфа на парчета, извадиха ги и ги подредиха кого тухли върху един от брезентите.

Д’Агоста се обърна към Пендъргаст.

— Е, и как го откри?

— Знаех още от началото, че трябва да е починал и предположих, че преди смъртта си трябва да е бил или бездомник или душевно болен: нямаше друга причина да бъде толкова трудно откриваем в тези дни на Интернета. Но да науча нещо повече се оказа трудно, дори за моя сътрудник Майм, който, както вече споменах, има рядък талант да изравя труднодостъпна информация. В крайна сметка узнахме, че Бекман е прекарал последните години на живота си на улицата, понякога под измислено име, обикалял е различни приюти за бездомни в и около Йонкърс

Торфът вече бе изваден и двамата работници започнаха да копаят с правите си лопати. Санитарите стояха настрани, разговаряха и пушеха. Отново проехтя далечен гръм и заваля слаб дъждец, който барабанеше по гъстата растителност около тях.

— По всичко личи, че господин Бекман е имат обещаващ старт в живота – продължи Пендъргаст – Баща зъболекар, майка – домакиня. Проявил е блестящи способности в колежа. Но и двамата му родители починали, докато бил още в първи курс. След като завършил. Бекман очевидно не знаел какво иска от живота. Обикалял известно време Европа, след това се върнал в Щатите и продавал предмети на изкуството на веригата от битаци. Бил пияч, който се превърнал в алкохолик, ала проблемите му били повече психически, отколкото физически – загубена душа, която не могла да намери правия път. В онази сграда е било последното му жилище – Пендъргаст посочи едно от рушащите се здания, обграждащи гробищата.

Шльоп, шльоп – работеха лопатите. Копачите си знаеха работата. Всяко тяхно движение бе пестеливо, почти механично в точността си. Кафявата дупка ставаше все по-дълбока.

— Как е умрял?

— В смъртния акт е посочен рак на белия дроб с множество метастази. Не се е лекувал. Но скоро ще разберем истината.

Една от лопатите удари върху изгнило дърво. Мъжете се наведоха, взеха мистрии и започнаха да разчистват пръстта от капака на прост дървен ковчег, намериха ръбовете му и ги подкопаха. На Д’Агоста му се видя, че ковчегът не бе погребан на повече от метър дълбочина. Ето колко струва приказката „на два метра под земята“ – типично за властите, да прецакват всички, дори мъртвите.

— Чакайте да се фотографира – каза сержантът от Йонкърс.

Гробарите излязоха и изчакаха фотографът да се наведе над дупката и да направи няколко снимки от различен ъгъл. След това влязоха отново, развиха кангал найлонови въжета мушнаха ги под ковчега и ги събраха горе.

— Добре Вдигайте.

Санитарите се заеха да им помогнат. Скоро четиримата извадиха ковчега от дупката и го поставиха на свободния брезент. Носеше се силна миризма на пръст.

— Отворете го – рече ченгето, което не се отличаваше с многословие.

— Тук ли? – попита Д’Агоста.

— Такива са правилата. Просто да проверим и да се уверим.

— Да се уверите в какво?

— Във възрастта, пола общото състояние. И най-важното – дали изобщо има труп.

— Ясно.

Единият от работниците се обърна към Д’Агоста.

— Случва се. Миналата година изровихме един труп в Пелъм и знаеш ли какво намерихме?

— Какво? – попита Д’Агоста, макар да бе съвсем сигурен, че не искаше да узнае.

— Два трупа – и мъртва маймуна! Решихме, че е доставчик на органи, който нещо се е сдърпал с хората от мафията.

Мъжът се засмя, сръга приятеля си, който също се разсмя.

Работниците се заеха с капака на ковчега зачукаха с длетата си. Дървото бе толкова изгнило, че скоро поддаде. След като капакът бе дръпнат настрани, се разнесе воня на гнило, на плесен и на формалдехид. Д’Агоста надникна болезненото му любопитство се бореше с гаденето, което за толкова години не успя да преодолее изцяло.

Сивата светлина, смекчена от леещия се дъжд, проникна в ковчега и освети трупа.

Лежеше със скръстени на гърдите ръце върху ложе от гниещ плат, чиято подплата стърчеше през дупките, на дъното с голямо петно сгъстила се течност, тъмна като старо кафе. Тялото бе хлътнало от изгниването, беше се смалило на вид сякаш всичкият въздух бе отлетял заедно с живота, оставяйки само кожа върху костите. Различни кости стърчаха от изгнилия черен костюм: колене, лакти, таз. Ръцете му бяха кафеникави и слизести, с окапали нокти, костите се подаваха през изгнилата кожа. Вместо очи имаше хлътнали дупки, устните бяха изкривени и хлътнали, сякаш се бе озъбил. Трупът на Бекман съдържаше доста влага, а дъждът никак не поправяше нещата. Ченгето се наведе и огледа трупа.

— Бял мъж на около петдесет години… – Извади рулетка – Метър и осемдесет, с кестенява коса. – Изправи се. – общият вид съвпада.

„Общият вид съвпада“ – помисли си Д’Агоста и погледна Пендъргаст. Въпреки отвратителното разложение едно нещо стана ясно веднага – трупът не бе сполетян от онази ужасна, насилствена смърт на Гроув и Кътфорт.

— Отнесете го в моргата – рече тихо Пендъргаст.

Ченгето го погледна.

— Искам пълна аутопсия – обясни Пендъргаст. – Искам да знам как точно е умрял този мъж

41.

Брайс Хариман влезе в кабинета на Рупърт Ритс, главен редактор на „Поуст“ и завари злобния, приличащ на гризач редактор зад огромното му писалище. Рядко виждана усмивка бе разцъфнала на подобното му на плондер лице.

— Брайс, мой човек! Сядай!

Ритс никога не говореше тихо – гласът му бе висок и направо прорязваше тялото на събеседника му. Човек би си помислил, че е глух, само че ушите му като на пор изглежда улавяха и най-тихия шепот от най-далечния ъгъл на стаята, особено ако ставаше дума за него. Не един редактор беше уволнен за това, че е произнесъл прякора му на сто и петдесет метра разстояние в шумната зала на нюзрума. Прякорът бе очевиден, изискваше замяната само на една гласна[16], но въпреки това вбесяваше Ритс. Хариман смяташе, че този е бил и прякорът му на детската площадка и онзи никога не го бе забравил. Хариман ненавиждаше Ритс, както и почти всички останали в „Ню Йорк поуст“ Беше му неудобно, дори физически неудобно да работи тук.

Поправи вратовръзката си и се опита да заеме по-удобна поза върху твърдия дървен стол, с който Ритс тормозеше репортерите си. Редакторът заобиколи бюрото си и се облегна на ръба му, след което запали една цигара „Лъки страйк“. Несъмнено смяташе себе си за много печен тип от старата школа: як пияч, с остър език, с винаги увиснала в ъгълчето на устата му цигара. Фактът, че пушенето на работното място вече бе незаконно, изглежда го караше да се наслаждава още повече на цигарите си, Хариман подозираше, че държеше в бюрото си и бутилка евтино уиски и чаша. Черни полиестерни панталони, олющени кафяви обувки, сини чорапи, манхатънски акцент. Ритс бе всичко, за което семейството на Хариман го бе обучило да не бъде и затова го бе пратило в частно училище и го бе записало в престижен университет.

И ето ти го сега – шефът на Хариман.

— Този репортаж за Менк беше страхотен, Хариман. Ама наистина страхотен, мамка му!

— Благодаря ви, сър.

— Беше наистина гениално хрумване. Хариман – да намериш този човек ден преди да замине за Вирджинските острови.

— За Галапагоските.

— Няма значение. Трябва да ти кажа, че когато прочетох за първи път материала ти изпитах съмнения. Заприлича ми на глупостите на т.нар. „ню ейдж“ Но той наистина е допаднал на читателите. Ръчните продажби са се увеличили с осем процента.

— Чудесно.

Тук, в „Поуст“ всичко опираше до тиража. А в нюзрума на „Таймс“ тираж бе мръсна дума.

— Чудесно ли? Направо е страхотно. Точно за това с репортерството – за читателите. Бих искал и всички други смешници тук да разберат това.

Пронизителният глас се носеше като широк откос в съседното помещение на нюзрума. От неудобство Хариман се размърда на стола си.

— Точно когато тази история с дяволските убийства взе да залиняла, ти намери този Менк. Трябва да ти отдам дължимото. Всички останали вестници в града си седяха на задниците и чакаха следващото убийство, а ти – ти отиде и направи новина.

— Благодаря ви, сър.

Ритс вдиша няколко кварта дим и пусна цигарата на пода, смачка я с носа на обувката си и я запрати при други двайсетина смачкани угарки. Издиша с шумно, емфиземно свирене. Запали нова и изгледа Хариман от глава до пети.

Той пак се размърда на стола си. Да не би да имаше нещо нередно в облеклото му? Разбира се, че не: това бе едно от нещата, на което го бяха научили от първия ден. Знаеше кога да махне вратовръзката от крепон, знаеше кой е приемливият нюанс за кордована на мокасините с ресни. Във всеки случай Ритс бе последният човек, който можеше да упрекне някого за вкуса му на обличане – „Нешънъл инкуайърър“ поде историята, „Ю Ес Ей тудей“, „Реджис“, „Добър ден, Ню Йорк“, всички. Това ми харесва. Хариман. Справи се добре. Достатъчно добре, за да те направя специален кореспондент в криминалния отдел.

Хариман се изненада. Не го очакваше. Опита се да овладее лицевите си мускули: не искаше да се хили като идиот, особено пред Ритс. Кимна.

— Благодаря ви много, господин Ритс. Оценявам го високо.

— Всеки репортер, който повиши тиража с осем процента само за една седмица, ще бъде забелязан. Новият пост върви с повишение на годишната заплата с десет хиляди долара, считано от този момент.

— Благодаря ви отново.

Главният редактор гледаше Хариман със зле прикрита насмешка, оглеждаше го от глава до пети, погледът му спираше ту върху вратовръзката, ту върху ризата на райе, върху обувките.

— Слушай, Хариман, както казах репортажът ти докосна някаква струна. Благодарение на теб, група „ню-ейнджъри“ и почитатели на „Края на света“ са започнали да се събират в парка пред жилището на Кътфорт.

Хариман кимна.

— Не са много. Засега. Събират се спонтанно, палят свещи пеят. Сега се нуждаем от продължение. Първо, репортаж за тези хора, сериозен репортаж, заслужаващ уважение репортаж. Репортаж, който ще информира всички побърканяци, че всеки ден има събирания, които те пропускат. Ако действаме правилно, можем да съберем там доста голяма тълпа. Мажем да предизвикаме телевизионно отразяване. Кой знае може дори да има демонстрации. Разбираш ли накъде бия? Както казах тук в „Поуст“ ние не седим и чакаме да се случат новини, ние ги правим да се случат.

— Да, господин Ритс.

Ритс запали отново.

— Мога ли да ти дам един приятелски съвет. Само между нас двамата?

— Разбира се.

— Зарежи тези маркови вратовръзки и мокасини. Изглеждаш като един шибан репортер на „Таймс“. Ние сме от „Поуст“. Там, където е възбудата. Не искаш да изглеждай като онези нацупени задници, нали? А сега върви и разговаряй с всеки шантавелко, който размахва Библията. Ти докосна един нерв, а сега трябва да поддържаш напрежението, да развиваш историята. И ми донеси няколко колоритни образа. Намери лидера на онази сган.

— Ами ако няма лидер?

— Тогава създай лидер. Постави го на пиедестал, закача му някакъв шибан медал. Подушвам голяма работа в това. И знаеш ли какво? От трийсет години насам никога досега не съм се излъгвал в интуицията си.

— Да, сър. Благодаря ви, господин Ритс.

Хариман се опитваше да скрие презрението в тона си. Щеше да направи онова, което Ритс искаше, но по свой начин.

Ритс дръпна дълбоко от цигарата си, тютюнът изсъска огънчето изпращя. След това хвърли угарката на пода и я стъпка. Закашля се и се усмихна, разкривайки редица неравни зъби, пожълтели като царевичен кочан.

— Върви и ги намери, Хариман! – изкикоти се силно той.

42.

Васкес откъсна парче сушено говеждо и го задъвка замислен, преглътна, отпи глътка минерална вода. Зае се отново с кръстословицата на лондонския „Таймс“ помисли, вписа още една дума, изтри друга, но после остави вестника настрани.

Въздъхна. Винаги изпадаше в леко носталгично състояние пред приключването на дадена операция знаеше, че ще трябва да си тръгне, че всички приготовления и обмислялия уютният малък свят, който си бе създал, щяха да отидат в историята, разровени от полицаите и фотографите. В същото време с нетърпение очакваше отново да види слънчева светлина, да диша чист въздух и да слуша рева на прибоя. Странно обаче, никога не се бе чувствал по-свободен и по-жизнен навън, отколкото в тясното си гнездо, когато убийството предстоеше.

Провери отново екипировката си. Погледна през оптичния мерник, направи малка поправка в коригиращия въздействието на вятъра механизъм. Оставаха броени минути. В пълнителя имаше четири патрона петнят бе в цевта. Стигаха му и два. Отново съблече дрехите си и облече другите. Един без пет. Погледна със съжаление гнездото си, и всичко, което трябваше да изостави. Колко пъти всъщност бе имал възможността да довърши кръстословицата на „Таймс“? Нагласи окото си върху окуляра и започна да наблюдава. Минутите бавно изтичаха.

Вратата под арката се отвори отново Васкес забави дишането и пулса си. И отново главата и раменете на Пендъргаст се появиха в окуляра. Този път Васкес не видя иконома, който сигурно бе останал по-навътре, но определено е там, защото Пендъргаст се бе обърнал към вратата и говореше с някого. Още по-добре: трудно щеше да бъде после да се разбере откъде е дошъл изстрелът под ъгъл. Спря да диша, щеше да стреля между два удара на сърцето. Прилепи буза до приклада и натиска бавно спусъка. Пушката подскочи за миг в ръцете му, той презареди и стреля отново. Първото попадение бе перфектно. То завъртя жертвата точно в желаната посока, а следващият куршум, след частица от секундата, проникна малко над ухото и главата експлодира във всички посоки. Пендъргаст падна в сянката на вратата и изчезна.

Васкес вече действаше с бързина, отработена в годините практика. Хвърли пушката и лаптопа в една чанта, метна я на рамо, сложи очилата за нощно виждане, които щяха да му помогнат да излезе от тъмната сграда. Затвори дупката, от която бе стрелял, отиде до вратата и с отвертката на батерии разви четирите винта, които я държаха затворена. След това махна тиксото от касата на вратата, отвори я безшумно и излезе в коридора.

Силна светлина проникна през очилата и го заслепи. Той ги махна и посегна да извади пистолета си, ала силуетът в коридора се придвижи твърде бързо: блъсна го в стената, все още ослепен, и пистолетът се плъзна по пода.

Васкес се извъртя с все сила към нападателя си, но не улучи, а в замяна получи страхотен удар в ребрата. Отново се завъртя, този път улучи и свали нападателя си. Беше ченгето от Саутхамптън. Яростен, Васкес извади ножа си и скочи към него, като се целеше в сърцето. Един крак замахна отстрани: усети удара по ръката си, чу пукота на костта, падна на земята и мигновено бе прикован.

Ченгето беше върху него. А там, зад ярката светлина на лампата стоеше той – Пендъргаст. Мъжът, когото той току-що бе убил.

Васкес се вторачи в него, докато съзнанието му мигновено оценяваше случилото се.

Беше засада. Те са знаели още от началото какво става. Пендъргаст бе изиграл ролята си перфектно. Васкес бе прострелял чучело, някакво чучела със специални ефекти. Майчице!

Беше се провалил. Пълен провал.

Васкес не можеше да повярва.

Пендъргаст се взираше в него отблизо. И очите му изведнъж се разшириха, сякаш разбра.

— Устата му – каза остро той.

Д’Агоста мушна някакво парче дърво между зъбите му – като на куче или на епилептик. Но това нямаше да свърши работа помисли си Васкес и усети болка в строшената си ръка. Той не държеше там цианкалия си. Иглата бе във върха на кутрето му, отрязано преди много години и приспособено за друга цел. Заби силно протезата в дланта си, усети как ампулата се чупи и иглата се впива в кожата. Болката стихна и ръката му започна да изтръпва.

В деня, в който се проваля, ще умра…

43.

Таксито спря в големия двор на двореца „Хелмсли“. Д’Агоста побърза да заобиколи колата и да отвори вратичката на Хейуърд, която излезе, огледа причудливите растения, покрити с лампички, зад които се издигаше бароковата фасада на двореца.

— Тук ли ще вечеряме?

Д’Агоста кимна.

— В Le Cirque 2000.

— О, Господи. Като казах хубава вечеря, нямах това предвид.

Д’Агоста я улови за ръката и я поведе към вратата.

— Защо не? Ако ще започваме нещо, да го започнем както трябва.

Хейуърд знаеше, че Le Cirque бе може би най-скъпият ресторант в Ню Йорк сити. Винаги се чувстваше неудобно, когато някой мъж харчеше купища пари за нея, сякаш пътят към сърцето й минаваше през парите. Но този път беше по-различно. Жестът говореше за Вини Д’Агоста, за това как гледаше той на връзката им, вещаеше добро бъдеше за нея. Бъдеше ли? Питаше се защо изобщо тази дума бе влязла в съзнанието й. Това бе първа среща – донякъде Д’Агоста дори не беше разведен, имаше жена и дете в Канада. Вярно, беше интересен и дяволски добро ченге. Карай по-спокойно и виж накъде ще отидат нещата – и толкоз.

Влязоха в ресторанта – претъпкан дори в неделя вечерта. – където ги посрещна един метр д’отел, който съумяваше да излъчва едновременно и раболепна сервилност, и вътрешно презрение. Съжалявал, че трябва да им съобщи, че въпреки резервацията им, масата им още не била готова, дали не биха искали да изчакат в бара, няма да отнеме повече от трийсет, най-много четирийсет минути.

— Извинете. Четирийсет минути ли казахте? – попита Д’Агоста тихо, но заплашително.

— Има едно голямо парти. Ще видя какво мога да направя.

— Ще видите какво можете да направите? – Д’Агоста се усмихна и пристъпи с една крачка към него. – Или ще го натрапите?

— Ще направя каквото е възможно, сър.

— Не се съмнявам, че онова, което можете да направите, е да ни приготвите масата след петнайсет минути, и точно това ще сторите.

— Разбира се. Естествено, сър. – Метр д’отелът вече бе предприел пълно отстъпление. – А междувременно – продължи той с неестествено висок и жив тон, – ще изпратя бутилка шампанско на масата ви, за сметка на заведението.

Д’Агоста я улови за ръката и така влязоха в бара, който бе украсен с разноцветни неонови светлини, които, реши Хейуърд трябваше да подчертаят „цирковата“ тема на ресторанта. Беше приятно – стига човек да не се задържи задълго там.

Седнаха край една масичка и веднага се появи сервитьор с менюта, две чаши и изстудена бутилка Veuve Clicquot“.

Тя се засмя.

— Много добре се оправи с онзи метр.

— Що за ченге ще съм, ако не мога да сплаша един сервитьор?

— Мисля, че той очакваше бакшиш.

Д’Агоста я стрелна с поглед.

— Така ли?

— Но ти се оправи и без бакшиш и спести пари.

Д’Агоста изсумтя.

— Следващия път ще му дам петарка.

— Това ще е по-лошо, отколкото да не му дадеш нищо. Мисля, че текущата тарифа е най-малко двайсетачка.

— Господи, колко е сложен животът на върха – той вдигна чашата си – Тост?

И тя вдигна своята.

— За… – поколеба се той, – за най-доброто ченгета в Ню Йорк.

Тя изпита облекчение, че не бе казал онова, което очакваше. Чукнаха се. Тя отпи и го погледна – изучаваше менюто, което сервитьорът му бе дал. Видя й се малко поотслабнат в сравнение с първия път, когато го видя – в апартамента на Кътфорт. Беше споменал, че тренира всеки ден и очевидно не се бе пошегувал. Че тренирал и редовно стрелял на стрелбището. Погледна чистата линия на здравата му челюст, гарваново черната му коса меките кафяви очи. Имаше хубаво, наистина хубаво лице. И беше рядка птица за Ню Йорк – един истински почтен мъж. Със старомодни ценности, солиден, благ, улегнал – но не и същински праведник, като се има предвид изненадваното му изпълнение отпреди три дена в кабинета й…

Усети как се изчервява и потръпва едновременно и се скри зад менюто си. Хвърли поглед върху основните ястия и с ужас установи, че най-евтиното – черен морски костур, – струваше трийсет и девет долара. Най-евтиното предястие струваше двайсет и три долара – задушени свински крачета и бузи (не, благодаря). Погледът й отчаяно търсеше нещо под двайсет долара и като стигна до десертите, най-сетне го намери – поничка! – за десет долара. Е, нямаше какво да се направи. Преглътна и започна да избира какво да поръча, като се стремеше да не събира числата наум.

Винсънт четеше листа с вината и тя трябваше да признае, че не бе пребледнял, поне засега. Всъщност изглеждаше определено сърдечен.

— Червено или бяло? – попита.

— Мисля да взема риба.

— Значи бяло. Шардоне „Кейкбред“. – Той затвори менюто и й се усмихна. – Приятно е, нали?

— През целия си живота не съм била в такъв ресторант.

— Да ти кажа правичката и аз – също.

За петнайсетте минути, докато приготвяха масата им, половината бутилка шампанско бе изпита и Хейуърд не се чувстваше никак зле. Метр д’отелът ги настани в първата зала – просторно помещение, декорирано в разкошния стил на Втората империя – с позлатени гипсови орнаменти, високи прозорци със завеси от копринен брокат и кристални полилеи, като ефектът странно се подсилваше от окаченото неоново осветление и няколко аранжировки на цветя с размерите на малки слончета. Единственият недостатък бе голямото парти до тях – маса, заета от прекалено шумни хора от Куинс, съдейки по акцента им „Е, не можеш да забраниш на хората да влязат в ресторант, само защото имат неподходящ акцент“ – помисли си тя.

Д’Агоста поръча вечерята и Хейуърд отново се изненада от самочувствието му – нещо, което не бе очаквала, особено на такова място.

— Откъде знаеш толкова много за висококласната кухня? – попита тя.

— Да не ме майтапиш? – ухили се Д’Агоста – Успях да разчета само половината думи в менюто. Просто се преструвах.

— Е, мен успя да ме заблудиш.

— Може да се дължи на факта, че прекарвам толкова време с Пендъргаст. И ми се отразява.

Тя го сбута с лакът.

— Онзи в ъгъла не е ли Майкъл Дъглас?

Д’Агоста се обърна.

— Той е – рече и се извърна отново, без да е особено впечатлен.

Тя кимна.

— А виж кой е ей там.

Една жена седеше сама в ъгъла и си похапваше пържени картофи – топеше всяко картофче в голяма чиния с кетчуп и ги лапаше с видимо удоволствие.

Д’Агоста погледна натам.

— Вижда ми се позната. Коя е?

— Ти да не живееш на Луната? Мадона.

— Наистина ли? Сигурно си е боядисана косата или нещо такова.

— Това може да бъде чудесна сцена, а един роман. Може би – в следващия ти.

— Няма да има следващ.

— Защо не? Двете ти книги ми харесаха. Имаш истински талант.

Той поклати глава.

— Талант – може би. Но проблемът ми е, че нямам усет.

— Какъв усет?

Д’Агоста потри пръсти.

— Усет за пари.

— Сума народ не може да публикува и една книга. А ти имаш две. И те бяха добри, не можеш да се откажеш напълно. Вини.

Той поклати глава.

— Не съм ли ти казвал, че това не е любимата ми тема?

— Ще я оставя, щом искаш. Засега. Всъщност исках да те попитам нещо. Знам, че не бива да говорим по работа, но как, по дяволите, Пендъргаст знаеше, че онзи тип – как се казваше Васкес? – е дебнел да го застреля? Интерпол търси този убиец от десет години – супер професионалист, може би най-добрият.

— И аз не можех да повярвам. Но когото ни обясни, имаше абсолютна логика Булард – който несъмнено е поръчителят – се е почувствал достатъчно заплашен да прати подире ми двамата главорези след първия ни разговор. Пендъргаст реши, че Булард е искал на всяка цена да напусне страната и не е искал никой да му попречи. И че ще опита отново, този път да убие него. Затова се запита какво би направил един професионален убиец. Отговорът бе очевиден: ще се настани в празното здание срещу къщата му. И след като закарахме Булард на разпит в управлението, Пендъргаст започна да наблюдава с далекоглед закованите с дъски прозорци на отсрещната сграда. И скоро забеляза прясно изрязаната дупка в шперплата. Бинго! Тогава ме въведе в курса на нещата обясни ми какво възнамерява да направи. След това установи такъв режим, че да знае кога убиецът ще удари.

— Но каква смелост е била необходима, за да излиза от къщата и да се излага на опасността да бъде прострелян?

— Винаги когато излизаше, Проктър наблюдаваше с далекогледа дупката. Веднъж ме накара в критичния момент да прострелям една улична лампа. Точно тогава забеляза оръжието на убиеца и знаеше, че той е пропуснал шанса си този ден. И реши, че ще действа следващата нощ. Затова следващата нощ му приготвихме чучелото. Проктър се справи чудесно, изкара го на количка навън, тъй че да се вижда само горната му част.

— Но защо просто не отидохте да го заловите, преди да стреля? Защо поехте такъв риск?

— Първо, нямаше да има доказателства. Освен това онзи се бе барикадирал вътре и можеше да ни избяга. Както сама каза, беше истински професионалист. И със сигурност щеше да окаже съпротива. Щеше да бъде уязвим единствено, когато се оттегля. И ние просто го изчакахме да падне в капана ни.

Хейуърд кимна.

— Това обяснява много неща.

— Жалко, че онзи реши да се самоубие.

Пристигнаха първите им блюда, докарани до масата им от цели трима сервитьори, следвани по петите от сомелиера, който напълни чашите им с вино, а друг келнер пък наля чашите с вода.

— А сега аз искам да те питам нещо – каза Д’Агоста. – Как стана капитан? Искам да кажа – толкова бързо?

— Няма нищо загадъчно. Видях как се развиват нещата, затова взех магистърска степен по съдебна психология в Нюйоркския университет. Научната степен помага в наши дни – и, разбира се, помогна ми и това, че съм жена.

— Значи заради налагането на жени в полицията?

— Доста позакъсняло. Но след като комисар Рокър премахна дискриминацията, някои от нас изплуваха на повърхността. Началниците се огледаха изплашени и видяха, че полицията няма жени на високи постове – защото винаги сме били дискриминирани – и започнаха да ни издигат. А аз се оказах на точното място в точното време и с точните резултати от тестовете и съответните препоръки.

— Искаш да кажеш, че амбицията и талантът нямат нищо общо с това?

— Не бих го казала – усмихна се тя.

— Аз – също. – Винсънт отпи от виното си, – Къде си израсла?

— В Мейкън. Джорджия. Баща ми беше заварчик, а мама – домакиня. Имах по-голям брат, убиха го във Виетнам. Т. нар. „приятелски“ огън. Тогава бях на осем години.

— Съжалявам.

Хейуърд поклати глава.

— Родителите ми не можаха да се съвземат. Татко почина година по-късно, а след още година го последва и мама. И двамата – от рак, но мисля, че починаха повече от мъка. Той бе тяхната гордост и радост.

— Наистина е било тежко.

— Беше отдавна, а и имах чудесна баба в Ислип, която ме отгледа. Всичко това ми помогна да разбера, че ще съм съвсем сама на този свят и че никой няма да ми проправя пътя, че трябва да си го проправя сама.

— Справила си се добре.

— Такава е играта.

Той замлъкна за миг, след което попита:

— Наистина ли искаш да станеш комисар?

Тя се усмихна, не отвърна нищо, а после вдигна чашата си:

— Радвам се, че се върна в Голямата ябълка, където ти е мястото, Вини.

— Ще пия за това. Нямаш си представа колко ми липсваше този град.

— Най-доброто място на света за едно ченге.

— Когато бях лейтенант, по време на онези музейни убийства, всъщност не ценях това. Мислех си, че ще бъде чудесно да напусна големия град, да живея в провинцията да дишам чист въздух, да слушам песента на птиците, да гледам как листата сменяват цвета си. Исках да ходя за риба всяка неделя. Но знаеш ли какво? Риболовът е досаден, птиците те будят сутрин, а вместо „Le Cirque“ в Рейднъм хот спрингс ядеш в семейния ресторант на Бети Дей.

— Където можеш да нахраниш четиричленно семейство с толкова, колкото тук струва една поничка.

— Да, ама кой ще ти яде пилешка пържола за четири долара и деветдесет и девет цента, когато може да хапне патица по селски, поръсена с пименто „Еспелете“ само за четирийсет и един долара?

Хейуърд се разсмя.

— Точно това му харесвам на Ню Йорк – тук нищо не е нормално. Всичко е предозирано. И си вечеряме тук в една и съща зала с Мадона и Майкъл Дъглас.

— Ню Йорк може да те побърка, но никога не е отегчителен.

Тя отпи от виното си и сервитьорът се втурна веднага да напълни отново чашата и.

— Наистина ли там на север има град на име Рейднъм хот спрингс? Името ми звучи като шега.

— Аз бях там. И съм напълно сигурен, че е истински.

— И как изглежда?

— Шегувам се с него, но не е лошо място. Малко градче, здрави ценности. Канадците са много дружелюбни. Но не мога да го нарека свой град. Постоянно се чувствах като изгнаник, нали разбираш? И беше адски тихо. Мислех си, че ще полудея, не можех да се съсредоточа заради всичките онези чуруликащи птици. Дай ми на мен рева на едно истинско петъчно задръстване в центъра – от едната до другата река. Човече, това е гласът на самия живот!

Хейуърд се разсмя. В тава време пристигнаха основните им блюда, съпроводени от пърхащите сервитьори с бели ръкавици.

— Определено мога да свикна с такива манджи – каза Д’Агоста, след като лапна парче от патицата си и го поля с глътка шардоне.

Хейуърд лапна една стрида и я задържа в уста с наслада. Не можеше да си спомни да е яла нещо по-вкусно през живота си.

— И ти се справи добре. Вини – рече с усмивка – Много добре наистина.

44.

Д’Агоста никога не бе стъпвал там, но всичко вътре бе до болка познато. Поне силната миризма на спирт и формалдехид и Бог знае още какви химикали прогони бързо махмурлука му. Предишната вечер с Лора Хейуърд бяха останали в ресторанта до 11 30. По предложение на сомелиера той се изхвърли и поръча бутилка десертно вино – „Château d'Yquem“, реколта 1990-а, – което му струва поне една седмична заплата, но се оказа най-хубавото вино, което някога бе вкусвал. Всъщност, цялата вечер бе чудесна.

И колко тъжно, че трябваше да бъде последвана от това.

Смесицата от миризми на формалин, на човешки флуиди и на разложена; свръхчистите повърхности от неръждаема стомана редицата хладилни камери; патологът и, разбира се, самият труп, звездата на шоуто, лежащ по средата на стаята върху стара, мраморна маса за аутопсии, осветена от своя прожектор. Беше аутопсиран – по-скоро разчленени купчинки изсъхнали, разрязани органи лежаха подредени до трупа, всеки в свой пластмасов контейнер мозък, сърце, бели дробове, черен дроб, бъбреци, както и купчина други тъмни късове, които Д’Агоста не си даде труда да отгатва какво представляваха.

И все пак, не беше чак толкова зле, колкото при други аутопсии. Може би защото насекомите бяха минали и заминали и трупът бе разложен до такава степен, че бе колкото плът, толкова и скелет. Или може би защото миризмата на гниене бе почти изцяло заменена от миризмата на пръст. Или пък – надяваше се Д’Агоста – може би най-сетне свикваше. Дали? Усещаше все същото свиване в гърлото. Добре поне, че бе пропуснал закуската.

Докторът застана при главата на трупа, с кръгли тъмни очила на носа, и заразлиства закопчаните върху подложка за писане листи. Беше лаконичен, с посребрена коса, говореше бавно и икономично. Изглеждаше раздразнен.

— Виж ти, виж ти – рече той и продължи да разлиства – Добре, добре.

Пендъргаст неспокойно обикаляше около трупа.

— В смъртния акт като причина за смъртта е вписан рак на белите дробове.

— Знам – отвърна лекарят – Аз съм го издал тогава и по ваше настояване ме доведоха тук в ролята на патолог.

От гласа му струеше недоволство.

— Благодаря ви.

Лекарят се поклони отривисто, след това се зае отново с листите си.

— Направих пълна аутопсия на трупа и получих резултатите от лабораториите анализи. Кажете ми сега какво точно бихте искали да знаете?

— Първо най-важното. Доколкото разбирам, вие потвърждавате, че това е трупът на Рейниър Бекман.

— Безусловно. Проверих зъбната му картина.

— Чудесно. Моля, продължете.

— Ще резюмирам първоначалните си заключения и диагноза. – Докторът прелисти няколко страници – На 4 март 1995 година пациентът Рейниър Бекман бил докаран в спешното отделение с линейка. Симптомите показваха рак в напреднал стадни. Тестовете потвърдиха белодробен карцином с множество метастази. На практика – безнадежден случай. Ракът се бе разпространил из цялото тяло и бе неизбежно цялостното поражение на вътрешните органи. Господин Бекман не бе изписван от болницата и почина две седмици по-късно.

— Сигурен ли сте, че е починал в болницата?

— Да. Посещавах го всеки ден при визитациите, докато не почина.

— И макар да са минали почти десет години, спомените ви са съвсем точни?

— Абсолютно.

Лекарят се взря в Пендъргаст над очилата си.

— Продължете.

— Извърших аутопсията на два етапа. Първият бе да проверя първоначалното си определение за причината за смъртта. Тогава не му направихме аутопсия. Стандартна процедура. Причината за смъртта бе очевидна, нямаше искане отстрана на семейството, нямаше подозрения за нещо нередно. А и държавата не плаща за аутопсии заради самите аутопсии.

Пендъргаст кимна.

— Вторият етап от аутопсията, както пожелахте, бе да идентифицираме някакви необичайни патологии, състояния, рани, токсини и други нередности.

— И какви са резултатите?

— Потвърждавам, че Бекман е починал от общо поражение на органите, причинено от рак.

Пендъргаст фиксира лекаря със сребристите си очи. Не каза нищо: скептичното му изражение казваше всичко.

Лекарят отвърна на погледа му, без да мигне. След това продължи със спокоен тон:

— Първопричината е тумор в левия бял дроб с размери на грейпфрут. Има големи вторични метастазни тумори в бъбреците, черния дроб и мозъка. Единственото изненадващо нещо за смъртта на този човек е, че не се е появил в спешното отделение по-рано. Трябва да е изпитвал страхотна болка, органите му почти не са функционирали.

— Продължете – рече тихо Пендъргаст.

— Освен рак, пациентът е бил напреднал стадий на цироза на черния дроб, с увредено сърце и още куп други хронични, но още неизострени симптоми, свързали с алкохолизъм и недохранване.

— И?

— Това е всичко. Няма никакви токсини или лекарства в кръвта или тъканите. Никакви необичайни наранявания или патологии, поне не можаха да се открият, след като трупът е преседял почти десет години в земята.

— Никакви признаци на топлина?

— Топлина ли? Какво имате предвид?

— Че няма индикации тялото да е било нагрято преди смъртта?

— Абсолютно никакви. Топлината би причинила маса очевидни изменения в клетките. Изследвал съм четирийсет, може би петдесет разреза на тъкани от този труп и нито един не показа промени, свързани с нагряване. Много необичаен въпрос, господин Пендъргаст.

Пендъргаст заговори отново, все така тихо.

— Този тип рак на белия дроб се причинява предимно от тютюнопушене, прав ли съм, докторе?

— Прав сте.

— Значи причината за смъртта му е извън всякакво съмнение, докторе? – този път Пендъргаст си позволи скептична нотка в тона.

Изваден от търпение, патологът грабна две половинки от сбръчкано кафеникаво парче и ги тикна пред лицето на Пендъргаст.

— Ето го, господин Пендъргаст. Ако не вярвате на мен, повярвайте на това. Пипнете злокачествения тумор. Сигурен съм тъй, както че стоя пред вас, че това е причинило смъртта на Бекман.

* * *

Дългият път до колата извървяха в мълчание. Пендъргаст седна зад волана – днес той сам шофира до Йонкърс – и излязоха от паркинга. След като подминаха струпани на куп сиви сгради в центъра, Пендъргаст най-сетне заговори:

— Бекман ни говори доста красноречиво, нали Винсънт?

— Да. И вонеше при това.

— Онова, което ни каза обаче – трябва да си призная – бе донякъде изненадващо. Трябва да напиша благодарствено писмо на добрия лекар.

Той зави рязко волана и ролсът зави по булевард „Икзедютив“ към подхода към магистралата към река Соу мил.

Д’Агоста го погледна изненадан.

— Няма ли да се връщаме в Ню Йорк сити?

Пендъргаст поклати глава.

— Джеръми Гроув почина точно преди две седмици. Кътфорт – преди седмица. Дойдохме в Йонкърс да получим отговори на някои въпроси. Няма да си тръгна, преди да сме ги получили.

45.

Автобусът се движеше едва-едва в дълъг, облицовам с бели плочки тунел, спираше, тръгваше, пак спираше, сетне пое по дълго отклонение надолу, а в полумрака се виждаха стоманени носещи греди.

„Ню Йорк сити“ – помисли си преподобният Уейн П. Бък. – „Разблудният Вавилон. Изпитанието…“

Зад стоманената паяжина виждаше ярка слънчева светлина, опушени жилищни сгради, зърна за миг небостъргачите. Автобусът отново влезе в тунел и изпухтя със спирачките си, след като движението пак спря.

Бък изпитваше смесица от емоции възбуда, страх, предопределеност, чувството, че се възправя срещу неизвестното. Беше същото, което изпитваше преди две години, когато го пуснаха от затвора, след като излежа девет години за убийство втора степен. Бък бе пропадал дълго: дребни престъпления, провали в работата, която намираше, пиячка крадени коли, банков обир, докато не дойде онзи съдбоносен ден, в който всичко се обърка окончателно и той застреля магазинер в един супермаркет. Уби един беден, невинен човек. Докато автобусът пълзеше бавно напред, мислите му го отнесоха към ареста, процеса, присъдата от двайсет и две години до живот, влизането окован в търбуха на затвора. Период на мрак, най-добре да бъде забравен.

И след това – посвещаваното във вярата. Прероден в затвора. Досущ както Исус повдигнал блудницата Мария Магдалена. Той повдигна алкохолика, убиеца, човека, който бе отхвърлен от всички, дори от собственото си семейство. След спасението си Бък започна да чете и да препрочита Библията – отново и отново, от кора до кора. Стария и Новия завет. Започна да проповядва по малко, някоя и друга дума протегната ръка за помощ. Сформира учебна група. Постепенно си спечели уважението и доверието на затворниците, които имаха уши за Великото слово. И скоро прекарваше вече времето си да помага за спасението и на другите. И да играе шах. Нямаше какво друго да прави; списанията бяха витрина на материализма телевизията бе още по-лоша, а книгите, с изключение на Библията му се виждаха изпълнени с богохулство, насилие и секс.

Когато наближи да го помилват Бък започна да усеща, че проповядването му в затвора бе подготовка за нещо друго; че Бог е замислил за него нещо по-голямо, което ще му разкрие след време. След като излезе от затвора той започна да скита от градец на градец, предимно около границата между Калифорния и Аризона, проповядваше Словото, оставяше на Бог да го храни и облича. Разшири кръгозора в четенето си – първо с Бъниън, сетне със Свети Августин, после Данте в превод. И винаги, винаги очакваше зова.

И сега, когато най-малко очакваше, зовът бе дошъл. Предначертанието на Бог за него се бе разкрило. Кой би помислил, че този зов щеше да го отведе в Ню Йорк сити, най-голямото средоточие на духовната нищета и зло в цяла Америка? Вегас, Ел Ей и други подобни градове бяха нищо в сравнение с Ню Йорк. Но точно в това се състоеше красотата на Божията воля. Досущ както Бог бе изпратил Свети Павел в Рим – в самото сърце на езичеството – така. Той изпрати и Уейн П. Бък в Ню Йорк.

Автобусът спря, пак се люшна напред и всички заклимаха с глави в такт с движението му. Намираха се на някаква бетонна рампа, която се издигаше спираловидно сред кръстосани греди. На Бък му дойдоха на ум дантевите кръгове на ада. В един миг автобусът се гмурна в мрака, обгърнат в дизелова воня, а въздушните спирачки засъскаха демонично. Изглежда бяха стигнали до автогарата – но беше такава автогара, каквато Бък никога не бе виждал, дори не си бе представял.

Автобусът спря. Шофьорът изломоти нещо неразбираемо в микрофона и вратата се отвори с въздишка. Бък слезе. Останалите трябваше да чакат за багажа си, но той бе свободен човек, без никаква собственост или пари, досущ както преди шест години, когато влезе в облетия в слънце затвор „Джолиът“.

Без да знае накъде върви, той последва блъсканицата до поредица ескалатори в огромния терминал. След малко се озова навън, на тротоара на голяма улица. Спря и се огледа – обзет бе от треска, смесица от ужас и духовна сила.

„Докато крачех из пустинята на този свят.“ Исус бе прекарал четирийсет дни в пустинята, изкушаван от дявола, а това воистина бе пустинята на двайсет и първи век; пустошта на човешките души.

Закрачи, оставил се Исус да го вади, накъдето пожелае. Въпреки изпълнените с народ тротоари, никой не го забелязваше: човешката река се разтваряше пред него, след това се сливаше отново зад гърба му, досущ както река заобикаля камък. Прекоси широка магистрала, пое по приличаща на дълбок каньон улица, потънала в сенките на сградите, които се издигаха от двете и страни. След няколко минути стигна до ново кръстовище, още по-широко от предишното, в което се вливаха улици от всички посоки. Огромни билбордове и крещящи неонови надписи му обявяваха, че се намира на „Таймс скуеър“. Погледна към небето. Беше главозамайващо изживяване, заобиколен от могъщите творения на човека от съвременните вавилонски кули от стомана и стъкло. Беше съвсем лесно да се види как човек можеше да бъде изкушен от такова място; колко бързо можеше да изгуби първо убежденията си, а после – и душата си. И тогава отново се сети за думите на Бъниън

„Вие обитавате града на разрухата виждам, че е така, и умирайки там, рано или късно, ще потънете по-дълбоко от гроба, в място, което гори в огън и жулел; бъдете доволни, добри мои съседи, и елате с мен“.

Изгубени, всички са изгубени.

Но може би не всички. Бък знаеше, че тук и там крачеха онези, които все още можеха да бъдат спасени, праведните хора, с Божията милост в душите си. „Бъдете доволни, добри мои съседи, и елате с мен“. Точно за тях бе дошъл той в Ню Йорк сити за онези, които щяха да се отдръпнат от ръба на пропастта. Останалите щяха да бъдат отнесени, преди да успеят да мигнат.

Бък вървя с часове. Усещаше песента на градските сирени, която го притегляше с витрините, с небивалия разкош, с дългите лимузини. Ноздрите му се изпълваха в един момент с вонята на гнилоч, а в следващия – с аромата на скъп парфюм на изкусителка с очи на рис, в прилепнала рокля. Намираше се в търбуха на звяра това бе ясно. Бог му бе поверил мисия. Бог му бе дал своите четирийсет дни в пустинята и той нямаше да го подведе.

Бе изхарчил и последния си цент за автобусния билет и не бе хапвал нищо през целия път. Но гладът, постът някак си изостряха съзнанието му. И щом искаше да изпълни Божията воля, трябваше да потърси храна и за тялото си.

Скитането му го отведе до една кухня на Армията на спасението. Влезе, нареди се на опашката, седна смирено с несретниците, изяде купа макарони със сирене и две ненамазани с масло филии хляб, изпи чаша кафе. Докато се хранеше, извади омачкания вестник от джоба си и прегледа отново статията. Това бе Божието послание до него и всеки път, когато го четеше, той се чувстваше по-силен, освежен и решителен. След простия си обяд той излезе и закрачи отново с още по-пружинираща стъпка. Мина покрай един павилион за вестници и погледът му се спря върху заглавието на новия брой на „Ню Йорк поуст“.

КРАЯТ Е БЛИЗО

Сатанисти, пентаграмисти и пророци на гибелта продължават да се събират на мястото на дяволско убийство

Инстинктивно бръкна в джоба си, но си спомни, че нямаше никакви пари. Спря се. Какво да прави? Заглавието без съмнение бе ново послание от Бог. Нищо на този свят не беше без значение. Дори най-лекото врабче можеше да падне от дървото.

Нуждаеше се от пари. Нуждаеше се от легло за през нощта. Трябваше да се преоблече. Бог обличаше момините сълзи, нямаше ли да облече и него? Това бе философията на Бък завинаги.

Но понякога Бог обичаше да види малко инициативност.

* * *

Бък вдигна глава. Намираше се пред висока сграда, пазена от два масивни каменни лъва – Нюйоркската обществена библиотека както пишеше на табелката. Храм на Мамона сигурно пълна с порнография и неморални книги. Той бързо заобиколи покрай ъгъла й. Там до малък, но добре поддържан парк, имаше неколцина души с готови за игра шахматни дъски с подредени фигури. Не играеха един с другиго, изглежда чакаха да клъвне някой минувач. Той приближи, обзет от любопитство.

— Ще играем ли? – попита един от тях.

Бък се спря.

— Пет долара – каза мъжът. – Десет секунди на ход. Пет долара.

Бък едва не отмина. Това можеше да се приеме кого вид хазарт. Но се спря. Не беше ли и това една малка помощ от Бог? Бък усещаше, че тези играчи бяха добри, трябваше да са добри. Но какво можеше да изгуби?

Седна. Мъжът веднага премести пешката пред дамата. Бък контрира, десет секунди на ход.

Десет минути по-късно Бък седеше на една пейка зад библиотеката и четеше „Поуст“ В статията се разказваше за малки събирания на хора пред сградата, където дяволът бе отнел живота на мъж на име Кътфорт. Дори се съобщаваше адресът: Пето авеню, номер 842.

Пето авеню. Легендарното Пето авеню. Мефистофелското сърце на Ню Йорк сити. Всичко си идваше на мястото. Откъсна си статията сгъна я и я прибра при другата, внимателно ги напъха в джоба на ризата си.

Нямаше да отиде веднага, това можеше да почака. Досущ като Давид трябваше да опаше слабините си, да се подготви духовно. Не беше дошъл да проповядва: беше дошъл да се сражава за света.

Бръкна в джоба си. Оставаха му четири долара и петдесет цента. Не стигаха, за да намери легло за нощувка. Запита се как ли щеше да му помогне Бог да умножи тези пари, досущ както Исус бе умножил хлябовете и рибите.

Оставаха още няколко часа до залез-слънце. Бък знаеше, че Исус щеше да му помогне. Исус със сигурност щеше да му помогне.

46.

Последното местожителство на Бекман, посочено в смъртния акт, не далеч от гробището за бедняци, в което бе погребан Пендъргаст караше бавно покрай грохналите сгради и паркира пред магазин, на няколко номера от дома на Бекман Трима стари алкохолици седяха на стъпалата и ги изгледаха как слизат от колата.

— Хубав квартал – рече Д’Агоста, след като огледа шестетажната тухлена сграда окичена с ръждясали пожарни стълби. Окъсано пране висеше от десетки въжета, опънати между сградите.

— Наистина.

Д’Агоста кимна към трите пияндета, които продължаваха да си подават бутилка „Нощен влак“.

— Питам се тези дали знаят нещо.

Пендъргаст му даде знак да действа.

— Какво? Аз ли?

— Разбира се, ти си човек от улицата, говориш техния език.

— Щом казваш

Д’Агоста ги огледа още веднъж, след това се запъти към магазина. Върна се след няколко минути с бутилка в кафява хартиена торбичка.

— Доколкото виждам – подарък за туземците.

— Просто си вземам поука от твоя наръчник.

Пендъргаст повдигна вежди.

— Спомняш ли си малкото ни пътешествие под земята, по време на убийствата в метрото? И ти донесе бутилка като разменна валута.

— А, да. Нашето чаено парти с Мефистофел.

С бутилка в ръка Д’Агоста бавно се запъти към стъпалата и спря пред мъжете.

— Как сме днес, момчета?

Мълчание.

— Казвам се сержант Д’Агоста, а онзи там е моят колега специален агент от ФБР Пендъргаст.

Мълчание.

— Не сме дошли тук да уловим някого за топките, господа. Дори няма да питам за имената ви. Търсим информация за някой си Рейниър Бекман, който е живял тук преди няколко години.

Три чифта влажни очи продължаваха да го гледат. Единият от тримата се изсекна между очуканите си обуща.

Д’Агоста измъкна с шумолене бутилката от кесията. Вдигна я. Светлината проникна през нея и освети плодни парченца, които плуваха в кехлибарената течност.

Най-възрастният се обърна към останалите:

— „Rock ŉ Rye“. Ченгето има вкус.

Д’Агоста се настани внимателно на стълбите. Мъжът посегна към бутилката, отпи глътка, изплю парченце плод и я подаде по редицата.

— Ти – също, приятел – рече той на Пендъргаст.

— Аз ще се въздържа, благодаря ви.

Думите му бяха посрещнати с кикот.

— Казвам се Джедидая – каза най-старият пияница. – Наричайте ме Джед. Та кого търсехте?

— Рейнкър Бекман – отвърна Пендъргаст.

Двама от пияниците свиха рамене, но след малко Джед кимна бавно.

— Бекман. Името нещо ми говори.

— Живеел, е в стая 4С. Умрял от рак преди почти десет години.

Джед се замисли за малко, сетне отпи глътка от „Rock ŉ Rye“, за да смаже мозъчните си клетки.

— Сега си спомних. Онзи, дето играеше карти с Уили. Уили също умря. Човече, само как се караха. Рак ли каза? – Онзи поклати глава.

— Знаете ли нещо за живота му? Брак, предишни адреси, неща от този сорт?

— Беше завършил колеж. Умен. Никой не го посещаваше, изглежда нямаше деца, семейство. Може и да е бил женен обаче. Известно време имаше едно момиче на име Кей.

— Кей ли?

— Аха От време на време споменаваше името й, обикновено когато беше бесен на себе си. Например, като губеше на карти „Кейт Бискъроу!“ ще рече. И не би го сполетяло това, ако тя бе тук да се грижи за него.

Пендъргаст кимна.

— Има ли някои негови приятели, с които можем да поговорим.

— Не се сещам за никого Бекман живееше самотно. Беше донякъде потиснат.

— Разбирам.

Д’Агоста се размърда на неудобните стъпала.

— Когато някой тук почине, какво става с личните му вещи?

— Почистват стаята му и ги изхвърлят. Само че Джон понякога спасява по нещичко.

— Джон ли?

— Да. Той спасява нещата на умрелите. Малко е странен.

— Джон спасил ли е нещо от вещите на Бекман? – попита Пендъргаст.

— Възможно е. Стаята му е пълна с боклуци. Защо не се качите горе да го попитате? В стая 6А е. На последния етаж, срещу стъпалата.

Пендъргаст благодари на мъжа, след това пое към мъждиво осветеното фоайе и дървеното стълбище. Дъските скърцаха обезпокоително под краката му. Като стигнаха до шестия етаж. Пендъргаст сложи длан върху ръката на Д’Агоста.

— Поздравявам те за находчивостта ти там – рече той. – Хитро беше, че се сети за вещите му. Искаш ли да се заемеш и с Джон?

— Разбира се.

Д’Агоста почука на вратата с номер 6А, но тя бе открехната и се отвори със скърцане при почукването му. Отвори се малко и спря, блокирана от планина кашони. Стаята бе почти изцяло пълна с проядени от насекоми кашони, купчини книги, всякакви неща за спомен. Д’Агоста пристъпи вътре, мина по тясна пътечка между стени от подредени боклуци: стари картини, фотоалбуми, велосипед с три колелета, подписана бейзболна бухалка.

В дъното под мръсен прозорец бе разчистено достатъчно място за едно легло. Върху мръсните завивки лежеше напълно облечен белокос мъж. Погледна към тях, но не се изправи, не помръдна.

— Джон? – попита Д’Агоста.

Онзи леко кимна.

Д’Агоста отиде при леглото и показа значката си. Лицето на мъжа бе набръчкано и хлътнало, а очите му бяха пожълтели.

— Искаме малко информация и си тръгваме.

— Да – отвърна мъжът. Гласът му бе тих и тъжен.

— Джед долу ни каза, че е възможно да си спасил някои вещи на Рейниър Бекман, който е живял тук преди няколко години.

Последва дълга пауза. Жълтите очи погледнаха към една от купчините.

— В ъгъла. Вторият кашон от долу нагоре. Върху него е вписано „Бек“.

Д’Агоста с мъка си проби път до люлеещата се купчина и намери въпросния кашон – изцапан, мухлясал, наполовина смачкан от тежестта на кашоните върху него.

— Може ли да погледна?

Джон кимна.

Д’Агоста размести кашоните и извади този на Бекман. Беше малък, вътре имаше няколко книги и стара кутия за пури, стегната с ластичета. Пендъргаст приближи и погледна през рамото му.

— Джеймс. „Писма от Флоренция“ – прошепна той, като видя гръбчетата на книгите. – Беренсон, „Италиански художници от Ренесанса“. Вазари, „Животоописания на художници“ Челини, „Автобиография“. Виждам, че нашит господин Бекман се е интересувал от историята на изобразителното изкуство през Ренесанса.

Д’Агоста взе кутията за пури и махна ластичетата, които бяха толкова стари и прогнили, че се скъсаха при допира. Отвори капака. От кутията лъхна мирис на прах, стари пури и хартия. Вътре имаше проядено от молците заешко краче, златен кръст, снимка на Падре Пио, стара пощенска картичка на езерото Муузхед в Мейн, мазно тесте карти, кола-играчка „Корги“, няколко монети, два кибрита, както и още някои други неща за спомен.

— Изглежда намерихме малкото ковчеже със съкровища на Бекман.

Пендъргаст кимна. Посегна и взе един кибрит.

— „Тратория дел Кармние“ – прочете на глас надписа. Тънките му бели пръсти поровиха из монетите и другите вещи. След това посегна към книгите, взе томчето на Вазари и го прелисти – Задължително четиво за всеки, който иска да разбере Ренесанса – рече той. – И погледни това.

Подаде книгата на Д’Агоста. Върху форзаца бе написано посвещение:

На Рейниър, моят любим студент.

Чарлз Ф. Понсонби Младши

И Д’Агоста взе една книга. В нея нямаше посвещение, но докато я разлистваше, отвътре изпадна някаква снимка. Вдигна я от пода. Беше любителска фотография с избелели цветове, на нея бяха четирима младежи, прегърнати през рамо, застанали пред някакъв размазан мраморен фонтан.

Д’Агоста чу как Пендъргаст пое дълбоко въздух.

— Може ли да я видя? – попита агентът.

Д’Агоста му подаде снимката.

— Мисля, че този най-вдясно е Бекман. А разпознаваш ли приятелите му?

Д’Агоста погледна. Почти веднага разпозна масивната глава и изпъкналите вежди на Лок Булард. За другите му потрябва повече време, но след като се вгледа, вече бе сигурен; това бяха Найджъл Кътфорт и Джеръми Гроув.

Погледна към Пендъргаст. Сребристите му очи определено блестяха.

— Ето я връзката, която търсехме, Винсънт.

Обърна се към мъжа, който лежеше на леглото. Д’Агоста почти бе забравил за него, а и той мълча през цялото време.

— Джон, можем ли да вземем тези неща?

— За това съм ги запазил.

— В какъв смисъл? – попита Д’Агоста.

— Точно това правя. Запазвам нещата, които са ценили, за да ги предам на семействата им.

— Кои са тези „те“?

— Умрелите.

— А идвали ли са членове на семействата?

Въпросът увисна във въздуха.

— Всеки има семейство – отвърна най-сетне Джон.

На Д’Агоста му се стори, че някои от кашоните бяха толкова изгнили и обезцветени, че трябва да бяха преседели тук около двайсетина години. Доста време трябва да са чакали да се появи някой член на семейство.

— Познавахте ли добре Бекман?

Мъжът поклати отрицателно глава

— Той бе саможив.

— Посещавал ли го е някои?

— Не.

Джон въздъхна. Косата му бе чуплива, а очите – воднисти. На Д’Агоста му се стори, че умира, че знае това и очаква с желание смъртта.

Пендъргаст взе малката кутия и я сложи под мишница.

— Можем ли да направим нещо за теб, Джон? – попита тихо.

Мъжът поклати глава и се обърна към стената.

Излязоха от стаята, без да говорят. На стъпалата минаха отново покрай тримата пияници.

— Намерихте ли онова, което търсехте? – попита Джед.

— Да – отвърна Д’Агоста – Благодаря.

Мъжът докосна челото си с пръст. Д’Агоста се обърна.

— Какво ще стане с всичките онези неща в стаята на Джон, когато той умре?

Пияницата сви рамене.

— Ще ги изхвърлят.

* * *

— Това бе много ценно посещение – каза Пендъргаст, когато се качиха в колата – Сега знаем, че Рейниър Бекман с живял в Италия, навярно през 1974 година, че е говорил италиански прилично, може би дори – свободно.

Д’Агоста го погледна изненадан.

— Как разбра това?

— От онова, което е казвал, като е губел на карти. „Кей Бискъроу“ Това не е име, а израз. Che buchero! Италиански е, на флорентински диалект – възклицание, което може да се преведе като „Какъв глупак!“ Само човек, който е живял във Флоренция, може да го знае. Монетите в онази кутия са до една италиански лирети от 1974 година и преди това. Фонтанът зад четиримата приятели, макар че не го разпознах, определено е италиански.

Д’Агоста поклати глава.

— И разбра всичко това само от тази малка кутийка с най-различни неща?

— Понякога малките неща говорят на висок глас. – И докато ролсът ускоряваше по улицата, Пендъргаст погледна към Д’Агоста. – Би ли извадил лаптопа ми от жабката. Винсънт? Нека видим каква светлина може да хвърли по въпроса професор Чарлз Ф. Понсонби Младши.

47.

Докато Пендъргаст караше на юг. Д’Агоста включи лаптопа влезе в Интернет с безжична клетъчна връзка и започна търсенето на Чарлз Ф. Понсонби Младши. След няколко минути разполагаше с повече информация, отколкото му трябваше, като се почне от факта, че Понсонби бе професор по история на изкуството в Принстънския университет.

— Името му ми прозвуча познато – рече Пендъргаст. – Мисля, че е специалист по италианския ренесанс. Имаме късмет, че още преподава – несъмнено вече е почетен професор. Намери биографията му, ако обичаш, Винсънт.

Докато Пендъргаст излезе на магистралата за Ню Джърси и ускори в следобедния трафик. Д’Агоста прочете информацията за назначенията на професора, за наградите и публикациите му. Беше дълъг текст, а се удължи и още, след като Пендъргаст настоя много от пасажите да му бъдат прочетени дословно.

Най-сетне свърши. Пендъргаст му благодари, след това извади клетъчния си телефон, набра „справки“, пак набра някакъв номер и проведе кратък разговор.

— Понсонби ще ни приеме – рече той, след като остави телефона – Макар и с неохота. Много сме близо, Винсънт. Фотографията доказва, че четиримата са били заедно поне веднъж. Сега трябва да узнаем точно къде са се запознали и – нещо по-важно, – какао е станало по време на тази съдбоносна среща, да ги свърже завинаги, за цял живот?

Пендъргаст увеличи още скоростта. Д’Агоста погледна скришом към него. Агентът изглежда гореше от нетърпение, досущ като куче, надушило следа.

Деветдесет минути по-късно ролсът се плъзгаше по улица „Насау“, вляво се виждаха старомодни магазини, а вдясно бе университетското градче на Принстън. Готически сгради се издигаха върху безукорно окосените морави. Пендъргаст спря на паркинга пусна монета в паркометъра и кимна на група студенти, които се спряха да ги изгледат свенливо. Прекосиха улицата минаха през високи железни порти и приближиха огромната фасада на библиотеката „Файърстоун“, библиотеката с най-много свободно изложени книги в света.

Един нисък мъж със сплъстена нечиста бяла коса стоеше пред стъклените врати. Изглеждаше точно така както Д’Агоста си бе представял, че ще изглежда професор Понсонби суетлив, облечен в туид, педант. Единственото, което му липсваше, бе лулата бриар.

— Професор Понсонби? – попита Пендъргаст.

— Вие ли сте агентът от ФБР? – отвърна мъжът с писклив глас и многозначително погледна часовника си.

„Закъсняхме с три минути“ – помнели си Д’Агоста.

Пендъргаст се ръкува с него.

— Аз съм наистина.

— Не казахте, че ще доведете със себе си полицай.

Д’Агоста настръхна от тона, с който професорът произнесе думата.

— Мога ли да ви представя своя колега сержант Винсънт Д’Агоста?

Професорът се ръкува с него с видима неохота.

— Трябва да ви кажа, агент Пендъргаст, че не ми се нрави особено да бъда разпитван от ФБР. Няма да ме сплашите да ви издам информация за бивши студенти.

— Разбира се. А сега, професоре, къде мажем да поговорим?

— Можем да говорим и тук, на онази пейка. Ако не възразявате, не бих искал да водя агент от ФБР и полицай в кабинета си.

— Разбира се.

Професорът закрачи вдървено към пейката под старите явори, седна и кръстоса превзето крака. Пендъргаст се настани до него. За Д’Агоста място нямаше и той остана прав встрани, със скръстени ръце.

Понсонби извади лула от джоба си, изтупа изгорелия тютюн и започна да я пълни

„Е сега вече картинката е пълна“ – помисли си Д’Агоста

— Вие ли сте онзи Чарлз Понсонби, който съвсем наскоро получи медала „Беренсон“ за принос в историята на изкуството? – попита Пендъргаст

— Да, аз съм.

Професорът извади кутийка с дървени клечки кибрит, запали лулата си, всмуквайки пламъка, при което лулата гъргореше.

— Аха! И сте авторът на онзи нов каталог на Понтормо?

— Вярно.

— Разкошна книга.

— Благодаря ви.

— Никога няма да забравя „Посещението“ което видях в онази малка църква в Корминяно. Най-съвършеното оранжево в цялата история на изкуството. Във вашата книга…

— Може ли да отидем напрало на въпроса, господин Пендъргаст?

Последва мълчание. Понсонби очевидно не проявяваше желание да обсъжда академични теми с детективи, независимо колко образовани и възпитани бяха. За първи път обичайната за Пендъргаст атака чрез очароване пропадна.

— Мисля, че сте имали студент на име Рейниър Бекман – продължи Пендъргаст.

— Споменахте това по телефона. Бях ръководител на дипломната му работа.

— Мога ли да ви задам няколко въпроса за него?

— Защо не го попитате него? Нямам никакво намерение да ставам информатор на ФБР, благодаря.

Д’Агоста бе попадал на подобни типове и преди. Дълбоко подозрителни към правоохранителните органи, отнасящи се към всеки въпрос като към лично предизвикателство. Отказваха да бъдат поласкани, за да сътрудничат, защитаваха всеки милиметър от позицията си, изтъкваха всякакви лъжливи букви от законите за правата на личността. Петата поправка[17] и всички подобни глупости.

— О, вие не знаехте ли? – рече Пендъргаст с меден глас. – Господин Бекман е починал. Трагично.

Мълчание.

— Не, не знаех. – Пак мълчание. – Как?

Сега бе ред на Пендъргаст да бъде необщителен. Но вместо това той хвърли още един мъчителен детайл.

— Идваме от ексхумацията на трупа му. Но може би това не е най-подходящата тема за разговор, след като виждам, че двамата не сте били близки.

— Който ви е казал това, ви е заблудил. Рейниър бе един от най-добрите ми студенти.

— Защо тогава не сте узнали за смъртта му?

Професорът се размърда от неудобства.

— Изгубихме връзка, след като той се дипломира.

— Разбирам. Тогава може би в крайна сметка няма да сте в състояние да ни помогнете.

След което Пендъргаст се направи, че се готви да си тръгне.

— Беше блестящ студент, един от най-добрите, които съм имал. Аз бях… бях много разочарован, че не искаше да продължи образованието си. Искаше да отиде в Европа, да направи голямо пътешествие сам, без някаква академична програма. Аз не одобрявах това. – Понсонби замълча за малко, сетне продължи: – Мога ли да попитам как е починал и защо трупът му е бил ексхумиран?

— Съжалявам, но тази информация може да бъде разкрита само пред семейството и приятелите на господин Бекман.

— Казах ви, бяхме много близки. Като се разделяхме, му подарих книга. Правил съм това само с половин дузина свои студенти за четирийсет години преподавателска дейност.

— И това е било през 1976-а?

— Не, беше през 1974-а – Професорът бе много доволен да направи тази поправка. След това му хрумна друга мисъл. Погледна отново Пендъргаст – Не е било убийство… нали?

— Наистина професоре, ако не получите разрешение от член на семейството да бъде разгласена тази информация… Вие сигурно познавате някой член на семейството, осмелявам се да кажа?

Лицето на професора посърна.

— Не, не познавам никого.

Пендъргаст повдигна учудено вежди.

— Той не беше близък със семейството си. Не си спомням изобщо да го е споменавал.

— Жалко. Значи казвате, че Бекман е заминал за Европа през 1974 година, веднага след завършването си и оттогава не сте чували за него?

— Не. Получих писмо от Шотландия, в края на август същата година. В него ми пишеше, че се готвел да напусне някаква фермерска комуна, в която се записал, и да отиде в Италия. Помислих си, че това е просто етап, през който трябва да премине. Да ви кажа истината, през последните десетина години очаквах да видя името му в някое от списанията, или може би да чуя, че е открил някоя изложба. Често си мислех за него през тези години. Наистина, господин Пендъргаст, ще ви бъда много благодарен, ако можете да ми разкажете нещо за него.

Пендъргаст не отговори веднага.

— Това би било много неправилно – и гласът му стихна.

Д’Агоста се усмихна. Ласкателството не подейства, затова Пендъргаст бе сменил курса. И бе накарал професорът да го моли за информация.

— Но можете поне да ми кажете как е починал.

Лулата му бе изгаснала и Пендъргаст изчака професорът да драсне още една клечка. След това заговори:

— Починал е като алкохолик в приют в Йонкърс и е погребан в местното гробище за бедняци.

Професорът пусна горящата клечка, върху лицето му се изписа ужас.

— Добри Боже! Нямах представа.

— Много трагична смърт.

Професорът се опита да скрие шока си, като отвори отново кутийката кибрит, ала треперещите му ръце разпиляха клечките върху пейката.

Пендъргаст му помогне да ти събере. Професорът ги напъха една по една в треперещата в ръката му кутийка. Свали лулата си, незапалена. Д’Агоста се изненада като видя, че очите на старика бяха навлажнени.

— Толкова добър студент – рече той повече сам на себе си.

Пендъргаст остави паузата да се проточи. След това извади „Животоописания на художници“ от джоба на сакото си и я подаде на Понсонби.

В един миг старикът сякаш не разпозна томчето. Но сетне възкликна бурно.

— Откъде я взехте? – попита и сграбчи бързо книгата.

— Беше сред вещите на господин Бекман.

— Това е книгата, която му подарих. – Като я отвори на форзаца, отвътре падна фотографията – Какво е това? – попита, след като я вдигна.

Пендъргаст не каза нищо, не зададе никакъв въпрос

— Ето го – каза Понсонби и го посочи на снимката – Точно такъв го помня. Трябва да е заснета във Флоренция през есента.

— Във Флоренция ли? – рече Пендъргаст. – Би могла да бъде заснета, където и да е в Италия.

— Не, познавам фонтана зад тях. Той се намира на площад „Санто Спирито“. Студентите винаги се събират там. А тук, отзад, може да се види портата на Палацо Гуадани, който е овехтял студентски пансион. А казвам, че е направена през есента, защото са облечени по този начин, макар че би могло да бъде и през пролетта.

Пендъргаст взе снимката и попита небрежно:

— Другите студенти на снимката също ли са от Принстън?

— Никога не съм виждал някого от тях. Трябва да се е запознал с тях във Флоренция Както вече казах, площад „Санто Спирито“ беше сборен пункт за чуждестранните студенти. И още е. – Той затвори книгата. Изглеждаше много уморен, гласът му трепереше. – Рейниър… Рейниър беше толкова обещаващ.

— Всички се раждаме като обещаващи, професоре – рече Пендъргаст и се изправи, но после се поколеба – Можете да задържите книгата ако желаете.

Но Понсонби изглежда не го чу. Раменете му бяха увиснали, галеше гръбчето на томчето с трепереща ръка.

* * *

Докато пътуваха към Ню Йорк в спускащия се здрач, Д’Агоста се размърда неспокоен на дясната седалка.

— Удивително е как измъкна от професора толкова информация, без той дори да се усети.

Беше наистина удивително, но и малко тъжно: въпреки високомерието и властния характер на професора, той бе силно разчувстван от новината за смъртта на любим студент, дори да не го бе виждал три десетилетия.

Пендъргаст кимна.

— Ето ти едно правило, Винсънт: колкото повече не желае да сподели информация даден субект, толкова по-добре е информацията, която в крайна сметка дава. А информацията на доктор Понсонби е като злато.

Очите му блеснаха в мрака.

— Както изглежда са се запознали във Флоренция през есента на 74-а.

— Точно така. Там им се е случило нещо, нещо толкова необичайно, че да доведе до две убийства трийсет години по-късно – Обърна се към Д’Агоста: – Знаеш ли старата поговорка. Винсънт „Всички пътища водят към Рим“.

— Шекспир?

— Много добре. В този случай обаче изглежда, че всички пътища водят към Флоренция. И точно натам ще водят и нашите пътища.

— Към Флоренция ли?

— Точно така. Не се съмнявам, че и Булард се е запътил натам, ако вече не е пристигнал.

— Радвам се, че няма спорове относно моето идване – каза Д’Агоста.

— Не бих приел друго решение, Винсънт. Твоите полицейски инстинкти са първокласни. Точността ти в стрелбата е удивителна. Знам, че мога да ти се доверя в трудна ситуация. А боя се, че вероятността да попаднем в такава ситуация е доста голяма. Затова ако нямаш нищо против, измъкни пак лаптопа и направи резервации за билетите ни веднага. Първа класа ако нямаш нищо против, с отворена дата за завръщането ни.

— И кога отпътуваме?

— Утре заран.

48.

Д’Агоста слезе от таксито на пресечката на 136-а улица и „Ривърсайд“. След случилото му се при първото посещение в рушащата се резиденция на Пендъргаст, по никакъв начин не можеха да го накарат да използва обществения транспорт. И все пак, предпазливостта го накара да слезе една пряко по-рано. Някак си усещаше, че и Пендъргаст би предпочел да постъпи така.

Измъкна единствения си куфар от задната седалка и подаде петнайсет долара на шофьора.

— Задръжте рестото.

— Както желаете.

И таксиджията отпраши. Като видя Д’Агоста с куфара му той се бе надявал да го откара до летището и никак не бе доволен, когато разбра, че трябва да пътува до Харлем.

Д’Агоста го изгледа как зави с пълна скорост зад ъгъла и изчезна. След това огледа внимателно „Ривърсайд драйв“, прозорците, стълбите, тъмните места между уличните лампи. Всичко изглеждаше спокойно. Вдигна куфара и затича в тръс на север.

Потрябва му около половин час да се подготви за пътуването. Не си напрали труда да се обажда на жена си – както вървяха нещата, следващия път вместо нея щеше да му се обади адвокатът й. Шефът на Саутхамптънското управление Маккрийди се зарадва, че предприема това непланирано пътуване като част от променените му задължения към ФБР. Шефът го въртяха на шиш за бавното напредване на разследването, а това пътуване бе своего рода кокал, който да подхвърли на пресата: „Полицай от Саутхамптънското управление е изпратен в Италия по горещи следи“. Предвид ранния им полет, Пендъргаст бе предложил и двамата да прекарат нощта в Ню Йорк, в къщата му на „Ривърсайд драйв“. И ето го сега тук, с куфар в ръка, и само броени часове полет го деляха от земята на предците му. Тази мисъл бе едновременно и ободряваща, и отрезвяваща.

Единственото, което щеше да му липсва, помисли си той, докато приближаваше края на карето от жилищни сгради, бе разцъфтяващата му връзка с Лора Хейуърд. Макар че бясното темпо през последните няколко дни ги държа разделени, Д’Агоста осъзна, че бе започнал да изпитва за първи път след почти двайсет години онова постоянно, нисковолтово усещане за ухажване. Когато й позвъни от хотела си, за да й съобщи, че ще пътува на сутринта с Пендъргаст за Италия, тя не каза нищо в продължение на няколко секунди. А след това му каза простичко: „Пази си задника, Вини“. Надяваше се тази екскурзиика да не обърка нещата.

Пред него се издигаше сградата в стил „Beaux Arts“ на „Ривърсайд“, номер 891. Прекоси улицата, мушна се през желязната порта и пое по подходната алея към арката на портала. На почукването му отговори Проктър, който безмълвен го съпроводи през ечащите галерии и украсени с гоблени стани към библиотеката. Тя сякаш се осветяваше само от буйния огън, който бумтеше в камината. Д’Агоста се взря във внушителната зала с библиотечни шкафове покрай стените и забеляза, че Пендъргаст бе в дъното й. Агентът бе гърбом към вратата, застанал пред дълга маса и пишеше нещо на жълта хартия. Д’Агоста чуваше прашенето на огъня, скрибуцането на перото върху хартията Констанс я нямаше, но той едва-едва дочу някъде далеч тъжните звуци на цигулка.

Д’Агоста се прокашля, почука на рамката на вратата.

Пендъргаст веднага се обърна.

— А, Винсънт. Влизай.

Пендъргаст мушна хартията малка дървена и инкрустирана със седеф кутия, която бе на масата. След това я запори внимателно и я бутна настрани. На Д’Агоста му се стори, че Пендъргаст искаше той да не види какво бе съдържанието й.

— Искаш ли нещо освежително? – попита агентът, докато прекосяваше залата. – Коняк, калвадос, арманяк, бъдуайзър?

Гласът му бе обичайният бавен, провлачен и сякаш намазан с масло южняшки говор, но в очите му имаше странни проблясъчета, които Д’Агоста не бе виждал преди.

— Не, благодаря.

— Тогава аз ще си взема, ако не възразяваш. Моля те, седни.

Пендъргаст отиде до един бюфет и си наля два пръста кехлибарена течност в една голяма чаша.

Д’Агоста го наблюдаваше внимателно. В движенията му имаше нещо необичайно, някаква странно колебание, което – в съчетание с изражението му – обезпокои Д’Агоста по необясним начин.

— Какво се е случило? – попита инстинктивно.

Пендъргаст не отговори веднага. Вместо това остави гарафата, взе чашата си и се настани в срещуположното на Д’Агоста кресло. Отпи замислено глътка сетне – втора.

— Навярно мога да ти кажа – рече той най-сетне тихо, сякаш вземаше някаква решение. – Всъщност, ако някой друг може да узнае, то това ще бъдеш ти.

— Какво да узная? – попита Д’Агоста.

— Пристигна преди половин час – отвърна Пендъргаст. – Не бе възможно да пристигне в по-неподходящ момент. Въпреки това няма какво да се направи: стигнахме твърде далеч в това разследване, за да променяме курса си.

— Какво е пристигнало?

— Това – Пендъргаст кимна към сгънато писмо върху масата между тях. – Хайде, вземи го: вече съм взел необходимите предпазни мерки.

Д’Агоста не знаеше какво точно имаше предвид с това, но се наведе, взе писмото и внимателно го разтвори. Хартията бе красива ленена очевидно ръчна изработка. В горния край на листа имаше щампован релеф: око без мигли над две луни и клекнал лъв под тях. Отначало Д’Агоста помисли, че листът бе празен. Но после забеляза изписана с красив, старомоден почерк дата в средата на страницата: 28 януари. Изглежда бе изписана с паче перо.

Д’Агоста остави листа на масата.

— Не разбирам.

— От брат ми е – Диоген

— От брат ти ли? – попита изненадан Д’Агоста. – Мислех, че е умрял

— За мен е умрял. Поне беше, доскоро.

Д’Агоста зачака да чуе повече. Знаеше, че не бива да говори. Изразите на Пендъргаст бяха станали колебливи, почти накъсани, сякаш намираше темата за непоносимо отблъскваща.

Пендъргаст отпи още една глътка арманяк.

— Винсънт, в моето семейство в продължение на много поколения е имало наследствена лудост. Понякога тя е била в лека, дори полезна форма. Боя се обаче, че по-често тя се проявява чрез удивителна жестокост и зло. За съжаление мракът е достигнал най-голям разцвет при сегашното поколение. Разбираш ли, брат ми Диоген е едновременно и съвсем луд – и крайно нечестив. – и най-поразителният член на нашето семейство, който някога е бил на тази земя. Това ми стана ясно още от най-ранна възраст. И паради това е истинско щастие, че ние двамата сме последните представители на рода.

Д’Агоста продължи да изчаква.

— Като малко дете Диоген се занимаваше с някои експерименти. Конструираше много сложни машини за примамване, залавяне и измъчване на малки животни. Мишки, зайци, опосуми. Тези машини бяха блестящи по един ужасен начин. Фабрики за болка, така ги наричаше с гордост, когато в крайна сметка го откриваха. – Пендъргаст направи пауза. – Интересът му скоро стана още по-екзотичен. Започнаха да изчезват домашни любимци – първо котки, след това кучета, – които повече не можеха да бъдат открити. Прекарваше цели дни в портретната галерия, взрян в картините на нашите предци, особено онези, сполетени от преждевременна смърт. А когато порасна – и разбра, че е наблюдаван с нарастващо внимание изостави тези забавления и се вглъби в себе си. Изливаше своите черни блянове и ужасната си творческа енергия в поредица от тайни дневници. Държеше ги добре скрити. Много добре, даже: потрябваха ми две години тайни наблюдения като юноша, за да ги открия. Прочетох само една страница, но това ми стигаше. Никога няма да я забравя – докато съм жив. След това думите вече не бяха същите за мен. Не е нужно да казвам, че веднага изгорих всички дневници. Той ме мразеше преди това, но този мой акт ми спечели вечния му гняв.

Пендъргаст отпи отново, след това бутна недопитата си чаша настрани.

— Последният път, когато видях Диоген, той беше на двайсет и една години. Беше получил наследството си. Каза, че е планирал ужасно престъпление.

— Едно-единствено престъпление? – повтори Д’Агоста.

— Не спомена никакви подробности. Мога само да се спра на използваната от него дума „ужасно“. За да бъде нещо наистина ужасно за него – гласът на Пендъргаст заглъхна, но той бързо заговори отново: – Достатъчно е да кажа, че това ще бъде анатема за един разумен размисъл. Само той, в безграничната си лудост, можеше да схване злото. Как, кога, къде, срещу кого – нямах никаква представа. Той изчезна в същия онзи ден, отнасяйки със себе си наследството, и оттогава нито съм го виждал, нито съм го чувал – досега. Това е второто му писмо до мен. В първото бе изписана същата дата. Не знаех какво да мисля. Пристигна точно преди шест месеца. А сега – това. Значението му вече е очевидно.

— Не и за мен.

— Предупреждава ме. Престъплението ще стане след деветдесет и един дни. Това е предизвикателството му към мен – омразния му сродник. Подозирам, че плановете му са вече готови. Това писмо е равносилно на хвърлянето на рицарската ръкавица в краката ми, да ме предизвика да се опитам да го спра.

Д’Агоста гледаше писмото ужасен.

— И какво ще правиш?

— Единственото, което мога. Ще приключа това наше разследване колкото е възможно по-бързо. И чак тогава мога да се заема с брат си.

— И ако го намериш? Какво ще последва?

— Трябва да го намеря – рече Пендъргаст с тиха ярост. – А какво ще направя… – той замлъкна за миг, после додаде: – Към ситуацията ще се действа с крайна решителност.

Изражението на агента бе тъй ужасно, че Д’Агоста се извърна.

В библиотеката задълго се възцари тишина. Най-накрая Пендъргаст се изправи. Един поглед бе достатъчен за Д’Агоста, за да разбере, че темата бе изчерпена.

Гласът на Пендъргаст си върна отново обичайния хладен тон:

— Като офицер за връзка със Саутхамптънското управление, бе логично да предложа да бъдеш и връзка с Нюйоркското управление. Това разследване започна в Съединените щати и може да завърши тук. Уредил съм да работиш с капитан Хейуърд като връзка. Това ще изисква да бъдеш редовно в контакт с нея – по телефона и електронната поща.

Д’Агоста кимна.

Пендъргаст го погледна.

— Надявам се, че това те устройва?

— Няма проблеми – отвърна Д’Агоста с надеждата, че не се изчерви. „Има ли нещо, което този човек не знае?“

— Много добре. – Пендъргаст се изправи. – А сега трябва да си приготвя багажа за пътуването и да поговоря с Констанс. Тя ще остане тук, разбира се, за да се занимава с колекциите и да прави допълнителни проучвания, ако са ни необходими. Проктър ще се погрижи да се настаниш удобно. Ако ти потрябва нещо, не се колебай да позвъниш.

Пендъргаст протегна ръка

— Буона ноте[18]. И приятни сънища.

* * *

Стаята, в която бе отведен Д’Агоста бе на третия етаж и гледаше към задния двор. Беше точно такава, от каквато се бе опасяват: мъждиво осветена с висок таван, с тъмни, от мачкано кадифе тапети и тежка махагонова мебелировка. Миришеше на стари тъкани и на дърво. Върху стените бяха окачени картини в тежки позлатени рамки: пейзажи, натюрморти и няколко етюда с маслени бои, които бяха странно обезпокояващи, ако ги разгледаш съвсем отблизо. Дървените жалузи бяха плътно затворени и никакъв шум не проникваше отвън през дебелите каменни стени. И все пак стаята, както и цялата къща бе безупречно чиста; мебелите – съвременни, а огромното викторианско легло, в което най-сетне си легна – изключително удобно с чистите си, хладни чаршафи. Меките възглавници бяха разбухвани от някоя невидима домакиня, а пухената завивка, която придърпа върху себе си бе разкошна.

И въпреки това сънят не дойде бързо. Д’Агоста лежеше, вгледан в тавана, и дълго, дълго си мисли за Диоген Пендъргаст.

49.

Лок Булард се бе отпуснал на задната седалка на мерцедеса, който пътуваше по виале[19] „Микеланджело“ над Флоренция, големите вили от осемнайсети век на най-богатите флорентинци не се виждаха зад високите стени и масивите железни порти. Лимузината мина покрай Пиацале и Булард хвърли бегъл поглед към изумителната гледка: Дуомо, Палацо Векио, река Арно. Колата се спусна към древната Порта Романа.

— Мини през стария град – каза Булард.

Шофьорът показа пропуска си на полицая на портата и лимузината се спусна по криволичещите улички, първо на север, след това на запад, мина през още една порта в древните стени, обграждащи града. Дворците от Ренесанса, превърнати в жилищни сгради през деветнайсети век отстъпваха място на безлични жилищни блокове, строени през петдесетте години на XX век, и накрая – зловещи на вид общински жилища и високи бетонни мастодонти. Нямаше магистрали, а лабиринт от претъпкани улички, рушащи се фабрики, тук-там се мяркаше малка градинка или няколкостотин квадратни метра лозе.

След половин час лимузината вече пълзеше по мърлявите улици на Синя, едно от най-грозните индустриални предградия, сив масив от здания, които се простираше в долината на Арно. На бетонните балкони в неподвижния въздух висеше пране. Единствено далечните зелени хълмове на Карминяно, върху най-високия, от които се издигаше замък, напомняха, че това бе красивата Тоскана.

Булард не виждаше нищо отвъд тъмните стъкла и не разговаряше с шофьора. Грубоватото му лице бе напълно безизразно, дълбоко разположените му очи под големите, надвиснали вежди – студени. Единствено бавно движещите се мускули на челюстите му, които ту се свиваха, ту се отпускаха, подсказваха за голямото му вълнение.

Най-накрая лимузината зави в безлична, задънена уличка и спря пред занемарена ограда от метална мрежа с портал и будка за пазача. Отвъд оградата предградието свършваше и се разкриваше изненадващата гледка на един нов свят: странен свят на тъмни дървета, лози и покрити с избуял бръшлян могили и някакви безформени силуети.

Лимузината бе проверена и бе пусната да навлезе в този тъмен, фантастичен пейзаж. Отблизо зелените силуети можеха да бъдат определени като разрушени сгради, тъй потънали в пълзящата растителност, че изглеждаха като естествени скали. И все пак това не бяха древни руини, каквито в Италия могат да се видят на много места. Тези купища срутена зидария никога не се посещаваха от туристи. Те датираха от първите десетилетия на двайсети век. Лимузината се промъкваше като акула през развалините, мина покрай стари общежития, широки улици деляха редици къщи, които някога са били хубави, вървяха покрай потънали в зеленината товарни железопътни рампи и срутени лаборатории – и, над всичко в синьото тосканско небе се издигаше тухлен комин, висок колкото трийсететажна сграда. Единственото указание за това какво е било някога това място, бе избелелият надпис на комина, едва различимите букви изписваха NOBEL S.G.E.M.

Охраната на обекта изглеждаше подвеждащо хлабава. Телената ограда на външния периметър бе стара и грохнала. Една решителна група тийнейджъри лесно би могла да влезе. Ала въпреки разрухата, мястото не показваше признаци да са влизали хора. Нямаше боклуци, графити, нямаше останки от огньове или от строшени винени бутилки.

Лимузината бавно се промъкваше из лабиринта от обрасли с бурени пътища, зави покрай редица огромни складове, сега празни, с прозорци кого мъртви очи: покрай напуканите им стени имаше поляни с диви ягоди. Колата мина под арка в стара тухлена стена, покрай още развалини и купчини тухли и разрушен бетон, за да стигне до втори портал. Той бе много по-съвременен от първия: намираше се в модерна двойна и устойчива на взрив телена ограда с тънка жица на кльон най-отгоре, заобиколена от широко поле осеяно със сензори за улавяне на движение.

Лимузината отново бе проверена, този път много по-внимателно, след което портите се отвориха по електронен път на добре смазаните си панти.

И тук погледът се сблъскваше с потресаващ контраст. Зад последната разрушена фасада – удавена в растителност – се намираше грижливо окосена морава, която се спускаше към блестяща сграда от титан и стъкло, архитектурен шедьовър, скрит сред руините. Тя бе заобиколена от съвършено подрязани и оформени храсти. Автоматична система за поливане хвърляше дъждовни арки, които блестяха в цветни дъги под силното флорентинско слънце.

Пред сградата стояха трима мъже. Когато черната кола спря, един от тях, силно развълнуван, но опитваш се да скрие това се спусна и отвори вратата.

Beniornaio, Signor Bullard.[20]

Булард слезе от колата огромното му тяло изглеждаше сякаш още по-масивно, когото се изправи. Пренебрегна протегнатите ръце и се разкърши. Гледаше над главите на мъжете, сякаш те не съществуваха. Масивното му, грозно, възлесто лице бе непроницаема маска.

— Ще се радваме да обядвате с нас, сър, преди да…

— Къде е? – прекъсна го рязко Булард.

Последва слисване и мълчание.

— Последвайте ме насам.

Групичката се обърна и Булард я последва по настланата с варовик пътека към хладния интериор на сградата. Минаха по коридор с две автоматични врати, които се отваряха само след скенер на ретината на водещия групата. В един момент Булард спря и надникна в стая с врата към коридора. Другите също спряха в очакване. Стаята бе лаборатория, пълна с апаратура, а върху белите „черни“ дъски бяха изписани формули.

Булард пристъпи вътре, погледна към близката маса, покрита с конуси, които приличаха на самолетни носове.

Всеки бе боядисан различен цвят, с топлийка бяха прикрепени етикети с химически формули. Във внезапен пристъп на сляпа ярост Булард вдигна ръка и помете конусите от масата. След това се обърна и без да изрече и дума продължи по коридора.

Стигнаха до трета врата, по-дебела и по-малка от предишните, изработена от неръждаема стомана и бронз. Отвътре се чу вик. Всички се обърнаха натам.

Към тях крачеше елегантно облечен мъж с побеляло от гняв лице.

— Спрете – каза той. – lo domando iota spiegazione. Signor Bullard, anche da Lei. Исхам обяснения, дори от вас.

Мъжът препречи пътя им към вратата, ръстът му бе наполовина на този на Булард, но излъчваше благородство в гнева си.

Последва светкавично движение, изпъшкване и мъжът се строполи на земята след удар в корема. Присви се и застена, а Булард го ритна злобно с носа на обувката си – толкова силно, че се чу звукът от чупенето на ребра. Мъжът изпъшка и се претърколи от болката.

Булард се обърна към един от мъжете.

— Аз уволних този човек. Мартинети злоупотреби. Дълбоко съжалявам, че се възпротиви на задържането си, че нападна служител от охраната и трябваше да бъде усмирен от този служител. – Обърна се към един от охранителите – Чу ли какво казах?

— Да, сър – отвърна мъжът с американски акцент.

— Извикай хора да отстранят този човек и да му предявят обвинения за незаконно навлизане в територията.

Булард прекрачи през рухналия мъж и сам застана пред скенера за ретина. Чу се изщракване и вратата се отвори, разкривайки профила си от стомана и бронз. Зад нея имаше малко хранилище. На една страна имаше няколко твърди диска, всеки в прозрачна пластмасова кутия, грижливо подредени върху пластмасови шкафове за документи. Срещу тях се намираше малка, правоъгълна кутия от полиран орех, заобиколена от маса електронни инструменти: сензори за контрол на климата, екранчета, съобщаващи влажността, сеизмограф, газов анализатор, барометри и датчици на термометри. Булард отиде при кутията, улови я внимателно за дръжката. Беше толкова лека, че в масивната ръка на Булард изглеждаше като перушинка. Обърна се.

— Да вървим.

— Господин Булард може би ще поискате да проверите съдържанието й?

Булард се обърна към мъжа, който бе изрекъл тава.

— Скоро ще го проверя. И ако не е онова, което очаквам, загубата на работа ще бъде най-малката ви грижа.

— Да, сър.

Напрежението в помещението бе почти осезаемо. Мъжете пристъпваха неспокойно от крак на крак, очевидно не им се искаше да тръгват. Булард мина покрай тях, наведе се да мине през вратата на хранилището, обърна се и попита:

— Идвате ли?

Мъжете го последваха. Вратата се затвори зад тях със съскане. Булард прекрачи отново през Мартинети и мина през двете автоматични врати, следван от останалите; единственият звук, който се чуваше, бе потракването на токовете им по полирания под. След няколко минути той бе отново на тротоара – пред мерцедеса с работещ на празен ход двигател. Мъжете стояха на тротоара и гледаха Булард не знаеха какво друго да правят. Никой повече не спомена за обяд.

Без дори да се обърне. Булард влезе в колата и хласна вратата.

— Към вилата – рече той и постави внимателно дървената кутия в скута си.

50.

Д’Агоста застана до прозореца на апартамента си в хотел „Лунгарно“ и се взря в дълбоко зеленото на Арно, със светложълтите дворци на Флоренция по двата бряга и Понте Векио, с назъбения контур на ниските здания, надвиснали над реката. Изпита странно чувство на очакване, дори на известно главозамайване. Не бе сигурен дали се дължеше на умората от полета или на факта, че бе за пръв път в страната, откъдето произхождаше родът му.

Бащата на Д’Агоста бе напуснал Неапол като момче с родителите си малко след войната, за да избяга от ужасния глад на 44-а. Установили се на улица „Кармайн“ в Ню Йорк Сити. Баща му, Вито, бесен на засилващата се мощ на мафията, бе отвърнал като бе станал полицай, при това адски добър. Плакетите и наградите му още стояха в стъклен шкаф върху камината като свети реликви: боен полицейски кръст, медал за доблест. Д’Агоста бе израсъл на улица „Кармайн“ в средата на италиански имигранти от Неапол и Сицилия, потопен в езика, религията и циклите на свещени дни и празници. От детството му Италия носеше за него атмосферата на митично място.

И ето, че бе в страната.

Усети как в гърлото му засяда голяма буца. Не очакваше да изпадне такова емоционално изживяване. Това бе родината на предците му от хиляди години. Италия бе родното място на толкова неща: изобразителното изкуство, музиката, науката, астрономията. И големите имена започнаха да препускат в съзнанието му: Август Цезар, Цицерон, Овидий, Данте, Христофор Колумб, Леонардо да Винчи, Микеланджело, Галилей… Списъкът обхващаше повече от две хиляди години. Д’Агоста бе сигурен, че никоя друга нация на света не бе родила толкова гении.

Отвори прозореца и вдиша въздуха. Това бе нещо, което жена му изобщо не бе успяла да разбере – огромната гордост от миналото му. Винаги бе смятала това за глупаво. Е, не бе чак толкова учудващо. Беше англичанка. А какво са направили англичаните, освен да надраскат няколко пиеси и поеми? Италия бе родното място на Западната цивилизация. Земята на предците му. Някой ден ще доведе тук и сина си Вини.

Тези възхитителни спомени бяха прекъснати от почукване на вратата. Беше камериерът с багажа му.

— Къде да го оставя, сър? – попита той на английски.

Д’Агоста махна с ръка и подхвърли небрежно на италиански:

— Buon giorno, gauglione. Pe’ piacere lassate valige ahhecino a liett, grazie.

Камериерът го изгледа странно, на Д’Агоста му се стори дори – с известно презрение.

— Извинете? – попита на английски.

Д’Агоста се подразни за миг.

— valige, aggia ritt, metitellc alla рече и посочи леглото.

Камериерът постави двете чанти до леглото. Д’Агоста бръкна в джоба си и не можа да намери банкнота с по-малка стойност от пет евро. Подаде я на камериера.

— Grazie, signore lemolto gentile, Sc leha bisogno dluahtascosa mdica.

След което камериерът си тръгна.

Д’Агоста не разбра и думица след Grazie, Signore. Не му звучеше като езика, който баба му говореше. Поклати глава: сигурно го объркваше флорентинският акцент, не бе възможно да бе забравил чак толкова. В крайна сметка италианският бе майчиният му език!

Огледа се. Никога не бе отсядал в подобна хотелска стая – върхът на чистотата, сдържаният вкус и елегантност. Беше и огромна: почти апартамент всъщност, с баня, всекидневна, мраморна вана, кухия и добре зареден бар, а едната стена бе цялата в прозорци, гледащи към Арно, Понте Векио, галерията „Уфици“, големия купол на Дуомо. Стаята сигурно струваше цяло състояние, ала Д’Агоста отдавна се бе отказал да се тревожи за това как Пендъргаст харчеше парите си, ако изобщо бяха негови пари. Агентът си оставаше мистериозен както винаги.

На вратата отново се почука леко и Д’Агоста отвори. Беше Пендъргаст. Детективът влезе – пак облечен в черно, което във Флоренция изглеждаше още по не на място, отколкото в Ню Йорк. В едната си ръка стискаше сноп хартии

— Харесва ли ти стаята. Винсънт?

— Малко е претрупана, има скапан изглед към някакъв стар мост, но ще свикна.

Пендъргаст се настани на дивана и подаде на Д’Агоста снопчето листи.

— Там имаш permesso dsoggiorno – разрешително за носене на оръжие, право да извършваш разследвания от Questura[21], твоя codice piscale и някои други книжа, които трябва да бъдат подписани. И всичко това благодарение на добрия граф.

Д’Агоста взе книжата.

— Фоско ли?

Пендъргаст кимна:

— Италианската бюрокрация мърда бавно и добрият граф й даде начален шут заради нас.

— Той тук ли е? – попита Д’Агоста не особено въодушевен.

— Не. Може би ще дойде по-късно. – Пендъргаст се изправи и отиде до прозореца. – Ето там е семейният му дворец, отвъд реката до двореца Корсини.

Д’Агоста погледна средновековната сграда с назъбения и парапет.

— Хубава къщица.

— Наистина. Собственост е на фамилията от края на тринайсети век.

На вратата отново се почука.

— Trasite – извика Д’Агоста, горд, че можеше да използва италианския си пред Пендъргаст.

Камериерът влезе отново, понесъл кошничка с плодове.

— Signori?

— Faciteme u piacere’ lassaiele ncoppa о tavule.

Камериерът не пристъпи към масата, а вместо това каза на английски:

— Къде да ги оставя?

Д’Агоста погледна към Пендъргаст и забеляза весели пламъчета в очите му.

— O’tavole – отвърна по-рязко.

Мъжът продължаваше да си стои с кошничката в ръка гледаше ту масата ту – писалището, и накрая я остави върху бюрото. Д’Агоста изпита раздразнение от преднамереното му неразбиране – да не би да му бе дал по-малък от обичайното бакшиш? Думите, които толкова често бе чувал от баща си, се лееха свободно:

Allora qual е о prohlema, sturdo? Nun mcapisc l? Ma che e parl’ o francese? Mannagi’ a miseria.

Камериерът излезе объркан от стаята. Д’Агоста погледна Пендъргаст и забеляза, че агентът прави неуспешен опит да прикрие смеха си.

— Какво толкова смешно има? – попита Д’Агоста.

Пендъргаст успя да се сдържи.

— Винсънт, не съм знаел, че имаш такива езикови способности.

— Италианският е първият ми език.

— Италиански ли? И италиански ли говориш?

— Какво искаш да кажеш с това „и“? На какъв език мислиш, че говорих преди малко?

— Прозвуча ми като неаполитански, който често бива определян като италиански диалект, но всъщност си е отделен език. Пленителен език при това, но разбира се, е неразбираем за един флорентинец.

Д’Агоста се смрази. Неаполитански диалект ли? Тази мисъл никога не му бе хрумвала. Разбира се, имаше семейства, които говореха на сицилиански диалект, когато беше малък в Ню Йорк, но той просто бе приел, че собственият му език е истинският италиански. Неаполитански ли? Няма начин. Той говореше италиански.

Като забеляза изражението му, Пендъргаст продължи:

— Когато Италия се обединила през 1871 година, имало шестстотин диалекта. Започнал дебат на кой език да говори новата държава. Римляните смятали, че техният диалект е най-добър, в крайна сметка това било Рим. Жителите на Перуджа смятали своя диалект за най-чист, защото там бил най-старият университет в Европа. Флорентинците настоявали за своя, защото това бил езикът на Данте. – Агентът се усмихна отново – Е, Данте се наложил.

— Никога не съм знаел.

— Но хората продължили да говорят на своите диалекти. Дори когато родителите са емигрирали, само малка част от населението говорела официалния италиански. Чак след навлизането на телевизията италианците започнали да изоставят диалектите и да говорят на един и същи език. Онова, което ти смяташ за „италиански“, всъщност е диалектът на Неапол, богат, но за съжаление умиращ език, с влияние от испанския и френския.

Д’Агоста бе поразен.

— Кой знае? Може би разследването ни ще ни отведе на юг, където ще блеснеш. Но засега, като виждам, че наближава времето да вечеряме, какво ще кажеш да излезем да хапнем? Знам една чудесна малка osterta[22] на площад „Санто Спирито“, където има и един любопитен фонтан, който мисля, че ще бъде от интерес за разследването ни.

Пет минути по-късно крачеха из криволичещите средновековни улички на Флоренция, които ги изведоха до широк, обширен площад, засенчен от конски кестени и заключен от три страни от красиви ренесансови сгради с мазилка в нюансите на слонова кост, жълто и охра. Над всичко в края, близо до реката доминираше обикновената фасада на църквата Санто Спирито, строга в своята простота. Стар мраморен фонтан ромолеше весело в средата на площада. Студенти с ранички се тълпяха около него, пушеха цигари и си бъбреха.

Пендъргаст небрежно извади снимката на Бекман от джоба си, вдигна я срещу фонтана, а след това бавно започна да обикаля площада, докато фонът на фотографията не съвпадна. Гледа така дълго време. След това прибра снимката.

— Ето тук са стояли четиримата, Винсънт – посочи той.

— А там, отзад, е Палацо Гуадани, сега превърнат в студентски pеnsione[23]. Утре ще попитаме дали някой си спомня за нашите приятели, макар че не храня големи надежди за това. Но нека идем да вечеряме. В настроение съм да похапна телешки език с бели трюфели.

— На мен ми стига и един чийзбургер с пържени картофи.

Пендъргаст се обърна към него с ужасено изражение.

Д’Агоста се усмихна дяволито.

— Просто се майтапех.

Прекосиха площада и влязоха в малък ресторант – Ostrerta Santo Spirito. Масите бяха извадени навън, хората се хранеха и пиеха вино, а оживените им разговори се носеха над площада.

Пендъргаст изчака да го отведат до свободна маса и даде знак на Д’Агоста да сяда.

— Трябва да ти кажа Винсънт, че напоследък изглеждаш в по-добра форма.

— Щото тренирам. А след онзи излет в парка „Ривърсайд“ ходя редовно и на стрелбището.

— Уменията ти на стрелец са почти легендарни. А те могат да се окажат много полезни за малкото приключение, което ни предстои утре вечер.

— Приключение ли? – Д’Агоста се чувстваше уморен, но изглежда часовата разлика действаше възбуждащо върху Пендъргаст.

— Ще идем в Синя, на посещение в тайната лаборатория на Булард. Докато ти се мотаеше в хотелската си стая този следобед, аз разговарях с различни държавни служители от Флоренция и се опитвах да се сдобия с данни за дейността на Булард и БЕИ тук. Но дори влиянието на Фоско не ми помогна. Изглежда Булард разполага с всички необходими връзки – или поне знае къде да харчи парите си. Успях да се сдобия само с отдавна остаряла карта на завода му. Във всеки случай е ясно, че няма да стигнем доникъде по обичайните канали.

— Доколкото разбирам, той не знае, че сме дошли.

— Нашето посещение ще бъде стил „проникване“. Утре заран мажем да се снабдим с нужната ни екипировка.

Д’Агоста бавно кимна.

— Сигурно ще бъде вълнуващо.

— Нека се надяваме да не бъде прекалено вълнуващо. Колкото повече остарявам, Винсънт, толкова повече предпочитам да прекарвам вечерите си тихо у дома, вместо да се стрелям с някого в тъмното.

51.

Брайс Хариман крачеше на север по Пето авеню, проправяше си умело път всред тълпите, а мислите му бяха заети с дяволските убийства. Ритс бе прав, статията за Фон Менк наистина бе докоснала някакъв нерв на града. Засипаха ги телефонни обаждания. Повечето – от побърканяци, разбира се, вестникът все пак бе „Поуст“, – но той не можеше да си спомни по-силна реакция на една статия. Цялата тази история със златното сечение и как то се вписваше в историческите дати, ореолът на математиката – за един невежа всичко това звучеше като непоклатим научен факт. И Хариман трябваше да си признае, че бе много загадъчно това съвпадение на датите.

Мина покрай клуб „Метрополитън“ и хвърли поглед към чудесата на старите пари на Ню Йорк вътре. Това бе неговият свят или по-скоро – светът на предците му. И макар да наближаваше възрастта, когато вече можеше да очаква първите покани за престижни клубове (уредени от баща му), той се страхуваше, че сегашната му служба в „Поуст“ можеше да бъде пречка за това. Трябваше да се върне в „Таймс“, и то – бързо.

А това бе серията от репортажи, която щеше му помогне да го стори.

Ритс го обичаше – или поне дотолкова, доколкото онова влечуго можеше да обича някого. Но добрата тема бе като огън. Трябваше да бъде подхранвана. А тази вече тръгваше към канала. Усещаше, че благоразположението на Ритс щеше да се изпари тъй бързо, както се бе и породило, и щеше да го остави уязвим с новото му голямо увеличение на заплатата. Трябваше му развитие, па било то и манипулирано. Точно това се надяваше да му донесе завръщането при жилищната сграда на Кътфорт. Предишните му публикации вече бяха събрали редиците на думкащите Библията, поклонниците на дявола, готите, смахнатите, сатанистите и ню-ейджърите, които се събираха всеки ден в покрайнините на Сентръл парк срещу сградата. Вече имаше няколко сбивания, подхвърляне на обидни думи, няколко посещения от нюйоркската полиция в опити да разпръснат хората. Но всичко бе неорганизирано. Всички реакции се нуждаят от катализатор и тази не бе по-различна.

Наближаваше 68-а улица. Вече виждаше насъбралите се побърканяци в парка откъм Пето авеню, всяка групичка – под своя китка дървета. Промъкваше се от група към група пробиваше си с лакти път през кръга зяпачи. След последното му идване нищо не се бе променило особено, само тълпата се бе разраснала. Един сатанист, облечен в черни кожени дрехи, стиснал бутилка „бъд“, ругаеше ню-ейджърите в конопени роби. Носеше се миризма на бира и на марихуана досущ като на рок-концерт. В дъното един мъж в избелели дънки и с карирана риза с къси ръкави говореше пред доста голяма публика. Хариман не можеше да чуе какво казва, но по всичко личеше, че този кръг от хора бе най-големият.

Хариман се отдели от кръга на зяпачите и се приближи към мъжа. Той проповядваше, това бе ясно, но изглеждаше нормален, а гласът му, макар и да доближаваше границите на истерията, звучеше спокойно, образовано, разумно. И тълпата около него се увеличаваше. Сума зяпачи бяха привлечени от думите му, дори някои от сатанистите и готите се бяха заслушали.

— Това е удивителен град – говореше мъжът, – тук съм от двайсет и четири часа, но вече мога спокойно да заявя, че на света няма друг като него. Високите сгради, лимузините, хубавите хора. Всичко това заслепява окото, така е. За пръв път съм в Ню Йорк сити. И знаете ли какво ме поразява най-много, повече от блясъка и разкоша? Бързането. Огледайте се, приятели. Погледнете минувачите. Погледнете колко бързо вървят, говорят по телефоните си или гледат право пред себе си. Никога не съм виждал нещо подобно. Погледнете хората в преминаващите таксита и автобус и – дори когато не се движат, те сякаш бързат. И аз знам с какво са толкова заети всички. Слушах много, откакто пристигнах. Може би съм изслушал вече хиляди разговори, повечето от тях – едностранчиви, тъй като жителите на Манхатън изглежда предпочитат да говорят по клетъчните си телефони, вместо да разговарят с реални хора, лице в лице. С какво са толкова заети? Заети са със себе си. С утрешната голяма среща. С резервациите за вечеря. С това да мамят половинките си. С това да забият нож в гърба на бизнес-партньорите си. С всякакви планове и интриги, и стратегии, нито една, от които не е по-дългосрочна от следващото пътуване до „Клуб Мед“. Колко от тези хора мислят за трийсет, четирийсет години напред – за собствената си тленност? Колко от тези хора се стремят да намерят мир с Бога? Или мислят за думите на Исус в евангелието на Лука: „Истина ви казвам, това поколение няма да си замине, преди да се е изпълнило всичко.“ Съвсем малко, предполагам. Ако изобщо има такива.

Хариман се взря малко по-внимателно в проповедника. Имаше пясъчно руса коса, ниско подстригана, симпатично, типично американско лице, с добре развити ръце, стегнат, чист, гладко обръснат. Нямаше татуировки или обеци тук и там, или кожено яке с метални капси. Ако носеше Библия, тя не се виждаше. Сякаш разговаряше с група приятели – хора, които уважаваше.

— Направих и още нещо, след като дойдох в Ню Йорк – продължи мъжът. – Ходих по църквите. В много църкви. Не съм виждал друг град, независимо от големината му, който може да се похвали с толкова църкви. Но вижте, приятели, тук има едно тъжно нещо. Независимо колко хора се тълпят по улиците, аз намерих всички тези църкви празни. Те умират. Загиват от пренебрежение. Дори в катедралата „Свети Патрик“ – може би най-красивата, която съм виждал през живота си – имаше само шепа богомолци. Туристи? О, да – стотици. Но благочестиви богомолци? По-малко, отколкото пръстите на двете ми ръце. И това, приятели мои, е най-тъжното от всичко. Помислете – в град с такава култура, с толкова образовани и съвременни хора – да има подобна ужасна духовна пустота. Усещам я около себе си като пустиня, усещам я как изсушава дори мозъка в костите ми. Не исках да повярвам на онова, което прочетох във вестниците, на онези ужасни истории, които ме доведоха тук почти пряко волята ми. Но това е вярно, братя и сестри. Ню Йорк е град, посветен на Момона, а не на Бога. Погледнете ето онзи човек – и той посочи добре облечен в костюм на райе младеж на двайсетина години, който викаше нещо по мобилния си телефон. – Кога, мислите, се е замислял за собствената си тленност? Или тя? – Посочи жена, която носеше фирмени торбички на „Анри Бендел“ и „Тифани“ и тъкмо слизаше от такси. – Обвиняващият му показалец се насочи към двамина студенти, които вървяха ръка за ръка през публиката. – Откога вие не сте мислили за тленността си? Може да е след седмица, след десет години, след петдесет, но тя идва. Тъй както е вярно, че името ми е Уейн П. Бък, тъй е вярно и това че тя идва. Готови ли сте?

Хариман потръпна неволно. Този си го биваше.

— Не ме интересува дали сте инвестиционен банкер от Уолстрийт или имигрант в Амарило, смъртта не признава никакви предразсъдъци. Голям или малък, богат или беден, смъртта идва за всички нас. Хората от Средновековието са знаели това. Дори нашите предци са го знаели. Погледнете старите надгробни камъни – какво ще видите? Образът на отнасящата смърт. И, разбира се думите. Memento mori – помни, че ще умреш. Смятате ли, че онзи младеж се замисля за това? Удивително е, че след всичките тези векове на напредък сме изгубили чувството си за тази фундаментална истина, която винаги, винаги е била първа за предците ни. Един стар поет го е изрекъл така:

Животът ни е кратък, дните преброени

и изтичат тъй бързо, както бяга слънцето,

и като пара или капка дъжд

човек изчезва, завинаги, навеки

Хариман преглътна. Късметът му отново проработи. Този мъж на име Бък бе като личен подарък за него. Тълпата бързо се разрастваше, хората шъткаха на съседите си, за да могат да чуят тихия, убедителен глас. Не му трябваше Библия – Боже мой, навярно всичко бе в главата му. И не само Библията, той цитираше и поети-метафизици.

Хариман внимателно бръкна джоба си и натисна бутана на мини-касетофона. Не искаше да пропусне и дума.

— Онзи млад мъж не спря да се замисли, че всеки ден, прекаран без Божия промисъл, е ден, който не може никога, някога да се върне. Онези двама влюбени не спират да помислят как ще бъдат отговорни за делата си в другия живот. Жената с пазарските торби навярно никога не се е замисляла за истинската стойност на живота. Повечето от нас дори не вярват в отвъдния живот. Те са като римляните, които стояли заслепени настрани, когато нашият Господар е бил разпнат. Ако бяха спрели да се замислят за отвъдния живот, навярно щяха да си кажат, че ще умрат, ще ги положат в ковчег и ще ги погребат и толкоз.

Само че, братя и сестри, не е така. Работил съм най-различни неща през живота си и едно от тях бе помощник-гробар. Затова ви говоря толкова уверено. Когато умрете, това не е краят. То е само началото. Със собствените си очи съм виждал какво се случва с умрелите.

Хариман забеляза, че тълпата, макар и непрекъснато да нарастваше, се бе смълчала. Никой не помръдваше. И той самият бе затаил дъх и очакваше да чуе какво ще каже мъжът по-нататък.

— Може би онзи важен младеж с клетъчния телефон ще извади късмет да го погребат по средата на зимата. Това донякъде забавя малко нещата. Но рано или късно – обикновено рано – ще пристигнат гостите за вечеря. Първи идват мухите – Phnrmia Regia да снасят яйцата си. В един пресен труп се развиват експлозивно всякакви популации. Това тяхно развитие – а става дума за половин дузина поколения – се измерва с десетки хиляди личинки, вечно в движение, вечно гладни. Самите ларви създават такава топлина, че онези в центъра трябва да изпълзят към краищата, за да се охладят, преди да се заловят отново с главната си цел. Ако всичко това бъде заснето на забавен каданс, ще прилича на вряща, кипяща буря. И разбира се, личинките са само първите посетители. След време уханието на разложението ще привлече маса други. Но не виждам защо да ви тревожа с всички тези подробности. И дотам, приятели мои, с „почивай в мир“. Маже би тогава нашият млад приятел с клетъчния телефон ще реши, че кремацията е по-добра. Няма труп, който да бъде нападнат през всичките тези години от бръмбари и червеи. Разбира се, кремацията е бърз и почтен край за човешкото тяло. Нали така ни казват?

Тогава нека ви река, мои братя и сестри, че нито една смърт не е почтена, ако е извън Божията промисъл. Виждал съм повече кремации, отколкото мога да изброя. Имате ли представа колко трудно е да бъде изгорено едно човешко тяло? Каква топлина е необходима? Или какво става, когато тялото влезе в допир с пламъка с температура шестстотин градуса? Аз ще ви кажа приятели, и простете ми, че няма да ви го спестя. Ще разберете, че има причина, загдето не ви го спестявам.

Първо космите, от глава до пети, се свиват в синкав дим. След това тялото се стяга в поза „мирно“, досущ като кадет на парад. А след това тялото се опитва да заеме седнало положение. Няма значение, че има капак на ковчега то пак се опитва да стане. Температурата се повишава може би докъм осемстотин градуса. И тогава костният мозък завира и костите започват да се пукат, а гръбнакът експлодира като навързани една за друга пиратки.

А температурата продължава да расте. Хиляда градуса хиляда и петстотин, две хиляди. Изригванията продължават, гърмят в пещта като изстрели, но отново ще се въздържа да ви кажа какво експлодира в този момент. Ще ви кажа само, че това продължава цели три часа докато тленните останки не се превърнат в пепел и парченца от кости.

Защо не ви спестих повечето от тези подробности, мои братя и сестри? Ще ви кажа защо. Защото Луцифер, Принцът на мрака, който никога не спи в неуморното си търсене на покварата също няма да ви го спести. И огънят на онзи крематориум е далеч по-хладен и далеч по-кратък от огъня, на който със сигурност е обречена душата на онзи важен младеж. Две хиляди или десет хиляди градуса, три часа или три века – това няма за Луцифер никаква значение. Тава са само топлите пролетни ветрове, които профучават за миг. Но когато се опитате да се изправите седнали в онова море от сяра – когато ударите главите си в покрива на ада и паднете отново в онзи неугасим пламък, който е толкова горещ, че бедният ми език не може да го опише – кой тогава ще чуе молитвите ви? Никой. Вие вече сте разполагали с цял живот за молитви, но сте го пропилели.

Та ето защо съм тук, приятели мои. В онази красива сграда, издигаща се толкова високо над жалките ни глави, Луцифер е показал лицето си пред този велик град и е взел душата на един мъж. Мъж на име Кътфорт. В „Откровението“ се казва, че когато дойде краят на света Луцифер свободно ще се разхожда по Земята. Той вече е дошъл. Смъртта в Лонг Айлънд, смъртта ето тук – това е само началото. Даден ни е знак и ние трябва да действаме. И да действаме веднага. Още не е съвсем късно. Криптата или урната от крематориума, личинките или пламъкът – вие всички трябва да разберете, че няма никакво значение. Когато душата ви е изправена гола пред съдника на всички, какво ще обясните? Моля ви да се вгледате в себе си сега мълчаливо и мълчаливо да отсъдите за себе си. А след това, след малко, заедно ще се помолим. Ще се помолим за прошка, за времето, което ни остава на този свят, в този обречен град, за времето, в което да намерим избавление.

Почти механично, без да сваля очи от Бък, Хариман извади клетъчния си телефон и се обади във фотоотдела на вестника като говореше съвсем тихо. Беше смяната на Клайн и той разбра много добре какво искаше Хариман. Тук не им трябваше карикатура на прелистващ Библията побърканяк. Тъкмо обратното Хариман искаше да представи преподобния Бък като човек, когото читателите на „Поуст“ щяха да уважават, човек, който изглеждаше най-разумният и мислещ човек на земята.

А след като го чуеш, можеш и сам да повярваш в това.

Хариман прибра телефона в джоба си. Преподобният Бък можеше и още да не знае това, но скоро – съвсем скоро – щеше да бъде главната новина на първа страница.

52.

Нощта бе влажна и уханна. В мрака пееха щурци. Д’Агоста следваше Пендъргаст по изоставения релсов път между запуснатите жилищни сгради. Беше полунощ и луната току-що бе залязла, спускайки кадифен плащ над града.

Релсите свършиха, остана само насипът им, който бе преграден с увиснала телена мрежа, която потъваше в мрака и от двете му страни. В далечината едва-едва се виждаха очертанията на големи дървета.

Следвайки Пендъргаст, Д’Агоста се обърна и двамата изминаха около стотина метра покрай оградата до една китка дървета. По средата й имаше малка полянка, постлана с падналите листа на стар кестен.

— Тук ще се подготвим – каза Пендъргаст и пусна чантата, която носеше.

Д’Агоста също остави своята чанта и пое на няколко пъти дълбоко дъх. Доволен бе, че се бе заел с тренировки слез преследването в парка „Ривърсайд“, но му се искаше да бе започнал по-отрано. Пендъргаст дори не се беше задъхал.

Агентът съблече костюма си, сгъна го грижливо и го прибра чантата. Отдолу бе облечен в черни панталони и риза. Д’Агоста също се съблече и остана по долу-горе подобни одежди.

— Ето – каза Пендъргаст и му подхвърли бурканче с боя за лице, сам отвори такова и започна да почерня лицето си с връхчетата на пръстите си.

Д’Агоста също започна да се боядисва, като едновременно оглеждаше оградата. Изглеждаше възможно най-скапаната охранителна преграда – ръждива и увиснала с множество дупки и прекъсвания. Свали обувките си и нахлузи друг чифт, който Пендъргаст бе доставил – черни, прилепнали по крака и с гладки подметки.

Пендъргаст извади своя „Лес Баер“ и започна да обмазва пистолета. Д’Агоста потръпна – беше адски неприятно да гледа как се загрозява такова красиво оръжие.

— И ти трябва да сториш същото. Винсънт. И един проблясък, независимо колко малък, ще е достатъчен за наблюдателите.

Д’Агоста с неохота и извади пистолета си и започна да го почерня.

— Сигурно се чудиш дали всичко това е необходимо?

— Мина ми през ума.

Пендъргаст надяна чифт черни ръкавици.

— Оградата, както сигурно си се досетил, е измама. Има няколко кръга на охрана. Първият е само психологически, което без съмнение е една от причините Булард да е избрал това място

— Психологически ли?

— Това място някога е било Il dinamitificio Nobel, една от фабриките за динамит на Нобел. – Пендъргаст погледна часовника си – Една от най-големите иронии в историята е, че Нобел, който е създал едноименната награда за мир, е натрупал богатството си на времето с най-жестокото изобретение в човешката история.

— Динамитът ли?

— Точно така. Седемнайсет пъти по-мощен от барута. Направил е революция във воденето на войните. Ние толкова сме свикнали с масовите убийства, Винсънт, че сме забравили какво е представлявала войната само при наличието на черния барут, оръдието и куршумите. Вярно, ужасно нещо, но несравнимо с онова, което е последвало. Сега с една бомба могат да бъдат убити стотици, вместо двама-трима. Снарядите и бомбите могат да взривят цели сгради, мостове, фабрики. С изобретяваното на самолета бомбите вече могат да изравнят със земята цели квартали, да изгарят градове, да убиват хиляди. Склонни сме да се съсредоточим върху разрушителната сила на ядрените оръжия, но факт е, че динамитът и неговите производни са убили и осакатили милиони повече, отколкото това са сторили или някога ще сторят атомните бомби.

Пендъргаст мушна пълнител в пистолета и бързешком изщрака със затвора

— Ясно.

— Нобел е разполагал с патент за съвременната война. Когато е бил на върха, имал стотици фабрики, произвеждащи динамит в цяла Европа. Тези фабрики трябвало да бъдат изграждани като градчета досущ като това. Защото колкото и внимателно да боравели с материалите, от време на време сградите се взривявали и убивали хиляди. Разполагал фабриките си в обеднели региони, които му доставяли неограничен приток на евтина работна ръка.

Пендъргаст махна с ръка към тъмнината отвъд оградата.

— Нобел е можел и да влезе в историята като наистина зъл човек, ако не се случило нещо ужасно. През 1888 година починал брат му и вестниците в Европа погрешка обявили, че е починал самият той. „Търговецът на смърт е мъртъв“ – такива били заглавията. Четенето на собствените си некролози дълбоко потресло Нобел и го накарало да осъзнае как ще го оцени историята. И реакцията му била да основе нобеловите награди – включително и прочутата награда за мир – като начин да промени онази ужасна присъда на историята над живота му.

— Изглежда това е проработило – прошепна Д’Агоста.

— Което ме връща отново към първата ми мисъл. Когато фабриката била затворена, стотици хора вече били загинали в експлозии. На всичко отгоре хиляди били пострадали от някои от химикалите, използвани в производството на динамита – химикали, които увреждат мозъка. Ето защо смятат това място за прокълнато. Местните хора го отбягват. Ако се изключат посещенията на гробарите, тези земи не са виждали живи същества, докато Булард не купил имота преди седем години.

— Значи Булард е оставил репутацията на това място да работи по сигурността му вместо него – рече Д’Агоста – Хитро.

— Да, това е хитър сдържащ фактор, поне за местните хора. Въпреки това има охранителна система, при това доста съвременна. Мога само да предполагам каква е структурата й – както знаеш, моите проучвания не дадоха резултат. Но имам няколко инструмента, които би трябвало да ни помогнат.

Пендъргаст извади от чантата си войнишка торба и я преметна през рамо. Бръкна в нея и извади няколко алуминиеви тръби, сглоби ги, в единия край монтира малък диск. Приближи оградата като бавно местеше устройството напред-назад. Стигна до оградата, наведе се и внимателно „премете“ земята пред себе си. Върху малкия диск светна слаба червена лампичка.

Пендъргаст се изправи, отстъпи назад.

— Както и предполагах. Има 60-херцово променливо електромагнитно пале.

— Какво, нима оградата е електрифицирана? – попита Д’Агоста. – Тази стара ограда?

— Не самата ограда. Чифт сензорни кабели са заровени близо до нея от вътрешната страна, за да алармира охраната, че някой е минал над тях.

— И как ще ги деактивираме?

— Няма да го правим. Последвай ме.

След като скриха чантите си в храсталаците, те поеха бавно покрай оградата, докато не стигнаха до слабо място, където няколко големи дупки бяха грубо закърпени със сезал. Пендъргаст клекна и с няколко сръчни движения разплете най-голямата дупка. След това внимателно протегна детектора през дупката и сканира земята от вътрешната страна. Върху малкото дисплейче светнаха някакви числа.

Изтегли устройството и с една пръчка предпазливо разчисти листата и пръстта, под която се разкриха два кабела. След това повтори това действие на друго място, на около метър от първото, където се разкриха още кабели. Бръкна в чантата и извади чифт шипки тип „крокодил, включени към малки електронни устройства. Прикрепи щипките към двата кабела.

— Какво правиш?

— Използвам тези устройства „щипка-кондензатор“, за да намаля електромагнитния ни „подпис“ до този на 70-килограмов глиган и самката му. В този район се срещат доста глигани и без съмнение нощната смяна на охраната е свикнала животните да минават през оградата. А сега давай бързо.

Пропълзяха през дупката, Пендъргаст бързо я затвори и махна щипките. След това с друга пръчка зарина кабелите и ги покри с изсъхнали листа. Най-накрая извади малка бутилка с шприц-накрайник и поля пръстта. Остра миризма атакува ноздрите на Д’Агоста.

— Разредена глиганска урина. Следвай ме.

Двамата пробягаха около стотина метра успоредно на оградата до един гъст храсталак. Пропълзяха безшумно в него.

— Сега ще чакаме охраната да дойде да провери, ще отнеме известно време. Успокой дишането си и стой неподвижен. Тъй като те вече са предположили, че нарушителят е глиган, търсенето им няма да е продължително.

Настъпи тишина. В гъстия храсталак бе много тъмно. Д’Агоста чакаше. Вляво от него Пендъргаст бе тъй неподвижен, тъй безшумен, че сякаш бе изчезнал. Единственият шум идваше от едва доловимото шумолене на вятъра в листата и писъкът на нощна птица. Минаха три, пет минути.

Д’Агоста усети как по глезена му полази мравка. Посегна да я махне.

— Не – прошепна Пендъргаст.

Д’Агоста остави мравката на мира.

Скоро я усети как запълзя по кожата му, изследваше я с нервни, конвулсивни движения. Слезе до обувката, опита се да пробие чорапа му. Опита се да мисли за нещо друго, но изведнъж го засърбя носът. Колко време вече бяха неподвижни? Десет минути? Господи, да стоиш така неподвижен бе по-трудно, отколкото да пробягаш едно маратонско разстояние. Д’Агоста не можеше да види абсолютно нищо. Кракът му започна да се схваща. Трябваше да заеме още в началото по-удобно положение. Искаше му се да помръдне. Носът вече го сърбеше силно, а не можеше да се почеше. Още мравки, окуражени от проучванията на разузнавача си, запълзяха по кожата му. Схващането се засили, усещаше как мускулът на прасеца му потрепва неволно.

Тогава до ушите му долетяха слаби гласове. Д’Агоста затаи дъх. Виждаше в далечината слаба светлина, почти скрита от листата. Още гласове: изпукване на статично електричество от уоки-токи, някакъв неразбираем разговор на английски. След това отново се възцари тишина.

Д’Агоста очакваше Пендъргаст да даде отбой, но агентът от ФБР не каза нищо. Вече всичките му мускули пищяха от болка. Почти не чувстваше единия си крак, мравките го бяха налазили целия.

— Край – рече Пендъргаст и се изправи Д’Агоста го последва, благодарен изпружи крака, разтърка носа си, изтупа мравките.

Пендъргаст го погледна.

— Някой ден, Винсънт, ще те науча на една полезна техника за медитация, перфектна за ситуации като тази.

— Бих могъл да се възползвам. Това си беше направо мъчение.

— Сега, след като преминахме през първия кръг на охранителната система, да вървим към втория. Върви точно след мен е гледай, доколкото е възможно да стъпваш в стъпките ми.

Тръгнаха през гората. Пендъргаст продължаваше да сканира терена пред тях с устройството си. Дърветата оредяха и двамата излязоха на буренясало поле. В далечния му край се издигаше редица разрушени здания, огромни тухлени складове с островърхи покриви и зеещи врати. По стените им се виеха лози, филизите им се полюшваха в мрака.

Пендъргаст погледна малка карта и продължиха към първия склад. Вътре миришеше на плесен и на гнилоч: стъпките им сякаш кънтяха въпреки безшумните обувки. Минаха през далечната врата и излязоха на гигантски площад, заобиколен от сгради. Циментовата замазка на площада бе цялата напукана и от цепнатините стърчеше тъмна растителност.

— Ами ако имат кучета? – прошепна Д’Агоста.

— Свободно пуснатите кучета са вече минало. Непредвидими и шумни са, а и често нападат не онзи, когото трябва. Кучетата сега се използват само за проследяване. Онова, от което трябва да се пазим, ще бъде далеч по-неуловимо.

Прекосиха бетонното пространство. Нощни животни шумоляха в листака. В далечния край на двора имаше затревена алея, която минаваше между две редици разрушени сгради, купчините тухли бяха обгърнати от бръшлян, тъй че в мрака приличаха на разширяващи се петна. Пендъргаст вървеше вече по-предпазливо, използваше малко, заслонено фенерче, за да осветява пътя им. На половината път по алеята спря, клекна и огледа земята. След това вдигна едно клонче и замушка с него тревата отпред. Мушна по-здраво и пръчката изведнъж потъна дълбоко.

— Яма – рече той. Забележи, че при тези развалини от двете страни, алеята е единственият път напред.

— Капан ли?

— Несъмнено. Но е маскиран така, че да изглежда като част от старата фабрика, тъй че когато влезлият в периметъра падне в него и се убие, никой да не бъде обвинен за това.

— Как го забеляза?

— Няма следи от глигани – Пендъргаст внимателна изтегли пръчката и се обърна – Ще трябва да си проправим път през някоя от тези разрушени лабораторни. Внимавай, наоколо още маже да се търкаля някоя бутилка нитроглицерин, поставена така, че невнимателният посетител да се спъне в нея. Да сметнем това и втория кръг на системата за сигурност, Винсънт; трябва да бъдем и безшумни, и нащрек.

Влязоха през зеещата врата и Пендъргаст освети вътрешното пространство с фенерчето. Подът бе покрит с начупени стъкла, ръждиви парчета метал, строшени плочки и тухли. Пендъргаст спря и даде знак на Д’Агоста да се върне назад.

Две минути по-късно бяха пак на бетонния площад.

— Какво има? – попита Д’Агоста.

— Прекалено много стъкла, прекалено равно разпръснати, а и стъклото е много по-ново, отколкото оригиналните стъкла на старата фабрика. Звуков капан, със сензори, които да засичат хрущенето на човешки стъпки по стъклото. И, предполагам – също и сензори за движение.

На зеленикавата светлина на фенера лицето на Пендъргаст изглеждаше малко разтревожено.

— И сега какво?

— Обратно към ямата.

Върнаха се обратно по алеята, Пендъргаст вървеше пръв и дупчеше с пръчката си, докато не намериха отново ямата. След това легна по корем, внимателно разтвори тревата и бурените и светна с фенерчето си в тъмната дупка. Миг по-късно се оттегли и изгаси светлината.

— Изчакай тук.

И след това изчезна, стопи се в нощта.

Д’Агоста зачака. Пендъргаст не му бе наредил да пази тишина и да не мърда; нямаше и нужда. Приклекна в мастилената тъмнина, не смееше дори да диша. Изминаха пет минути. Останал сам, напрежението започна да си казва своето. Д’Агоста усещаше как сърцето му туптеше все по-силно.

Успокой се.

И след това – тъй неочаквано и безшумно, както бе изчезнал – Пендъргаст се върна с дълга дъска в ръце. Постави я над обраслата дупка, след това се обърна към Д’Агоста.

— След кого преминем – никакви приказки, освен ако е крайно необходимо. Следвай ме.

Д’Агоста кимна.

Елин подир друг преминаха по клатещата се дъска. В далечния край храстите бяха по-гъсти, почти като стена.

Пендъргаст вървеше напред, сканираше със сензора си, душеше. За кратко светна, след това отново угаси фенерчето. Движеха се успоредно на храсталаците, след това завиха по пътека, проправена от животни.

„Глиганите ни пазят от капаните“ помисли си Д’Агоста. Продължиха бавно през гъстите храсти. Вдясно от тях се мержделеше тухлена стена – противовзривна, ако се съди по дебелината й. На едно място бе порутена – навярно от експлозия, помисли си Д’Агоста. Минаха през тази дупка и пак поеха по глиганската следа. Д’Агоста едва виждаше Пендъргаст, а още по-малко пък го чуваше – агентът се движеше безшумно като леопард.

Пътеката ги изведе на широка ливада с по-ниска растителност от досегашната. Пендъргаст се спря да разузнае, като даде знак на Д’Агоста да изостане. В далечния край на ливадата се виждаха силуетите на още порутени сгради, а зад тях – лекото сияние на светлина.

Пендъргаст извади от джоба си пакет цигари. Обърна се гърбом към Д’Агоста и кого заслони внимателно цигарата в шепи, я запали. Д’Агоста го гледаше слисан. Пендъргаст вдиша лениво дима, обърна се и издуха струя дим.

Само на метър от тях цигареният дим разкри блестящ лъч синя светлина – лазер. Бе на такава височина, колкото да мине под него глиган.

Пендъргаст залегна по корем и запълзя през високата трева и даде знак на Д’Агоста да стори същото.

Бавно и старателно напредваха по ливадата. От време на време Пендъргаст дръпваше от скритата в шепата си цигара и издишваше дима нагоре, осветявайки лазерните лъчи, които се пресичаха на ливадата. Тъмни дървета и руини я обграждаха и не бе възможно да се види откъде идваха лъчите. Когато цигарата свърши, той запали нова. За пет минути успяха да прекосят ливадата Пендъргаст стъпка угарката и притича приведен към зееща врата, извади фенерчето и насочи лъча му вътре. Лъчът освети за кратко дълъг коридор, водещ към стаи с метални решетки от двете му страни. На Д’Агоста му заприлича на затвор. Таваните бяха рухнали, както и някои от стените, и превръщаха помещението в лабиринт от натрошени тухли и плочки Пендъргаст спря до вратата, разпъна нещо като рулетка, след това пристъпи предпазливо. Онова, което бе останало от сградата, бе на път да се срути и от време на време Д’Агоста чуваше проскърцването на греда или роненето на мазилка. Докато вървяха из това обширно, рушащо се помещение, бледата светлина отпред ставаше все по-силна, нахлуваше през редица потрошени прозорци в дъното. Когато стигнаха до тях предпазливо надникнаха навън.

Пред Д’Агоста се разкри удивителна гледка. Отвъд рухналата сграда имаше двойна телена ограда, с тънка тел на кльон отгоре, която обграждаше обляна в светлина морава. Зад грижливо подрязаните храсти и цветя се издигаше нова сграда, свръхмодерна конструкция от стъкло, титан и бели панели, светнала като кристал в нощта. Вдясно Д’Агоста видя караулка до портите в оградата.

Отдръпнаха се от прозорците и Пендъргаст се облегна на стената. Изглеждаше замислен. Минаха няколко минути, преди да се изправи и да даде знак на Д’Агоста да го последва. Приведените минаха покрай стената и излязоха от странична врата. Гъст шубрак и храсти цариградско грозде се издигаха на около десетина метра от двойната ограда, зад която започваше окосената морава.

Пропълзяха в храстите и продължиха напред. Тогава Д’Агоста усети как Пендъргаст замръзна на място. Чуваха се човешки гласове, приближаваха, а заедно с тях и лъчът на прожектор Д’Агоста се прилепи о земята в храсталака надяваше се черните му дрехи и боята върху лицето да го направят невидим. Но гласовете се чуваха все по-наблизо, прекалено близо: бяха високи, a и светлината също приближаваше.

53.

Д’Агоста лежеше неподвижен, не смееше да си поеме дъх, докато лъчът на прожектора кръстосваше между листата и лозите. Гласовете вече се чуваха съвсем близо и можеше да се разбере каква си говореха. Бяха американци. Двамина, както изглеждаше, вървяха бавно покрай вътрешния периметър на оградата. Изпита неочаквано, почти непреодолимо желание да вдигне глава и да погледне. Но ярката светлина попадна право в гърба му и той застина – неподвижен като мъртвец. Лъчът не помръдваше. Мъжете спряха. Чу се драскане, пламна кибритена клечка, последвана от слаб мирис на цигарен дим.

— … истински негодник – долетя един от гласовете – Ако не беше за парите, щях да се върна в Бруклин.

— Както вървят нещата, май всички ще се върнем – отвърна другият.

— Онова копеле направо е полудяло.

Утвърдително изсумтяване.

— Казват, че живеел във вила, което някога е принадлежала на Макиавели.

— На кого?

— На Макиавели.

— Тоя е новият краен защитник на „Овните“, нали?

— Забрави.

Лъчът светлина рязко се отмести встрани и остави подире си неочаквана тъма. Беше ръчен прожектор, разбра Д’Агоста, носеше го единият от мъжете.

Угарката изписа дъга в мрака и падна до лявото бедро на Д’Агоста, а мъжете продължиха обхода си.

Минаха няколко минути. И тогава Пендъргаст изведнъж се озовало до него.

— Винсънт – прошепна той, – охранителната система тук е далеч по-съвършена, отколкото си мислех. Проектирана е не само да осуети евентуален промишлен шпионаж, но и проникване на самото ЦРУ не можем да се надяваме да влезем вътре без необходимите инструменти. Трябва да се изтеглим и да планираме друг начин за нахлуване.

— Като например?

— Изведнъж се засили интересът ми към Макиавели.

— Разбрах те.

Запълзяха по обратния път, към скърцащата, рушаща се сграда. Сега пътят им се стори още по-дълъг. След като изминаха половината разстояние Пендъргаст спря. – Неприятна миризма – прошепна той.

Д’Агоста също я подуши. Вятърът бе променил посоката си и мирисът на гнилоч идеше от едно далечна стая. Пендъргаст отвори леко капачето на фенерчето – така се получаваше само един тънък лъч. Зеленикавата светлина освети малка лаборатория с рухнал покрив. На пода се виждаха няколко кръстосани греди и върху една от тях се подаваше разложена глиганска глава с отчупени глиги.

— Нов капан? – прошепна Д’Агоста.

Пендъргаст кимна.

— Проектиран е да изглежда като прогнило, рушащо се здание – Зеленият лъч пробяга насам-натам и накрая спря върху рамката на вратата. – Ето го спусъкът му. Стъпваш върху прага и цялата конструкция рухна.

Д’Агоста потрепери като си помисли колко безгрижно бяха прекрачили през този праг само преди десетина минути.

Преминаха предпазливо през останалата част на зданието, от време на време се разнасяха предупредителни скърцания на дърво над главите им. На Д’Агоста му се струваше, че плуват в езеро от мрак. Пендъргаст запали нова цигара, след това клекна и се придвижи предпазливо напред, издишваше непрекъснато дим пред себе си, докато най-накрая се видя първият лазерен лъч – тънък като молив, с убита светлина. Пендъргаст кимна през рамо и двамата се заеха с тежката задача да пропълзят през поляната под лъчите.

Този път пълзенето им се видя безкрайно. След като Д’Агоста вдигна глава да погледне напред, с потрес установи, че бяха стигнали едва до половината.

Тъкмо тогава се чу неочаквано шумолене в тревата пред тях. Едно заешко семейство се появи в полезрението им; сепнати, зайците заскачаха в различни посоки и потънаха в мрака.

Пендъргаст спря, всмукна от цигарата си и издиша към мястото, където допрели малко бяха зайците. Видяха се кръстосващи се лазерни лъчи.

— Какъв лош късмет! – рече той.

— Задействаха системата ли?

— Боя се, че е така.

— И какво ще правим сега?

— Ще тичаме.

Пендъргаст скочи и полетя като прилеп през поляната Д’Агоста също се надигна и хукна подире му, стараеше се с все сили да не изостава от агента.

Вместо да поеме натам, откъдето бяха дошли. Пендъргаст тичаше към гората вляво от тях. Когато наближиха дърветата Д’Агоста чу далечни викове и шум от запалени автомобилни двигатели. Миг по-късно няколко чифта фарова пронизаха тъмата над поляната, следвани от по-яркия лъч на монтиран върху колата прожектор, след като два военни на вид джипа изскочиха иззад порутените сгради.

Пендъргаст и Д’Агоста залегнаха в гъстака под дърветата и запълзяха в къпинака и гъстите храсти. След стотина метра Пендъргаст зави рязко и продължи под прав ъгъл спрямо дотогавашната им посока. Торбата се мяташе лудо през рамото му. Д’Агоста го следваше, без да изостава, но сърцето туптеше с все сила в ушите му.

Пендъргаст зави отново рязко и двамата продължиха да бягат. Изведнъж излязоха на стар път, обрасъл с трева до кръста Д’Агоста се стремеше да не изпуска Пендъргаст от погледа си. Вече се бе задъхан силно, но страхът и адреналинът го пришпорваха.

Мощен лъч прониза пътя и двамата бързешком залегнаха. След като отмина Пендъргаст се изправи и хукна отново, този път към друг шубрак в далечния край на изоставения път. През дърветата проблясваха и други лъчи, различни гласове се носеха из мрака.

Дърветата оредяха и Д’Агоста видя обсипаното със звезди небе. И тогава изведнъж пред тях се появи огромна черна сянка – стена седем метра висока, от изпочупени тухли, с висяща отгоре растителност и лиани.

— Това го нямаше на картата – рече Пендъргаст. – Друга противовзривна стена – очевидна е била издигната по-късно. Огледа се и в двете страни по протежение на стената. Д’Агоста виждаше през дърветата проблясъците на прожекторите Пендъргаст се обърна и хукна покрай стената. Тя се издигаше по склона на полегат хълм, обраслият й край се очертаваше на фона на нощното небе.

Пред тях – там, където стената се спускаше. Д’Агоста забеляза през растителността още танцуващи светлини.

— Ще се катерим – каза Пендъргаст.

Обърна се, улови се за някакъв корен и се набра на мускули Д’Агоста стори същото. Сграбчи някакво стъбло, после – друго, намери опора за крака си. В бързината едно от растенията се изтръгна от стената и го засипа градушка от тухлени парчета Д’Агоста се залюля, но възстанови позицията си. Вече виждаше Пендъргаст далеч над себе си, катереше се като котка. Светлините идваха от подножието на хълма, а друга група приближаваше вдясно от тях.

— По-бързо! – изсъска Пендъргаст.

Д’Агоста се улови за някаква лоза после за друга, подхлъзна се, задраска нагоре, намери опора за единия си крак.

Вече чуваше какофония от гласове зад гърба си, Пендъргаст вече наближаваше върха на стената. Чу се изстрел, куршумът изплющя върху стената вдясно. Още едно набиране на мускули, още една опора за крака.

Нови два изстрела. Пендъргаст се наведе, сграбчи го за ръцете и го изтегли на върха. Светлините на прожекторите вече бяха излезли на открито, току пред стената, подскачаха като полудели върху силуетите им.

— Залегни!

Д’Агоста вече се бе проснал върху ронещата се, обрасла масивна стена широка пане три метра.

— Пълзи!

Заби лакти и колене и запълзя по стената търсейки прикритие зад растенията. Проехтя автоматичен откос, куршумите прерязаха буренака над него и го засипаха с клонки и листа.

Стигнаха до другия край на стената само за да видят още хора пристигащи с кучета с безмълвни кучета на поводи. Д’Агоста се отдръпна от ръба, след като нови изстрели прерязаха бурените до него.

— Господи! – рече Д’Агоста и остана за миг по гръб, взрян в неподвижните звезди.

До ушите им долетя неочакваният лай на кучета. Бяха ги пуснали.

Сега се чуваха гласове и от двете страни на стената – вавилонска смесица от италиански и английски. Мощен лъч на прожектор процепи мрака над главите им, идваше отдолу Д’Агоста чу шумолене и драскане от катерене.

Изведнъж Пендъргаст прошепна в ухото му:

— Изправяме се и хукваме. Придържай се към средата на стената и тичай приведен.

— Ще ни прострелят.

— И без друго ще ни убият.

Д’Агоста се изправи и хукна – не толкова бягаше, колкото си проправяше път сред гъстата растителност, израснала върху някогашната пътека върху стената.

Лъчите на прожекторите прочесаха стената проехтяха изстрели. Чу се и един глас:

— Non sparate!

— Продължавай да тичаш! – извика Пендъргаст.

Но беше вече късно. Там, пред тях, върху стената се виждаха катерещи се силуети – пътят им беше преграден. Лъчите на прожекторите се насочиха към тях. Д’Агоста и Пендъргаст се проснаха върху натрошените тухли.

— Non sparate! – извика отново някой – Не стреляйте!

Д’Агоста забеляза, че друга група се бе изкачила и ги бе заобиколила изотзад. Бяха обградени. Лежеше свит в снопа ослепителна светлина и се усещаше разкрит, гол.

— Eccolt! Ето ги!

— Не стреляйте!

След това прозвуча друг глас – тих и разумен:

— Можете да се изправите и да се предадете. Или ще ви убием. Изборът е ваш.

54.

Лок Булард се взираше над масата в двамата мъже, приковани към стената. Двама негодници, облечени в черни дрехи за специални операции. Бяха американци, това бе ясно, може би от ЦРУ.

Обърна се към началника на охраната.

— Изчисти боята от лицата им. Да ги видим кои са.

Мъжът извади носна кърпа и набързо избърса боята.

Булард не можеше да повярва на очите си. Бяха хората, които най-малко очакваше да види сержантът от полицията в Лонг Айлънд и Пендъргаст, специалният агент от ФБР. Веднага се досети, че Васкес се бе провалил. Или, по-вероятно, беше задигнал двата милиона и бе избягал. Невероятно. Но дори да го нямаше Васкес. Булард бе изумен как тези двамата бяха успели да го проследят в Италия и да проникнат през няколкото кръга на охранителната система на лабораторията. Пак ги бе подценил, пак бе допуснал същата грешка. Трябваше да се отърве от този свой навик. Тези двамата бяха страхотни. И точно от такива като тях нямаше той никаква нужда. Имаше да свърши нещо много по-важно, отколкото да се занимава с тях.

Обърна се към началника на охраната.

— Какво стана?

— Преминали са външния периметър при старата железопътна линия, стигнали са до втория кръг. Задействали са лазерната мрежа на вътрешния периметър.

— Разбрахте ли какво търсят. Какво чуха?

— Нищо не са чули, сър. Нищо не са взели.

— Сигурни ли сте, че не са преминали втория кръг?

— Абсолютно, сър.

— Имат ли някакви комуникационни средства?

— Нямат, сър. И нищо не са изхвърлили. Бяха и слепи, и глухи.

Булард кимна, шокът му бавно отстъпваше място на яростта. Тези двамата го бяха обидили. Бяха му навредили.

Погледна към по-дебелия, който – не щеш ли, – не изглеждаше чак толкова дебел.

— Ей, Д’Агоста, ти си свалил някой и друг килограм. А как стои въпросът с ерекцията?

Никакъв отговор не последва. Скапанякът го гледаше с ненавист. Добре. Нека го мрази.

— И не чак таткова специалният агент. Ако изобщо си такъв. Искате ли да ми кажете какво търсехте тук?

Никакъв отговор.

— Какви лайна изядохте, а?

Беше чисто губене на време. Не бяха проникнали отвъд втория кръг на охранителната система, да не говорим за третата, което означаваше, че не биха могли да научат нещо важно. Вярно, ченгетата още утре щяха да нахлуят, но тук бе Италия, а той имаше връзки в Quеstura-та. Притежаваше петстотин акра, в които да скрие труповете. И никой нямаше да намери нищичко.

Беше бръкнал в джоба си и търкаляше монети евро. После ръката му напипа джобното ножче. Извади го, отвори пиличката за нокти и се зае разсеяно да чисти ноктите си, без да вдигне глава попита:

— Жена ти още ли се чука с оня търговец на коли, Д’Агоста?

— Ти си абсолютен лайнар, знаеш ли, Булард? Караш ме да си мисля, че ти самият имаш доста проблеми в тази област.

Булард усети прилив на ярост, който бързо овладя. Щеше да ги убие, но Д’Агоста първо щеше да си плати за дяволъка. Продължи да пили ноктите си.

— Наетият ти убиец се прецака – продължи Д’Агоста – Жалко само, че пое по пътя към цианкалия, преди да може да свидетелства срещу теб. Но въпреки тава ще се погрижим да те обвиним в заговор за убийство. Ще ти се види доста нанагорно. Чуваш ли ме, Булард? А след като веднъж те тикнем в Големия зандан, аз лично ще се заема някой да те превърне там в любимата си курва. О, за някой пънкар ще бъдеш истинско удоволствие.

Булард успя да се сдържи, само благодарение на богатия си опит. Значи Васкес все пак не бе избягал с парите. Беше се заел с работата и се бе провалил. Бог знае как, но се бе провалил.

Напомни си, че това едва ли имаше вече значение.

Огледа ноктите си, затвори пиличката и отвори дългото острие. Поддържаше го винаги остро като бръснач тъкмо за подобни случаи. Кой знае, можеше дори да се сдобие с известна информация.

Обърна се към един от помощниците си:

— Положи дясната му ръка върху масата.

Един от гардовете сграбчи лицето на Д’Агоста с месестата си лапа и хласна главата му в стената другият разкопча едната му ръка и я прикова към масата. Ченгето се съпротивлява, но за кратко.

Булард зърна пръстена на ръката му. От някой скапан магазин в Куинс, навярно.

— Свириш ли на пиано, Д’Агоста?

Отговор не последва.

Стовари свиреп удар върху средния пръст на Д’Агоста и отряза връхчето му заедно с нокътя.

Д’Агоста подскочи, ахна дръпна ръката си и я освободи. От раната рукна кръв, отначало – бавно, после по-силно. Ченгето се съпротивляваше бясно, но гардовете успяха да го укротят. Бавно положиха отново дланта му върху масата.

Булард усети как го обзема възбуда.

— Копеле! – изстена Д’Агоста.

— Знаеш ли какво? – рече Булард. – Това ми харесва. Мога цяла нощ да го правя.

Д’Агоста отново се опита да се освободи от гардовете.

— Работиш за ЦРУ, нали?

Д’Агоста изстена отново.

— Отговори ми.

— Не, за Бога.

— А ти? – обърна се към Пендъргаст – За ЦРУ ли работиш?

— Не. А ти правиш дори по-голяма грешка, отколкото преди.

— Как ли не!

Но защо си даваше този труд? Каква разлика може да има? Тези бяха негодниците, които го бяха унизили пред целия град. Отново го облада гняв и – този път по-внимателно замахна силно и отряза още едно късче от вече наранения пръст на Д’Агоста.

— Мамка ти! – изпищя Д’Агоста. – Копеле!

Булард отстъпи задъхан назад. Дланите му бяха потни, избърса ги в ръкавите на сакото си, стисна отново ножа. Тогава зърна стенния часовник. Вече наближаваше два часът. Не можеше да си позволи да се разсейва повече. Имаше далеч по-важна работа за вършене. Нещо далеч, далеч по-важно.

Обърна се към шефа по сигурността.

— Убийте ги. След това се отървете от труповете. Изхвърлете и оръжията им. Направете го в старите шахти. Не искам да останат никакви следи на мястото, особено около лабораторията. Знаете какво имам предвид: косми, кръв, всичко, свързано с ДНК. Дори не им давайте да се изплюят.

— Слушам, сър.

— Ти… – понечи да каже нещо Пендъргаст, но Булард се завъртя и му нанесе силен ъперкът в корема. Пендъргаст се преви на две.

— Запушете им устата. И на двамата.

Охранителите напъхаха парцали в устата им, след това ги облепиха здраво с тиксо.

— Завържете и очите им.

— Добре, господин Булард.

Булард погледна Д’Агоста.

— Спомняш ли си, че ти обещах да си платиш? Е, сега пръстът ти е къс като грездея ти.

Д’Агоста се опита да се освободи, издаде някакви нечленоразделни звуци, докато завързваха очите му.

Булард се обърка към помощника си и кимна към масата;

— Почисти тази мръсотия. И след това се махай оттук.

55.

Д’Агоста бе поведен от двама охранители със запушена уста и завързани очи, със закопчани с белезници зад гърба му ръце. Чуваше подрънкването на белезниците на Пендъргаст зад гърба си. Вървяха през някакъв дълъг, влажен, подземен коридор: миришеше на плесен и той усещаше как студената влага се пропива в дрехите му. Или може би това бе собствената му пот. Усещаше средния си пръст така, сякаш го бяха потопили разтопено олово. Туптеше в такт със сърцето му, а кръвта се лееше по кръста му.

В цялата тази ситуация имаше нещо нереално. Във всеки друг случай мисълта, че с изгубил половин пръст щеше да обладае изцяло вниманието му. Ала сега той само регистрираше болката. Всичко бе станало толкова бързо. Само допреди броени часове отморяваше в луксозен апартамент. Само допреди броени часове бе почти просълзен, че най-сетне бе видял прародината си. А ето в каква ситуация се бе озовал – с мръсен парцал, напъхан в устата, със завързани очи и закопчани ръце, – да го водят към смърт, която повече приличаше на екзекуция.

Не можеше да повярва, че щеше да умре. И все пак точно това щеше да се случи, освен око Пендъргаст не измислеше нещо. Но ги бяха претърсили много щателно. А и най-силното оръжие на Пендъргаст – езикът му – бе обезвредено. Всичко това му се струваше невъзможно, немислимо. И все пак фактът си беше факт: оставаха му само минути живот.

Опита се да прогони това усещане за нереалност, опита се да забрави парещата болка; опита се да измисли някакво спасение в последния миг, да си размени по някакъв начин ролите с мъжете, които ги водеха съвсем делово на смърт. Ала нищо от това, на което го бяха учили, нищо от онова, което бе чел или написал в книгите, не можеше да му помогне.

Спряха и Д’Агоста чу скърцането на ръждив метал – отваряха някаква врата. След това го блъснаха и трелите на щурците, както и влажния нощен въздух атакуваха сетивата му. Бяха излезли навън.

Смушкаха го да върви напред – несъмнено с дулото на пистолет. Съдейки по онова, което усещаше пред меките си подметки, вървяха по затревена пътека. Чуваше шумоленето на листата над главата си. Такива малки, незначителни усещания, ала изведнъж те се бяха превърнали в непоносимо скъпоценни дарове за него.

— Боже мой – рече единият от мъжете. – тази роса ще съсипе обувките ми. Платил съм цели двеста евро за тях, ръчна изработка в Панцано.

Другият се изсмя.

— Ако имаш късмет, ще си вземеш нов чифт. Онзи дядка май прави по чифт на месец.

— Винаги ни възлагат най-скапаната работа. – И сякаш да подчертае това той сръга отново Д’Агоста. – Вече са целите прогизнали, по дяволите.

Мислите на Д’Агоста полетяха към Лора Хейуърд. Дали щеше да пролее сълза за него? Странно, но в този момент най-много искаше да й каже как е излязъл за тази операция. Мислеше си, че така ще й е по-лесно да го понесе, по-лесно, ако просто изчезнеше без тя никога да узнае.

— Като ги лъснеш с вакса ще станат като нови.

— Веднъж като се намокри, кожата вече никога не е същата.

— Абе я стига с твоите скапани обувки.

— Ако си платил двеста евро, и ти ще се ядосаш.

Усещането на Д’Агоста за нереалност се засили. Опита се да се съсредоточи върху туптящата болка в пръста си, тъй като докато я усещаше, значи беше жив. Боеше се от това болката да не престане.

Минаха още няколко минути. Направи крачка, втора след това се препъна в нещо в тревата.

Охранителят го зашлеви по бузата.

— Гледай къде стъпваш, мухльо.

Въздухът стана по-хладен, носеше се миризма на пръст и на гниещи листа. Чувстваше се ужасяващо безпомощен. Запушена уста и завързаните очи го лишаваха от възможността да се спогледа с Пендъргаст, да му даде знак, да направи нещо.

— Пътят към старата каменна кариера е натам.

Чу се шумолене, после изсумтяване.

— Господи, как е обрасло тук.

— Да, и внимавай къде стъпваш.

Пазачът отново блъсна Д’Агоста напред. Вече преминаваха през мокър листак.

— Точно пред нас е. Има много камънак на ръба, гледай де не се спънеш. – Проехтя силен смях. – Бая път те чака надолу.

Продължиха да го бутат сред храстите и мократа трева. След това изведнъж спряха.

— Още пет-шест метра – каза мъжът.

Мълчание Д’Агоста долови полъха на нещо влажно и студено – изпаренията на застоял въздух от дълбока минна шахта.

— Един по един. Не искам да я прецакаме тая работа. Ти слез първи. Аз ще те чакам тук с този. И побързай, че вече много огладнях.

Д’Агоста чу как Пендъргаст го блъснаха напред, чу шляпането на стъпки в храстите. Първият мъж го държеше здраво за белезниците, забил дулото на пистолета си в ухото му. Трябваше да направи нещо, трябваше. Но какво? При най-малкото движение вече бе мъртъв. Не можеше да повярва, че това се случва. Съзнанието му отказваше да го приеме. Дълбоко в себе си вярваше, че там, долу, Пендъргаст ще успее да направи някакво чудо, да извади още един заек от цилиндъра си. Но времето за това бе отминало. Какво можеше да стори Пендъргаст със запушена уста и завързани очи, с опряно в главата му дуло, застанал на ръба на пропастта? И най-малката надежда се изпари. Почувства, че го обзема паника отчаяние и някаква трескаво вцепенение.

— Стига дотам – долетя гласът от около десетина метра леко заглушен от листака. Беше другият мъж, говореше на Пендъргаст. Д’Агоста долови нов полъх откъм минната шахта. Край ухото му забръмча някакво насекомо. Пръстът му пулсираше.

Това наистина вече бе краят.

Чу изщракването на затвор и вкарването на патрона в цевта.

— Прости се с Господа, мизернико.

Пауза. А след това проехтя изстрел, невероятно силен. Нова пауза, а след това отдолу, отекващ в шахтата, долетя шумът от падащ във вода тежък предмет.

Последва по-дълга пауза, след което гласът на мъжа се чу отново, леко задъхан.

— Окей. Докарай другия.

56.

Лок Булард стоеше в огромния, куполообразен салон на вилата си, усамотена на един хълм южно от Флоренция и само бавното движение на мускулите на челюстите издаваше чувствата му. Отиде до прозорците с дебели стъкла, които гледаха към оградените градини, и отвори единия с треперещата си възлеста ръка. Облаци закриваха звездите, нощното небе бе напълно черно. Чудесна нощ за този вид работа толкова чудесна колкото беше и онази, преди толкова години. Господи, какво не би дал да я нямаше онази нощ. Потрепери при спомена или може би от полъха на вятъра, който шумеше в старите дървета отвъд градината.

Постоя известно време до прозореца мъчеше се да се успокои, да потисне растящото чувство на страх. Долу, върху терасата се белееха неразличимите силуети на мраморните статуи. Скоро всичко ще свърши, припомни си той. И ще бъде свободен. Свободен. Но точно сега трябваше да се успокои. Трябваше да изостави старото, рационално гледище към света дори само за една нощ. А утре можеше да си каже, че всичко е било само един лош сън.

С голямо усилие прочисти мозъка си, опита се да се съсредоточи върху нещо друго, дори и за малко. Над люлеещите се върхове на кичестите борове виждаше очертанията на кипарисите по далечните хълмове, а по-нататък – купола на Дуомо, кулата на Джото, ярко осветени. Кой беше казал, че само ако живееш в къща, от която се вижда Дуомо, можеш да твърдиш, че си истински флорентинец? Това бе същата гледка, на която някога се е наслаждавал и Макиавели, съвсем същата, онези хълмове, прочутият купол, далечната кула. Маже би преди петстотин години Макиавели е стоял на същото място, докато е обмислял подробностите на „Князът“. Булард бе прочел книгата, когато бе двайсетгодишен. И това бе една от причините да се възползва от възможността да придобие вилата, в която Макиавели е бил роден и израсъл.

Питаше се как ли би реагират Макиавели на тази опасна ситуация. Великият царедворец несъмнено би изпитвал същото чувства като него: страх и примирение. Как да постъпи човек, когато има проблем с две решения – и двете непоносими? Поправи се: едното бе непоносимо, а друго – немислимо.

Ти избра непоносимото.

Извърна се от прозореца и погледна в мъждиво осветената стая към часовника на полицата над камината. Три без десет. Трябваше да направи последните приготовления.

Отиде до една маса и запали огромна старинна свещ, чийто пламък освети стар пергамент – страница от гримоар от тринайсети век. След това взе старинния нож, който лежеше до нея и внимателно започна да бележи кръг върху облицования с теракота под; работеше бавно, внимаваше линията на кръга да не се прекъсне. След като свърши това взе специално приготвен къс въглен и започва да изписва гръцки и арамайски букви по периферията на кръга спираше само от време на време, за да се консултира с гримоара. След това начерта край кръга два пентаграма. После очерта до големия по-малък кръг – този път с прекъсната линия. Не се опасяваше някой да не го обезпокои – беше освободил цялата охрана и прислугата. Не искаше никой да присъства и – преди всичко – някой да го прекъсне. Когато човек трябваше да стори онова, което той възнамеряваше да направи, не можеше да има никакъв разрив, никакви грешки, нищо непредвидено. Залозите бяха по-високи от живота му – защото, изглежда последиците нямаше да приключат със смъртта му.

Спря, приготовленията почти бяха приключили. Не оставаше много време. Всичко щеше да свърши и той мажеше да започне отново. Щеше, разбира се, да се наложи да уреди някои дребни проблеми – изчезването на Пендъргаст и Д’Агоста, например; китайците и случилото се в Патерсън. Но щеше да изпита облекчение да се завърне към обичайния си бизнес. Тези проблеми, колкото и трудни да бяха принадлежаха на реалния свят и той можеше да се справи с тях. Бяха дребна риба в сравнение с другото.

Прегледа ръкописа отново, после – пак, за да се увери, че не бе пропуснал нищо. След това почти пряко волята погледът му се отмести към старата правоъгълна кутия върху масата. Вече бе време за онова.

Отключи бронзовата ключалка. Погали полираната повърхност на кутията и после – с огромна неохота – я отвори. От нея се разнесе лек аромат на старинно дърво и конски косми. Вдиша го: този древен парфюм, този безценен аромат. С трепереща ръка бръкна в тъмната кутия и погали гладкия предмет вътре. Не посмя да го извади – винаги малко се боеше да го държи в ръце. Не бе направен за него. Беше за други. За други, които ако успееше, нямаше никога повече да го видят.

Изведнъж го обзе неочакван пристъп на съжаление, на гняв, страх и безпомощност. Почти бе смазан от силата му. Беше невероятно, че дори една мисъл можеше буквално да го свали на колене. Изохка отново, пое дълбоко дъх; улови се здраво за тежката маса. Трябваше да се направи онова, което бе нужно.

Внимателно затвори кутията заключи я и я постави на пода в по-малкия кръг с прекъснатата линия. Нямаше повече да я погледне, нямаше повече да се измъчва. С разтуптяно сърце погледна часовника. Той му отвърна като удари на четвърт час, подобният на камбана звън рязко контрастираше на потискащия мрак в стаята. Булард преглътна и най-сетне, с върховни усилия, произнесе думите, които бе запаметил толкова внимателно.

За деветдесет секунди произнесе заклинанието.

Отначало не се случи нищо. Напрегна се, вслушан, ала не чу никакъв звук, дори въздишка. Нищо. Да не би да го беше произнесъл погрешно? След като прислугата си бе отишла, вилата бе тиха като гробница.

Погледът му се отмести към ръкописната страница. Дали трябваше да го произнесе отново? Но не – церемонията бе извършена точно, без отклонения. Повторението можеше да има катастрофални, невъобразими последици.

Докато чакаше в едва осветената стая, се запита дали всичко това бе вярно в крайна сметка: дали не бе само празно суеверие. Но при тази мисъл у него се зароди такава отчаяна смесица от надежда и несигурност, че се принуди да отхвърли тази мисъл. Не грешеше. Не мажеше да има друг отговор…

След това почувства, или му се стори, че е почувствал, странно раздвижване на въздуха. Долови лека миризма, която се носеше в салона. Беше острата миризма на сяра.

Лек ветрец помръдна завесите на прозореца. В стаята като че ставаше по-сумрачно, сякаш огромна тъмнина го обгръщаше от всички посоки. Усети как се вцепенява от страх и в очакване. Нещото действаше. Заклинанието проработи, точно както му бе обещано.

Зачака, боеше се дори да диша. Миризмата се усили и му се стори, че мустачета дим се носеха в неподвижния въздух, мустачета, които ближеха прозорците и се свиваха в ъглите. Изпита някакво странно опасение, някакъв физически страх. Да, това бе физическо усещане, предвестник на онова, което щеше да дойде. А въздухът сякаш започна да се сгъстява от нарастващата топлина.

Булард стаеше в големия кръг с разтуптяно сърце и се мъчеше да погледне отвъд тъмния правоъгълник на вратата. Някакъв смътен силует… някаква тежко и бавно движеща се сянка.

Направи го! Успя! Онзи идваше! Той наистина идваше…!

57.

Д’Агоста се бе вцепенил напълно. Изстрелът, тишината, последвалото цопване – това бе всичко.

— Хайде – каза пазачът му и го бутна.

Д’Агоста не можеше да помръдне, не можеше да повярва наставащото.

— Мърдай! – мъжът сръга Д’Агоста в тила с дулото на пистолета си.

Той тръгна препъвайки се, на сляпо се опитваше да намери къде да стъпи в разпиления камънак. Обгръщаше го лъхащият на мухъл въздух от отворената шахта. Шест крачки, осем, дузина.

— Спри!

Застоялият въздух вече гъделичкаше ноздрите му, разрошваше косата му. Всичко изглеждаше абсолютно ясно, времето сякаш забави хода си до пълзене. Господи, какъв край!

Дулото бе притиснато здраво в черепа му Д’Агоста стисна силно очи зад превръзката, помоли се краят да дойде бързо.

Пое глътка въздух, сетне втора. Тогава проехтя оглушителен изстрел. Той се свлече напред…

Смътно усети как в далечината някаква стоманена ръка се протяга изотзад и го изтегля от самия ръб на пропастта. Ръката го пусна и Д’Агоста се строполи върху осеяната с камъни трева. Миг по-късно усети как някакво тяло – но не неговото – пльосна във водата долу.

— Винсънт?

Гласът на Пендъргаст.

Леко клъцване и превръзката на очите му падна; друго клъцване и Пендъргаст махна парцала от устата му. Д’Агоста лежеше зашеметен там, където бе паднал.

— Съвземи се, Винсънт.

Д’Агоста бавно дойде на себе си, Пендъргаст стаеше до него с пистолет, насочен към собствения му пазач, когото завързваше за едно дърво. Човекът на Д’Агоста не се виждаше никъде.

Д’Агоста се изправи вдървено. Усети някаква странна мокрота по лицето си. Сълзи? Роса от тревата? Струваше му се, че бе станало чудо. Преглътна и успя да изграчи:

— Как?

Но Пендъргаст само поклати глава и погледна в зеещата паст на шахтата.

— Мисля, че онзи повече няма да се безпокои за обувките си.

След това погледна към другия гард и му се усмихна набързо и смразяващо.

Онзи пребледня и измуча нещо в парцала, с който бе запушена устата му.

Пендъргаст се обърна към Д’Агоста

— Покажи ми пръста си.

Д’Агоста съвсем беше забравил за него. Пендъргаст взе ръката му и я прегледа

— Ножът е бил остър. Извадил си късмет: костта не е засегната – Откъсна парче плат от подгъва на черната си риза и го превърза – Може би ще е разумно да отидем в болница.

— Майната му на това. Отиваме да намерим Булард.

Пендъргаст повдигна вежди.

— Радвам се да чуя, че сме на едно мнение. Да, сега възможността е добра. А що се отнася до пръста ти.

— Забрави за пръста.

— Както желаеш. Ето ти го служебния пистолет.

Пендъргаст му подаде 9-милиметровия глок, след това се обърна към пазача си и насочи своя „Лес Баер“ в слепоочието му.

— Имаш един шанс – само един – да ни кажеш как да се измъкнем по най-бързия начин. Вече знам доста за топографията на това място, затова при първия опит да ни измамиш ще получиш в отговор куршум в черепа. Ясно?

Мъжът не сварваше да говори достатъчно бързо.

* * *

Час по-късно Пендъргаст и Д’Агоста се движеха с кола южно от Флоренция по Вия Волтерана – тъмен, обграден с каменни стени път, който се виеше покрай хълмовете южно от града. Тук-там от хълмовете им намигаха слаби светлинки.

— Как го направи? – попита Д’Агоста. Още не можеше да повярва на случилото се. – Мислех си, че гушваме букета.

Все още бяха облечени в тъмните си дрехи и се виждаха само лицето и ръцете на Пендъргаст. На мижавата светлина от арматурното табло изражението му изглеждаше спокойно и твърдо.

— Трябва да призная, че сам изпитах известно неудобство там. Извадихме късмет, че решиха да ни разделят, да ни убият един по един. Това бе първата им грешка. Втората беше прекалената самоувереност и невниманието им. Трета беше, че моят човек непрекъснато държеше пистолета си опрян о мен – което, разбира се, ми разкриваше през цялото време точно къде бе оръжието му. А аз винаги си нося някои малки инструменти в маншета на ризата, в подгъва на панталона си, а и на други места. Това е стар илюзионистки номер. Използвах ги да отключа белезниците си. За щастие италианските ключалки са доста прости. След като спряхме пред шахтата, обезоръжих пазача си с удар в слънчевия сплит махнах превръзката на очите си и на устата. После стрелях във въздуха и бутнах с крак един тежък камък в кариерата. След това накарах моя пазач да заповяда да те докарат, което той направи, веднага щом успя да си поеме дъх. Съжалявам, че застрелях твоя пазач, но нямаше друг начин да се справя с двамата. Не обичам да разстрелвам хладнокръвно хора, но нямаше какво да се направи.

След това той замлъкна.

Д’Агоста усети как гневът му се засилва. Той самият не изпитваше никакво съжаление. Пръстът му отново туптеше болезнено в такт с биенето на сърцето му.

Колата зави и на половин миля пред тях Д’Агоста видя очертания силует на вила върху фона на лекото сияние в нощното небе, назъбената кула в единия й край бе обрамчена от кипариси.

— Тук Макиавели е бил в изгнание – прошепна Пендъргаст.

Колата се спусна в долина и се понесе покрай старинна стена. Пендъргаст намали скоростта при приближаването на желязна порта след това излезе от пътя. Скриха колата в маслинена горичка и тръгнаха към портата.

— Очаквах по-сериозна охрана – каза Пендъргаст, след като провери ключалката – А то и портата е отключена. – Надникна вътре – А и в къщичката на пазачите май няма никого.

— Сигурен ли си, че сме при тази вила, която трябва?

— Да.

Той бавно отвори портата и двамата навлязоха в тъмния обширен парк на вилата. Две редици кипариси обрамчваха алеята, която водеше нагоре към върха на хълма покрит с още маслинени горички. Пендъргаст спря, клекна на четири крака, за да огледа едва забележимите следи от стъпкана трева по чакъла. Изправи се, огледа се и кимна към гъстата горичка от чадърести борове встрани.

— Натам.

Минаха през боровете, като Пендъргаст спираше от време на време, очевидно търсеше следи от охрана или някаква система за сигурност.

— Странно – промърмори той на себе си. – Много странно.

Скоро стигнаха до гъст жив плет от лаврово дърво, безукорно подстриган и непроходим. Покрай него стигнаха до заключена порта, която Пендъргаст сръчно отключи. Отвъд портата се простираше типична италианска градина – ниски чимширени храсти, подстригани в правоъгълни форми, обрамчени с лехи от лавандула и невен. В средата й се издигаше мраморна статуя на фавн със свирка с множество тръби, от които в обраслия с мъх басейн се стичаше шумно вода. Зад статуята се виждаше тъмната фасада на вилата.

Спряха се да огледат огромната сграда. Беше боядисана в бледожълто. Четвъртият етаж бе опасан от лоджия – току под покрива, поддържан от редица колони с римски арки. Единственият признак на живот бе слабата, потрепваща светлинка, която идваше от отворените прозорци на, както личеше, големия салон, на втория етаж.

Пендъргаст тръгна отново, Д’Агоста го последва, а стъпките им се приглушаваха от ромона на фонтана. След няколко минути стигнаха до стените на самата вила. Все още не се виждаше никаква охрана.

— Странно – прошепна Пендъргаст.

— Може би Булард не си е у дома.

Минаха под един от високите прозорци на салона. Точно тогава Д’Агоста подуши миризмата. Беше съвсем лек полъх, но му подейства като физически удар. Гневът му мигновено се превърна в недоумение, а след това – в пълзящ страх.

— Сяра.

— Вярно.

След като потърси почти несъзнателно кръстчето на врата си, Д’Агоста последва Пендъргаст около къщата към големите порти.

— Отворено е – рече Пендъргаст и се мушна вътре.

След миг колебание Д’Агоста го последва. Спряха в преддверието, огледаха високия сводест партер, тъмен, със старинни фрески и стенописи.

Миризмата тук бе по-силна. Сяра, фосфор – и изгоряла мазнина.

Пендъргаст пое по широките вити стъпала, които водеха към втория стаж и салона. Д’Агоста го последва по сводестия коридор към масивни врати, обковани с желязо. Едната от тях бе открехната и от нея струеше трепкаща светлина.

Пендъргаст я отвори широко.

На Д’Агоста му трябваше миг, за да осъзнае видяното. Светлината не идваше от горяща свещ или от голямата камина в дъното, а от средата на стаята. Там, в центъра на груб кръг нещо бе в последния стадий на горене – само няколко пламъчета се издигаха от обгорените буци.

Беше човешки силует.

Ужасен, не можеш да повярва на очите си. Д’Агоста гледаше тлеещите, мазни очертания, засипаният с пепел скелет, чиито напукани от огъня кости бяха на мястото си, бе проснат на пода. Там, където и трябваше да бъдат, бяха токата на колана и три метални копчета от сако. На мястото на един от джобовете се виждаше купчинка разтопени монети евро. Останките от златна писалка лежаха сред пепелта на горните ребра. Върху изгорелите кости на една от ръцете още стояха познати на вид пръстени.

Но не всичко бе изгоряло. Едно от ходилата бе напълно запазено, изгоряло само до глезена. Изглеждаше абсурдно, като филмова бутафория, все още обуто в лъсната до блясък обувка, ръчна изработка. А другия край имаше още една част от тялото: само половината от лице, с едно изцъклено око и кичур коса, изцяло запазено розово ухо – всичко това бе непокътнато, сякаш огънят, който бе погълнал този човек, изведнъж бе изгаснал по линия, очертана през лицето му. От другата половина бе останал само черепът – почернял, разцепен и напукан от топлината.

От лицето бе останало достатъчно, за да не се съмняват кой бе жертвата. Лок Булард.

Д’Агоста се усети, че бе затаил дъх. Потрепери и издиша, пое дълбоко въздух, който вонеше на сяра и на печено месо. След като сетивата му започнаха да се възвръщат, той забеляза, че драпираните в коприна стени и таван, бяха покрити с мазен слой. Големият кръг, в който лежеше тялото изглежда бе изрязан в пода, заобиколен от мистериозни символи, а всичко бе обгърнато от двоен пентаграм. Наблизо имаше втори кръг, но той бе празен.

Д’Агоста нямаше сили да се извърне. Чу рязък звук и осъзна, че стискаше кръстчето си толкова силно, че бе скъсал верижката му. Погледна предмета в ръката си, толкова добре познат и успокояващ. Струваше му се невероятно това да бе истина: че всичко, което сестрите-монахини му бяха разказвали преди толкова години, бе на практика реално: в този миг нямаше никакво съмнение, че това, това бе работа на самия дявол.

Погледна към Пендъргаст и видя, че и той не помръдва от мястото си, лицето му изразяваше удивление, шок и разочарование. „Това означава край на една хипотеза – помисли си Д’Агоста. – И загубата на един свидетел“. Но не бе просто шок. Беше ужасен, може би дори решителен удар върху разследването.

Докато Д’Агоста продължи да зяпа, Пендъргаст извади клетъчния си телефон и започна да набира някакъв номер.

Д’Агоста не можеше да повярва на очите си.

— На кого се обаждаш?

— На карабинерите. Италианските специални полицаи. Ние сме гости в тази страна и е важно да играем по правилата. – Каза нещо на италиански, след това затвори телефона и се обърна към Д’Агоста. – Разполагаме с около двайсетина минути до пристигането на полицията. Да се възползваме по най-добрия начин.

Той предприе бърз тур около местопрестъплението спря до масичката, върху която лежаха няколко предмета, част от стар пергамент, странен на вид нож малка купчинка сол. Д’Агоста само гледаше, неспособен да намери сили да участва.

— Виж ти, виж ти – рече Пендъргаст. Нашият приятел Булард се е консултирал с гримоар, малко преди… ъ-ъ-ъ… тази смърт.

— Какво е гримоар?

— Книга за черна магия. Съдържа инструкции как да се викат демони и други такива неща.

Д’Агоста преглътна. Искаше му се да се махне веднага това място. Това не бе като в случаите със смъртта на Гроув, дори на Кътфорт – това бе станало току-що. И това не бе дело на някакъв обикновен убиец. Пендъргаст и който и да било от правоохранителните органи не можеха да направят нищо. „Света Дева Марийо“.

Пендъргаст се бе навел над ножа.

— Я виж какво имаме тук? „Артам“, както изглежда.

Д’Агоста искаше да каже на Пендъргаст да си вървят; че тук бяха действали сили, далеч по-големи от тях двамата, ала не можеше да формулира мисълта си.

— Забележи, че в кръга, в който е Булард, има изтрита част. Виждаш ли? Ей там. Кръгът е бил превърнат в прекъсната окръжност.

Д’Агоста кимна безмълвно.

— От друга страна, по-малкият кръг още началото не е бил затворен. Мисля, че е бил начертан като прекъснат. – Пендъргаст отиде до него, наведе се и разгледа внимателно кръга. Извади от маншета си чифт пинсети и взе нещо от центъра на кръга.

— Добре – успя само да каже Д’Агоста и преглътна пак.

— Много съм любопитен да узная какво е имало в този прекъснат кръг – очевидно, предмет, поставен там като подарък на, ъ-ъ-ъ дявола.

— Дяволът.

Боже мой, ти, който…“

Пендъргаст изследва върха на пинсетите си, като ги въртеше насам-натам. След това веждите му се повдигнаха в изражение на удивление.

Д’Агоста спря молитвата си по средата.

— Какво е това?

— Конски косъм.

Д’Агоста видя, или му се стори, че видя как по бледите черти на агента пробяга някакво просветление.

— Какво има? Какво означава това?

Пендъргаст свали пинсетите.

— Всичко.

58.

Хариман мина покрай хотел „Плаца“ и влезе в Сентръл парк, вдишвайки с наслада свежия въздух. Беше възхитителна есенна вечер, златистата светлина обагряше листата над него. Катерички притичваха и събираха орехи: майки бутаха количките с децата си: групи велосипедисти и ролеристи преминаха по „Саут парк драйв“.

Статията му за Бък бе излязла в сутрешното издание и Ритс бе безкрайно доволен. Телефоните звъняха през целия ден, факс-машините бръмчаха, течеше пълноводен поток от електронни писма на читатели.

В този възхитителна вечер Брайс Хариман крачеше на север, към мястото на по-раншния си триумф, в търсене на нова слава. Онова, от което се нуждаеше сега, бе интервю със самия преподобен Бък – ексклузивно интервю за „Поуст“. И ако някой можеше да вземе такова интервю, то това бе само той.

Когато заобиколи откъм задната страна зоологическата градина на Сетръл парк и мина покрай стария арсенал, той спря изненадан. Там имаше палатка, стара брезентова палатка, издигната в гъсто обрасналата част малко на север от 68-а улица откъм страната на Пето авеню. Като се изкачи на една височинка, видя още палатки. Прекоси височинката и се озова пред истински палатков лагер и в есенната вечер се издигаха пушеците на десетки огньове.

Хариман спря, изненадата му се смени със задоволство. Той бе причината за това. Той бе поддържал тази история жива, бе намерил лидера, бе накарал хората да продължат да идват. А сега пък – палатков лагер.

Приближи към покрайнините на лагера. Някои хора, особено хлапаците на гимназиална или колежанска възраст, се бяха завили само с вестници, други имаха спални чували с най-различна направа и цвят, а трети пък бяха издигнати самоделни палатки от чаршафи и пръчки. Неколцина имаха модерни палатки от „Норт фейс и Антарктика“ ООД – навярно богаташки изтърсаци от Скарсдейл или Шорт хилс.

С периферното си зрение зърна две ченгета на Пето авеню, които наблюдаваха ситуацията. А вляво от него имаше още ченгета, които просто си стояха и се снишаваха. Нищо чудно: в лагера трябва да имаше петстотин души.

Хариман влезе в лагера и пое по импровизираната алея между редиците палатки. Беше почти като градовете от колиби в периода на Голямата депресия, малки, тесни улички обраслите с дървета долчинки и голи скални стени: огньове за готвене, хората седнали върху юргани и одеяла пиеха кафе. Тук и там пристигаха нови посетители с раници и издигаха нови палатки. Градчето се простираше поне до 70-а улица: паркова площ в протежение на четири пресечки. Беше невероятно. Дали в Ню Йорк се бе случвало нещо подобно? Той бързо извади клетъчния си телефон и нареди да изпратят дежурния фотограф.

След това се спря да попита за указания и след минути вече бе открил жилището на Бък: голяма армейска палатка в средата на лагера. Забеляза Бък вътре, седнал край сгъваема масичка, той пишеше нещо. Имаше странно достолепна фигура, на Хариман му напомняше на стара снимка с генерали от Гражданската война, която беше виждал.

Когато приближи до входа на палатката, един младеж препречи пътя му.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

— Дошъл съм да видя господин Бък.

— Много хора са дошли тук да видят преподобния. Но той е зает, не може да бъде безпокоен.

— Аз съм Хариман от „Поуст“.

— А аз пък съм Тод от Левитаун.

Адютантът бе заел твърда позиция, не се отдръпваше, а върху лицето му бе цъфнала мечтателна, надменна усмивка.

„Никой не е такъв задник, като този, който е роден задник“ помисли си Хариман. Хвърли поглед отвъд самоназначилия се пазител към Бък, който работеше, без да им обръща внимание. Но какво забеляза той залепено върху вътрешната стена на палатката? Серия статии, изрязани от „Поуст“. Неговите статии. Усети прилив на смелост.

— Преподобният ще иска да приеме именно мен. – Избута охранителя настрани, мушна се наведен в палатката, отиде до Бък и протегна ръка – Преподобни Бък?

Мъжът се надигна.

— А вие сте…?

— Хариман от „Поуст“

— Той ме блъсна и влезе, преподобни – започна адютантът.

Но по лицето на Бък бавно разцъфна усмивка.

— Хариман. Всички е наред, Тод, очаквах този господин.

Обезсърченият Тод се върна в ъгъла на палатката, а Бък пое протегнатата ръка. Погледнат от по-близо, той изглеждаше по-нисък, отколкото когато проповядваше. Носеше проста карирана риза с къси ръкави и чифт памучни панталони в защитен цвят; косата му не беше специално продухана от фризьори, нито пък носеше полиестерни костюми като други проповедници. До лактите ръцете му бяха месести и върху едната имаше татуировка. При ръкостискането ръката му бе като менгеме. Бивш затворник, предположи Хариман.

— Казахте, че сте ме очаквали? – рече той.

Бък кимна.

— Знаех, че ще дойдете.

— Така ли?

— Всичко е част от плана. Няма ли да седнете?

Хариман седна на пластмасовото столче до сгъваемата маса и извади диктофона.

— Може ли?

— Моля, заповядайте.

Хариман го включи, изпробва го и го постави внимателно върху масата.

— Може би трябва да започнем с този ваш план. Разкажете ми за него.

Бък се усмихна снизходително.

— Имах предвид Божия план.

— Добре Ясно. Който е?

Бък разпери ръце.

— Онова, което виждате навсякъде около вас. Аз съм нищо, само един грешник, които се опитва с все сили да изпълни Божия план. Вие, господин Хариман, независимо дали знаете това или не, също сте част от този план. Важна част, както се оказа. Статиите ви накараха хората да дойдат, да се съберат – онези, които имат уши да чуят и очи да видят.

— Да видят какво?

— Възнесението.

— Моля?

— Божието обещание към следовниците му за края на света. Когато праведните ще се възнесат на небето, а грешните ще потънат в огън и жулел.

Бък се поколеба за миг. И в това колебание Хариман долови проблясък – просто проблясък – на нервност. Може би този мъж бе леко изплашен от онова, което току-що бе казал.

— Какво ви кара да мислите, че е дошъл краят на света.

— Бог ми прати знак. Това бе статията ви във вестника статията за смъртта на Гроув и Кътфорт, която ме доведе тук чак от Юма, Аризона.

— А какви са тези хора, които лагеруват тук, около вас?

— Спасените, господин Хариман. Извън тях са онези, върху които тегне проклятието. От кои сте вие?

Хариман се сепна от изненадващия въпрос. Бък го гледаше с напрегнатостта на Распутин.

— Имали значение? – засмя се неуверено той.

— Има ли значение дали ще прекарате вечността във врящо огнено езеро, или ще лежите блажено в скута на Исус. Защото е дошло време човек да направи своя избор. Тези ужасни смърти доказват ясно това. Няма повече да стоим на ръба и да се питаме от коя страна е истината. Този въпрос в даден момент се появява в живота на всекиго и сега този променящ живота въпрос изведнъж, без предупреждение, се е появил преди вас. Спомнете си посланието на Павел към римляните „Защото всички са грешни и далеч от възхвалата на Бога…“ Трябва да се покаете и да се родите отново с любовта към Исус. Не можете да чакате повече. Затова господин Хариман: спасен ли сте, или прокълнат?

Бък зачака отговор.

Хариман усети студена пот да се стича по врата му. Онзи очакваше отговор и бе ясно, че няма продължи, ако не го получи. Какво щеше да му отговори? Разбира се, винаги бе смятал себе си за християнин, поне донякъде, но не от онези, които все прелистват Библията, не от новопокръстените

— Все още мисля по въпроса – рече най-накрая. Как допусна Бък да поведе разговора в тази посока? Кой, в крайна сметка, водеше интервюто?

— Какво има да се мисли? Решението е просто. Спомнете си какво е казал на Исус на богаташа, който искал вечен живот: „Продай всичко, което имаш и го раздай на бедните… Защото по-лесно камила ще мине през иглено ухо, отколкото богат човек да влезе в Божието царство.“ Готови ли сте да се откажете от земните си блага, господин Хариман, и да се присъедините към мен? Или ще си тръгнете, като онзи богаташ от евангелието на Лука?

Хариман се замисли. Дали Исус наистина е казал това? Сигурно нещо се е изгубило при превода.

Може би един друг подход щеше да го извади от това безизходно положение.

— И кога преподобни, ще се случи всичко това?

— Ако всеки знаеше кога ще дойде Денят на Страшния съд сума народ щеше да се обърне в правата вяра предишната вечер. Но той ще дойде тогава, когато светът най-малко го очаква.

— Но вие го очаквате. И то скоро.

— Да. Защото Бог е изпратил на вярващите знак и този знак е смъртта, която се случи точно тук, отсреща.

Хариман забеляза, че групата полицаи в далечината бе станала малко по-голяма. Разговаряха и си водеха бележки. Хариман изведнъж осъзна, че този малък рай нямаше да просъществува задълго. Ако Бог не дойдеше скоро, това щеше стори полицията не можеш да търпиш до безкрай стотици хора да щъкат из храсталаците на Сентръл парк. И като си помисли човек, във въздуха се носеше странна миризма…

— Какво ще сториш, ако полицията нахлуе, за да ви прогони? – попита.

Бък замълча, върху лицето чу за миг отново пробяга нерешителност, но също тъй бързо изчезна. Възвърна се спокойното му изражение.

— Бог ще бъде моят водач, господин Хариман Бог ще ме води.

59.

Д’Агоста чу първо сирените, които нарушиха покоя на Тоскана с дисонансния си двутонов сигнал. След това се появиха фаровете на два автомобила, които заобиколиха близкия хълм и профучаха по подходната алея. Спряха пред вилата с хрущене на гумите по чакъла. Полицейските светлини заблестяха по тавана на салона.

Пендъргаст се изправи. Пинсетите, които се бяха появили по магичен начин от дрехите му, изчезнаха пак така магично. Погледна към Д’Агоста.

— Да се оттеглим ли в параклиса? Не бихме искали тези господа да си помислят, че сме шарили из местопрестъплението.

Д’Агоста все още обзет от страх и ужас, кимна безмълвно. Параклисът бе на традиционното си място в дъното на салона, малка, но изящна стая в стил барок, в която мажеха да се съберат свещеникът с половин дузина членове на семейството. Изглежда нямаше електрическо осветление, затова Пендъргаст запали обредна свещ в свещник от червено стъкло и двамата седнаха на твърдите дървени пейки да чакат.

Почти веднага се чу шум от отваряща се врата, в коридора на долния етаж заехтяха стъпки, прозвуча силен говор от полицейските радиостанции. Д’Агоста продължаваше да държи кръстчето си, вперил погнел в малкия мраморен олтар. Свещта гореше с трепкащ червеникав пламък, а въздухът ухаеше на тамян и мирта. Едва потисна желанието да коленичи. Напомни си, че бе полицай, че това бе място на престъпление и че идеята дяволът да е дошъл и да е взел душата на Булард бе смехотворна.

И все пак, в тази уханна тъма тя никак не му се виждаше смехотворна. Ръката, с която стискаше кръстчето, трепереше.

Карабинерите нахлуха в салона. Д’Агоста чу ахване, приглушени изрази на шок, нещо, което му заприлича на набързо и напевно изречена молитва. След това дочу познатите шумове от ограждането на местопрестъплението, монтирането на прожекторите. Миг по-късно стаята отвъд бе обляна в почти непоносимо ярка светлина. Един лъч се стрелна в параклиса огря мраморния Исус зад олтара и сякаш го подпали.

На вратата се появи някакъв мъж и хвърли дълга сянка. Беше облечен не в униформа, а в официален сив костюм, само златните листа върху реверите показваха ранга му. Спря се и се вторачи вътре. Д’Агоста забеляза много добре очертания от ярката светлина силует на късоцевен парабелум берета в ръката му.

— Rimanete seduri, manin alto, per cortesta – рече спокойно мъжът.

— Останете по местата си, да се виждат ръцете ви – преведе Пендъргаст. – Ние сме полицаи…

— Tacete![24]

Д’Агоста изведнъж си спомни, че бяха облечени в черно и лицата им още бяха отчасти боядисани. Един Бог само знаеше какво си бе помислил този офицер.

Мъжът приближи с пистолет в ръка, който не бе насочен право към тях, но все пак.

— Кои сте вие? – попита той на английски с лек акцент.

— Специален агент Пендъргаст от Федералното бюро за разследване, Съединени щати на Америка. – Беше отворил портфейла си, за да покаже от едната страна значката, а от другата – картата си.

— А вие?

— Сержант Винсънт Д’Агоста, от Саутхамптънското полицейско управление, офицер за връзка с ФБР. Ние сме…

— Баста! – Мъжът пристъпи напред. Взе портфейла на Пендъргаст, погледна значката и картата. – Вие ли се обадихте на отдел „Убийства“?

— Да.

— Какво правите тук?

— Разследваме серия убийства в Съединените щати, с който онзи мъж – Пендъргаст кимна към другата стая, – е свързан.

— Mafiosi?

— Не.

Мъжът изпита видимо облекчение.

— Знаете ли кой е починалият?

— Лок Булард.

Мъжът върна портфейла и посочи облеклата им.

— Това ли са най-новите униформи във ФБР?

— Историята е дълга, colonello[25].

— Как се озовахте тук?

— Ще откриете колата ни – ако вече не сте го сторили – в маслинената горичка отвъд улицата. Черен фиат стило. Аз, разбира се, ще ви подготвя официален рапорт за всички подробности: кои сме, защо сме тук. Част от тази информация вече е на разположение на Questura-та.

— Не, за Бога. Никакви рапорти. Толкова неудобства възникват, когато фактите са в писмен вид. В подходящо време ще разговаряме за това на чаша еспресо – като цивилизовани човешки същества.

Мъжът излезе извън снопа на яркия прожектор. За първи път Д’Агоста успя да види чертите му: високи скули, брада с трапчинка, дълбоко разположени очи. Беше около шейсетгодишен и движенията му издаваха военната му подготовка, посребрената му коса бе вчесана назад, а неспокойните му очи попиваха всичко.

— Аз съм Colonello Орацио Еспозито. Извинете ме, че не се представих по-рано. – Ръкува се и с двамата – Кой е връзката ви в Quesiura?

— Комисар Симончини.

— Ясно. И какво мислите за този – той пак кимна към голямата зала, – за този casino[26]?

— Тава е третото от серия убийства, първите две, от които се случиха в Ню Йорк.

Върху лицето на Еспозито се появи цинична усмивка.

— Виждам, че ще има доста неща, за които да си поговорим, специален агент Пендъргаст. Вижте какво. Има едно хубаво малко кафене в Борго Онисанти, на две крачки от църквата и съвсем близо до нашето управление. Искате ли да се срещнем там, в осем сутринта? Неофициално, разбира се.

— С най-голямо удоволствие.

— А сега ще е най-добре да си вървите. В официалния доклад няма да споменем нищо за присъствието ви тук. Агент от американското ФБР да съобщава за престъпление на италианска земя… – Усмивката му се разшири – Е, просто не върви.

Отривисто се ръкува с двамата, завъртя се на пета и се прекръсти толкова бързо, преминавайки покрай олтара, че Д’Агоста не бе съвсем сигурен дали изобщо го беше сторил.

60.

През своята кариера Д’Агоста бе виждал множество полицейски управления, но т.нар. казарми на карабинерите във Флоренция надминаваха всичко. Изобщо не бяха казарми, а по-скоро рушащо се ренесансово здание – или поне Д’Агоста го сметна за ренесансово – което гледаше към тясна средновековна уличка. Беше сгушено зад прочутата църква Онисанти, чиято сива фасада от варовик бе прорязана от жилки мръсотия, а всеки корниз и издатина бяха обрамчени с остри като игли шипове, които да прогонват гълъбите. Флоренция изобщо не бе онова, което си бе въобразявал, че ще види: дори в топлата светлина в средата на октомври градът изглеждаше неприветлив, криволичещите му улички бяха постоянно засенчени, а фасадите от дялан камък бяха почти неприветливи. Въздухът миришеше на дизелов дим, а невъзможно тесните тротоари бяха претъпкани с бавно движещи се туристи с шапки с увиснали периферии и къси панталони в цвят каки, с раници на гърба и пристегнати на кръста им бутилки минерална вода, сякаш бяха тръгнали на експедиция в Сахара, а не на разходка в може би най-цивилизования град на света.

Срещнаха се с полковника в близкото кафе, както се бяха уговорили, а Пендъргаст набързо го осведоми за хода на разследването им – като пропусна, Д’Агоста забеляза това, малки, но много важни подробности. И сега те го следваха към кабинета му в колона по един, преодолявайки пълноводния поток от японски туристи, които вървяха срещу тях.

Полковникът влезе под голямата арка на портала на казармите, над които лежеше непомръдващ във въздуха италиански флаг – първият, който Д’Агоста видя след пристигането си в Италия. Преминаха по коридор с канонада и влязоха в обширния вътрешен двор. Някога елегантен, сега този двор бе превърнат в паркинг и бе пълен от край до край с полицейски камионетки и коли, подредени с такава математическа точност, че изглеждаше невъзможно някое от возилата да може да помръдне. Всички прозорци, които гледаха към вътрешния двор, бяха отворени и от тях долиташе обичайния шум от звънящи телефони, гласове, тряскащи се врати, усилен от затвореното пространство.

Завиха по друг сводест коридор с каменни колони, рушащите се останки от религиозни фрески се виждаха едва-едва, минаха покрай очукана статуя на някакъв светец: а сетне поеха по масивно стълбище нагоре към съвременна зала с „кабинки“, струпани в едно голямо помещение с колони.

— Казармата – каза Еспозито, докато вървяха, – някога е била манастир, свързан с църквата Онисанти. Голямото помещение е мястото на секретариата, а по-нататък – той махна с ръка към поредица от малки, но масивни дъбови врати, водещи към тесни офиси – е работното място на офицерите, там някога са били килиите на монасите.

Завиха и продължиха по още един сводест коридор.

— В трапезарията, където някога монасите са се хранили, има фреска от Гирландайо, която никой не забелязва.

— Наистина ли?

— Тук, в Италия, се задоволяваме с онова, което имаме.

Стигнаха до края на коридора и поеха по ново стълбище. При долната му площадка минаха през врата, която Д’Агоста разбра, че някога с била таен отвор в стената, изкачиха се по едно малко, вито стълбище: минаха през няколко претъпкани стаи, в които миришеше на мухъл и на прегрели факс-апарати, и след това изведнъж стигнаха до малка мръсна врата, върху която имаше само номер. Тук Еспозито спря и се усмихна. След това отвори вратата и ги въведе вътре.

Д’Агоста влезе в обляна от светлина стая, чиято далечна стена представляваше поставени в стъклени шкафове колони и арки. Имаше страхотен изглед към река Арно. Въпреки всичко случило се усети как гледката го привлича.

Най-сетне, погледната отгоре, Флоренция заприлича, но онова, което си бе въобразявал: град на църковни куполи и кули, на покриви с червени керемиди и на площади, заобиколен със стръмни зелени хълмове, върху които имаше приказни замъци. Тук бяха Поите Векно и двореца „Пици“, градините „Боболи“; куполът на Сан Фредиано ин Кастелано; а отвъд бяха хълмовете на Белосгуардо. Мина известно време, преди да насочи отново вниманието си към ставащото в стаята.

Беше голяма и просторна с редици стари махагонови писалища. Подът, полиран пет века наред от хиляди стъпки, бе с удивителни апликирани с цветни мрамори, а върху стените висяха гигантски картини на мъже броня. В стаята цареше напрежение, доста мъже в костюми зад бюрата погледнаха нервно към тях. Убийството – и особено необичайните детайли, свързани с него – определено владееха мислите на всички.

— Добре дошли в Nucleo Investigntivo, елитната част от карабинерите, която командвам. Разследваме тежки престъпления. – Еспозито изгледа косо Д’Агоста – Това първото ви посещение в Италия ли е, сержант Д’Агоста?

— Да.

— И как я намирате?

— Ами тя е… не е съвсем онова, което очаквах.

Той забеляза едва доловимото насмешливо пламъче в очите на мъжа. Еспозито махна с ръка към гледката.

— Красиво е, нали?

— Погледнато от тук.

— Флорентинците… – той изблещи очи, – живеят в минатото. Смятат, че са създали всичко красиво на този свят – изкуството, науката, музиката, литературата – и че това е достатъчно. Защо да правят още нещо? Лежат на лаврите си вече четиристотин години. А ние сме израсли с поговорката Nun cagna a via vecchia p’a nova, ca saie chello che lasse, nun saie chello ca trouve.

— Не живей в миналото, защото ще разбереш само какво си изгубил, а не какво си открил“, така ли? – попита Д’Агоста.

Еспозито замълча, сетне се усмихна.

— Произходът на семейството ви е от Неапол, нали?

Д’Агоста кимна.

— Това е забележително. И всъщност говорите неаполитански?

— Израснал съм с мисълта, че говоря италиански.

Еспозито се разсмя.

— Не ми е за първи път. Вие сте късметлия, сержант, да говорите този богат и древен език, който повече не се преподава в училище. Всеки може да научи италиански, но само един истински мъж може да говори neapolutano. Аз самият съм от Неапол. Там, разбира се, е невъзможно да се работи, но е чудесно място за живеене.

— Ssuonne Napele viato a ite – рече Д’Агоста.

Еспозито го изгледа още по-учуден.

— „Да бъде благословен човек, който мечтае за Неапол“. Много красива поговорка. Дори аз не бях я чувал досега.

— Когато бях малко момче, баба ми прошепваше тези думи винаги, когато ме целуваше за лека нощ.

— А вие мечтали ли сте си някога за Неапол?

— Понякога съм сънувал град, който съм мислел за Неапол, но съм убеден, че това е само плод на въображението ми. Никога не съм бил там.

— Тогава недейте да ходите. Придържайте се към сънищата си: те винаги са по-хубави – След което полковникът се обърна към Пендъргаст: – А сега – както вие, американците, казвате – да се залавяме за работа.

Отведе ги в едно кътче в дъното на стаята, със срещуположно разположени около стара каменна маса дивани и кресла Еспозито махна с ръка:

— Caffe per not, per favorc.

След малко се появи жена с поднос, върху който имаше миниатюрни чашки с еспресо. Еспозито изпи на екс една от тях, след това погълна и втората почти толкова бързо. Извади пакет цигари и предложи.

— А, да, вие американците, вече не пушите – Извади цигара, запали я и всмука дима. – Тази сутрин, между седем и осем, имах шестнайсет телефонни обаждания – един от американското посолство в Рим, пет от американското консулство в Лугарно, едно от Държавния департамент, две от „Ню Йорк таймс“, едно от „Вашингтон поуст“, едно от китайското посолство в Рим, и пет от най-различни неприятни хора от компанията на господин Булард. – Вдигна глава, в очите му блещукаха пламъчета. – Като се има това предвид и онова, което ми казахте в кафенето, става ясно, че Булард е бил важна личност.

— Не знаехте ли за него? – попита Пендъргаст.

— Само бях чувал – отвърна полковникът, дръпна от цигарата, издиша – Колегите ми от полицията вече имат досие за него, което те, разбира се, няма да споделят с нас.

— Мога да ви информирам още повече за Булард, но това няма да ви помогне. Информацията само ще отвлече вниманието ви, както се случи и с мен.

Еспозито се обърна към двамата карабинери, които си шепнеха зад тях.

— Basta си stfessarie! Mettieve a fatica! Maronna mcja, chisi’so propr’sciem’!

Д’Агоста едва се сдържа да не се разсмее.

— Това го разбрах.

— А аз не успях.

— Каза на онези мъже на… хм… неаполитански: „Престанете с тези глупости и се захващайте за работа!“

— Моите хора са глупави и суеверни. Половината от тях смятат, че това е работа на дявала. Другата половина – че е дело на някакво тайно общество. Както знаете, тези общества са широко разпространени всред флорентинската аристокрация. – Всмукване, издишване. – На мен ми се струва, господни Пендъргаст, че си имаме работа с убиец, който обича да се шегува

— Тъкмо обратното, никой не е по-сериозен от нашия убиец.

— Но всичко това – chest е ’na scena го diavolo[27]? Хайде сега. Това може да изплаши до смърт моите хора, но вас?

— Уверявам ви, че тук имаме много целенасочен сценарий.

— Виждам, че вече имате хипотеза за случилото се с господин Булард. Маже би ще бъдете така любезен да я споделите с мен? – Полковникът се наведе напред и опря лакти о коленете си. – В крайна сметка аз вече ви направих огромна услуга, кого не вписах в протоколите присъствието ви на местопрестъплението. В противен случай щяхте да бъдете заети с писмена работа поне до Коледа.

— Благодарен съм ви – рече Пендъргаст. – Но засега мога да ви кажа съвсем малко повече от онова, което ви разказах снощи, разследваме два мистериозни смъртни случая, които станаха неотдавна в щата Ню Йорк. Лок Булард бе един заподозрените. Или най-малкото бе замесен в някои много сенчести сделки. Но както излиза неговата смърт е със същите белези, както и първите две.

— Разбирам. Имате ли някакви идеи? Предположения?

— Ще бъде неразумно от моя страна да отговоря на този въпрос. А и вие няма да ми повярвате, ако го сторя.

— Добре тогава, какво ще правим оттук нататък? – Той облегна назад, взе още една чашка еспресо и я изпи тъй както един руснак ще изпие чаша водка.

— Бих искал да проверите всички смъртни случаи през последната година, при които тялото е намерено изцяло или от части изгорено.

Еспозито се усмихна.

— Още една услуга – Гласът му заглъхна в облак дим. – Тук в Италия, ние вярваме в принципа на реципрочността. Бих искал да ми кажете, господин Пендъргаст, какво вие ще сторите за мен.

Пендъргаст се наведе напред.

— Colonello, мога само да ви уверя, че по един или друг начин ще ви се отплатя за услугата.

Еспозито го изгледа за миг и угаси цигарата.

— Добре тогава. Значи търсите изгорели трупове в Италия. – Той се засмя. – Че това ще са половината убийства в Юга. Мафията, Камората, Коза ностра, сардинците – всички те изгарят жертвите си, след като ги убият, това е стара традиция.

— Можем спокойно да изключим убийствата свързани с организираната престъпност или с бизнес-вражди и измами, както и онези, при които убиецът е разкрит. Търсим някои изолиран случай, може би – смъртта на по-възрастен човек, може би – от село.

Д’Агоста се вторачи в Пендъргаст. Накъде биеше той?

В очите му блеснаха пламъчета на нетърпение. Определено бе надушил нова следа и, както винаги, не споделяше това c никого.

— Така нещата ще се ограничат доста – отвърна Еспозито. – Ще накарам някого да се заеме с това веднага. Може да отнеме ден или два – тук още не сме така компютризирани като вашето ФБР.

— Безкрайно съм ни благодарен – Пендъргаст се изправи и стисна ръката на Еспозито.

Полицаят се поклони и каза:

— Quann ’о diavolo t’accarezza, vo ll’anema.

Докато излизаха навън, на слънце. Пендъргаст се обърна към Д’Агоста.

— Това е стара неаполитанска поговорка. „Човек трябва да има силно сърце, за да противостои на милувките на дявола“ – преведе сержантът.

— Подходяща е – пое дълбоко дъх Пендъргаст – Какъв хубав ден. Отиваме ли да разгледаме забележителностите.

— Какво имаш предвид?

— Чувал съм, че в Кремона по това време на годината е чудесно.

61.

Д’Агоста слезе на гарата в Кремона в късното слънчево утро. Беше излязъл вятър, който рошеше листата на дърветата на широкия площад, разкрил се пред тях. Отвъд него бе старата част на града – радваща окото бъркотия от средновековни сгради от червени тухли, издигащи се сред лабиринт от тесни улички. Пендъргаст избра една от тях – Корсо Гарибалди – и закрачи бързо по нея с развети от силния вятър пешове на черното си сако.

Д’Агоста въздъхна примирено и ускори крачка да го догони. Забеляза, че агентът не си направи труда да погледне карта. През по-голямата част от пътуването с влака Пендъргаст бе разказвал за историята на близките мраморни кариери в Карара за изключителното съвпадение, че находището на най-чистия бял мрамор в света се е намирало само на няколко десетки мили по поречието от рожденото място на Ренесанса и е дало на флорентинските скулптори и други възможности, освен черния и зеления мрамор. Той ловко отклоняваше въпросите на Д’Агоста относно причината, която ги бе отвела да разглеждат забележителности именно тук.

— Сега какво? – попита Д’Агоста и думите му прозвучава малко по-остро, отколкото му се искаше.

— Кафе – Пендъргаст влезе в кафенето и се запъти към бара. Раздразнението на Д’Агоста нарасна още повече.

— Due caffe, per favore[28] – каза Пендъргаст.

— Откога кафето ти стана любима напитка? Мислех, че си падаш по зеления чай.

— Обикновено – да. Но когато си в Рим, или в Кремона, какъвто е случаят…

Кафето пристигна в обичайните малки чашки за еспресо. Пендъргаст разбърка кафето си и го глътна по италиански наведнъж. Д’Агоста изпи своето по-бавно. Улови погледа на Пендъргаст. В очите му отново горяха от нетърпение.

— Скъпи Винсънт, моля те не си мисли, че нарочно се правя на загадъчен. В някои видове полицейска работа няма по-голяма опасност от разискването на хипотези. Те сами изживяват своя живот. Все едно да си сложиш очила с цветни стъкла и да смяташ, че виждаш истината дори когато тя съвсем не е такава. Затова се колебая да подхвърлям хипотези – особено на човек като теб, чиято преценка много уважавам, – докато нямам доказателства под ръка. Ето защо не съм те питал и за твоите хипотези.

— Нямам никакви хипотези.

— Ще имаш, още преди денят да е свършил. — Пендъргаст хвърли монета от две евро на тезгяха и двамата изплюха – Първата ни спирка е Палацо Комунале, чудесен пример за средновековната градска архитектура включително и забележителен мраморен комин, дело на Педони.

— Мамка му, винаги съм мечтал да видя този комин!

Пендъргаст се усмихна.

След десетминутно ходене стигнаха до сърцето на града и един площад с неправилна форма. В единия му край се издигаше огромна катедрала с извисена кула Пендъргаст я посочи, докато минаваха покрай нея.

— Смята се, че това е била най-високата средновековна кула в Италия. Построена е през тринайсети век, а височината й е като на небостъргач с трийсет и три етажа.

— Удивително.

— А ето го и Палацо Комунале.

Влязоха масивен средновековен дворец с неукрасена фасада построен от тухли. Един пазач им кимна, докато минаваха през входа и Д’Агоста се запита дали Пендъргаст излъчваше някаква безкрайна самоувереност, или нещо друго, та влязоха тъй безпрепятствено. Последва агента по стъпалата, след това минаха по няколко каменни коридора и стигнаха до малка гола стая. В средата й стоеше стъклен шкаф, а от тавана висеше огромен полилей от венецианско стъкло, обсипан с електрически крушки, който осветявате стаята ярко като филмова снимачна площадка. Наблизо стоеше въоръжен пазач.

В стъкления шкаф се намираха шест цигулки.

— Аха! – каза Пендъргаст – Ето, че пристигнахме Saleita de Violini[29].

— Цигулки ли?

— Не просто някакви цигулки. Тук виждаме историята на цигулката, побрана в един шкаф. Микрокосмос, които съдържа историята на музиката.

— Ясно – рече Д’Агоста с нотка на сарказъм в тона си Пендъргаст в крайна сметка щеше да стигне до главното.

— Първата – ето тази – е била направена от Андреа Амати през 1566 година. Сигурно си спомняш, че цигулката, на която свири Констанс е също амати, макар и не толкова ценна като тези. Двете до нея са дело на синовете му; а тази на внука му. Следващата е направена от Джузепе Гуарниери през 1689. – Пендъргаст замлъкна за миг и продължи: – А тази, последната, е направена от Антонио Страдивари през 1715 година.

— Страдивари като Страдивариус ли?

— Най-прочутият майстор на цигулки в света. Той е изобретил съвременната цигулка и през живота си е направил хиляда и сто инструмента, от които са оцелели около шестстотин. Макар всичките му инструменти да са сред най-добрите на света имало е период, когато е направил серия от цигулки с най-възхитителния тон – те са може би двайсет или трийсет. Наричаме този период златен.

— Добре.

— Страдивари е бил човек с множество тайни. И до ден-днешен никой не е разрешил загадката как с успял да направи толкова съвършени цигулки. Пазел, е форумите и методите в главата си, изобщо не ги е записал. Предал е тези безценни тайни на занаята на двамата си синове, които поели работилницата му, но когато те починали, с тях си отишли и тайните на Страдивари. И оттогава насам хората опитват да повторят майсторлъка му. Редица учени са се опитвали да пресъздадат секретните му формули. Но досега тайните на Страдивари си остават неразгадани.

— Тези цигулки сигурно струват маса пари.

— Допреди неотдавна човек можеше да купи добър страдивариус за петдесет до сто хиляди долара. Но пазарът на цигулки бе съсипан от свръхбогаташите. Сега една от добрите цигулки страдивариус може да струва десет милиона, че и повече.

— Сериозна сума.

— Най-добрите са безценни, особено онези, направени през Златния период. В тези инструменти той е улучил най-добрата формула. Никой всъщност не знае как. Много отрезвяващо действа. Винсънт, като си помисли човек, че можем да пратим космически кораб на Марс, да конструираме машина, изчисляващи трилион изчисления в секунда, че можем да разбием ядрото на атома, а все още не можем да направим по-добра цигулка от един мъж, който е майсторил в простичката си работилница преди три века.

— Е, да де, ама той е бил италианец.

Пендъргаст се засмя тихичко.

— Едно от най-хубавите неща на цигулките страдивариус е, че на тях трябва да се свири, за да запазят тона си. Ако я оставиш в калъфа й, цигулката изгубва тона си и умира.

— А тези?

— Изваждат ги и свирят на тях поне веднъж седмично. Кремона продължава да е център на производството на цигулки и има много желаещи да свирят на тях.

Пендъргаст сключи ръце зад гърба си и се обърна.

— А сега да си дойдем на думата – за истинската причина поради, която дойдохме в Кремона. Стой близо до мен, моля те, не се губи.

Пендъргаст го поведе из лабиринт от коридори към тясна стълба, която ги изведе до една странична алея зад двореца. Там спряха най-малко за минута. Пендъргаст да огледа внимателно уличката и околните сгради. След това, крачейки много бързо, той преведе Д’Агоста по редица виещи се, още по-мъчителни за ходене средновековни улички с извисяващи се над тях старинни тухлени и каменни сгради. Някои от улиците бяха толкова тесни, че беше тъмно, въпреки обедното слънце. От време на време Пендъргаст се мушваше я някои вход или в тясна пресечка, за да се огледа още веднъж.

— Какво има? – попита в един момент Д’Агоста.

— Проста предпазливост, Винсънт, обичайното внимание.

Най-накрая стигнаха до толкова тясна улица, че по нея едва ли можеше да премине и велосипедист. Тя се виеше към задънения си край, който изглеждаше като витрина на изоставен магазин, дебелото стъкло бе грубо закрепено за старинната каменна арка. То бе напукано, с лепенки и почти непрозрачно от мръсотия. Цялата фасада бе зад желязна решетка, която изглеждаше ръждясала.

Пендъргаст мушна ръка зад нея и дръпна някаква жица. В дебрите на магазина се чу приглушен звън.

— Ще се наруши ли с нещо разследването ни, ако ми кажеш при кого отиваме сега на посещение?

— Това е лабораторията и работилницата на доктор Луиджи Специ, един от най-изтъкнатите експерти по цигулките на Страдивари. Самият той донякъде прилича на средновековен мъж – учен и инженер, а същевременно и много добър музикант. Неговите реконструкции на цигулките на Страдивари са сред най-добрите в света. Но те предупреждавам: известен е и с това, че е малко смахнат.

Пендъргаст дръпна отново жицата и отвътре избуча груб глас:

— Non lo voglio! Va’ via![30]

Пендъргаст отново позвъни, този път по-настоятелно.

Зад стъклото се появи някаква фигура на огромен, прегърбен мъж в кожена престилка, с дълга побеляла коса и бели мустаци. Размаха и двете си ръце към Пендъргаст, за да го прогони.

— Che cazz’! Via, ho deito!

Пендъргаст извади визитка написа само една дума на гърба й и я пусна през процепа за поща във вратата. Тя падна на пода. Мъжът я вдигна, обърна я и в един миг застана напълно неподвижен. Погледна Пендъргаст, погледна картичката и след това се зае със сложния процес на отключване и издигане на решетката. След минута двамата минаха приведени под арката и се озоваха в работилницата му.

Д’Агоста се огледа с любопитство. Стените бяха почти изцяло покрити с висящи части от цигулки в различен стадия на изработка. Носеше се приятната миризма на дърво, талаш, лак, масло и лепило.

Мъжът изгледа Пендъргаст така, сякаш виждаше призрак. Извади от мръсната кожена престилка чифт очила с полепнали парченца талаш, за да огледа агента по-добре.

— Значи така, Алойзиъс Пендъргаст, доктор на науките – рече на почти перфектен английски – Привлякохте вниманието ми. Какво искате?

— Има ли някъде местенце, където да поговорим?

Последваха го в тясното пространство на работилницата – беше широка не повече от два метра и половина – към доста по-широко помещение отзад. Специ им посочи да седнат на дълга пейка. Самият той се покачи на ъгъла на тезгяха, скръсти ръце и ги загледа.

Д’Агоста забеляза в тъмното врата от неръждаема стомана и малко прозорче, съвсем не на място в това помещение. През прозорчето се виждаше боядисана в блестящо бяло лаборатория, с лавици с компютърна техника, обляна от неприятна флуоресцентна светлина.

— Благодаря ви, че се съгласихте да ни приемете, доктор Специ – рече Пендъргаст. – Знам, че сте много зает и мога да ви уверя, че няма да отнемем много от времето ви.

Мъжът кимна, донякъде умилостивен.

— Това е моят колега сержант Винсънт Д’Агоста от Саутхамптънското управление, Ню Йорк.

— Приятно ми е.

Мъжът се наведе напред и се ръкува. Имаше изненадващо силна ръка. След това седна отново и зачака.

— Предлагам ви размяна на информация – каза Пендъргаст.

— Както желаете?

— Вие ще ми кажете какво знаете за тайните формули на Страдивари. Аз ще ви кажа какво знам за съществуването на цигулката, чието име написах на визитката си. Естествено, аз ще запазя вашата информация в тайна. Няма да записвам нищо, няма да кажа никому за нея, освен на моя колега, който е човек, на чиято дискретност може да се разчита.

Д’Агоста се вгледа в сивите очи на мъжа, който продължаваше да ги гледа безмълвен. Изглежда обмисляше казаното, може би дори се измъчваше от предложението. Но най-накрая кимна отсечено.

— Много добре тогава – каза Пендъргаст. – Бих искал да ви задам няколко въпроса относно вашата работа.

— Да, но първо: цигулката. Откъде, по дяволите…

— Първо – най-важното. Кажете ми, докторе – тъй като съм човек, който не знае нищо за цигулките, – кажете ми какво прави звука на една цигулка страдивариус тъй съвършен?

Мъжът сякаш се поуспокои, очевидно осъзна, че не си имаше работа с някой шпионин или конкурент.

— Няма никаква тайна. Бих определил звука й като жив. Много интересен звук. Освен това, той е съчетание на мрак и ярка светлина, баланс между високи и ниски честоти – тон, който е богат, но и чист, и сладък като мед. Разбира се, всеки страдивариус звучи различно – някои имат по-плътен тон, други – по-слаб, дори дрезгав; някои звучат по-тъничко и са доста разочароващи. Други са ремонтирани и преправяни толкова пъти, че едва ли могат да се нарекат оригинали. Само шест страдивариуса, например, са запазили оригиналните си грифове. Когато изпуснете цигулка, винаги се чупи грифът. Но има около десет или двайсет, чийто звук с почти съвършен.

— Защо?

Мъжът се усмихна.

— Точно това, разбира се, е въпросът.

Изправи се, отиде до металната врата, отключи я и я отвори широко. Видяха се две записващи на твърд диск станции, както и редици дигитални устройства за просвирване, компресиране и изчистване на записите. Стените и таванът бяха облицовани с акустични панели.

Последваха го вътре, той затвори и заключи вратата зад тях. След това включи усилвател, изтегли плъзгачите върху микс-пулта. От говорителите, разположени високо върху стените, се понесе ниско бръмчене.

— Първият истински научен тест на страдивариус е бил извършен преди около петдесет години. Свързали звуков генератор към мостчето на една цигулка, за да предизвикат вибрации на инструмента. След това измерили как самата цигулка вибрирала. Нелеп тест всъщност, защото е нямал нищо общо с това как свири цигулката. Но дори този груб опит показал, че страдивариусът реагирал изключително в обхвата между две хиляди и четири хиляди херца – който, никак не е за чудене, с обхвата, към който човешкото ухо е най-чувствително По-късно високоскоростните компютри дадоха възможност за изследване в реално време на начина, по който свири една цигулка страдивариус. Нека ви дам един пример.

Включи едно от устройствата за просвирване, използва включената към него клавиатура, за да избере пробата и включи микс-уредбата. Стаята се изпълни със свежия звук на цигулка.

— Това е Яшна Хейфец, който свири каденца от концерт за цигулка на Бетовен със страдивариуса, наречен Месия.

Върху монитора зад микса се появи сложна смесица от танцуващи линии. Специ ги посочи.

— Това е анализ на честотата от трийсет до четирийсет хиляди херца. Забележете богатството на нискочестотните звуци! Те придават на цигулката нейната звучност. А в обхвата от две хиляди до четири хиляди, за който вече споменах – вижте колко жива и силна е тя. Точно това е, което изпълва концертите зали със звук.

Д’Агоста се запита какво общо имаше всичко това с Булард или с убийствата. Чудеше се също какво бе написал Пендъргаст върху визитката, която онзи сега стискаше в юмрука си. Каквото и да бе, то определено бе накарало мъжа да стане по-отзивчив.

— А това са високите честоти. Погледнете как подскачат и примигват, като пламъка на свещ. Точно тези мимолетни звуци придават на страдивариуса онзи придиханен, трептящ, тъй бързо отлитащ и изтънчен тон.

Пендъргаст склони глава встрани.

— И така, докторе каква е тайната?

Специ спря музиката.

— Няма само една тайна. Това е цял каталог от тайни, някои от които сме разгадали, а други – не. Така например, знаем каква точно архитектура е използвал Страдивари. С компютърната томография можем перфектно да проектираме една цигулка в триизмерно изображение. Знаем всичко, което е необходимо, за резониращата коруба, за задната страница, за грифа, за дупките за ключовете, за всичко. Знаем също какви видове дърво е използвал. Можем да ги копираме абсолютно.

Той се обърна към един от компютрите, набра още нещо на клавиатурата и върху екрана се появи изображението на красива цигулка.

— Ето я. Абсолютно точно копие на страдивариуса на име Харисън – до най-незначителните резки и драскотини. В началото на осемдесетте години ми отне почти половин година, за да го направя. – Той ги погледна тъжно усмихнат – Звучи ужасно. Но, разбирате ли, истинската тайна се оказа в химията. Особено в рецептата за разтвора, в който Страдивари е топил дървото и в рецептата за лака му. И оттогава всичките усилия на проучванията ми са насочени натам.

— И?

Мъжът се поколеба.

— Не знам защо съм склонен да ви се доверя, но ще го направя. Дървеният материал, който Страднвари е използвал, се добивал в подножието на Апенините и бил превозван по течението на реките По или Адидже, след което бил складиран в солените лагуни до Венеция. Така постъпвали от чисто прагматични съображения, но същевременно с дървото ставало нещо много важно – отваряли се порите му. Страдивари купуват дървото мокро. Не го сушал. Вместо това продължавал да го кисне в разтвори, съставени по негова собствена рецепта – доколкото мога да съдя, комбинация от боракс, морска сол, дървесна смола, кварц и други минерали, както и пръст, цветно венецианско стъкло. Земният кварц и стъклото предпазвали цигулката от дървоядни червеи, но освен това запълвали въздушните пространства и придавали яркост и чистота на тона. Дървесната смола причинявала съвсем фини промени и действала като препарат против плесените. Разбира се, истинската тайна се крие в пропорциите и тях, господни Пендъргаст, и аз няма да ви разкрия.

Пендъргаст кимна.

— През всичките тези години съм направил стотици цигулки от дърво, третирано по същия начин, експериментирах със съотношенията на разтвора и с времетраенето на потапянето в него. Инструментите, които се получаваха, имаха силен, ясен звук. Но – дрезгав звук. Необходимо бе нещо, което да омекоти вибрациите, обертоновете.

Той замълча за миг и продължи.

— И точно тук се проявява истинският гений на Страдивари. Той е намерил решението в тайния си лак.

Специ „кликна“ няколко пъти с мишката на компютъра и мина през няколко менюта. Появи се ново, черно-бяло изображение на удивително суров пейзаж, който на Д’Агоста напомни за някаква огромна планинска верига.

— Това е лакът на цигулка страдивариус, сканиран с електронен микроскоп с увеличение 30 000 пъти. Както можете да видите, това не е гладък, твърд слой, какъвто е, ако го гледате с невъоръжено око. Вместо това има милиарди микроскопични пукнатини. Когато с цигулката се свири, тези пукнатини поглъщат и омекотяват острите вибрации и резонанси, като така се извлича най-чистият и ясен тон. Това е истинската тайна на цигулките на Страдивари. Проблемът е, че използваният от него лак е бил невероятно сложен химически разтвор, включващ сварени насекоми и други органични и неорганични съставки. Той не се поддава на никакъв анализ, а и имаме толкова малко материал за тестване. Не можеш да изстържеш лака на една цигулка „Страдивариус“ – дори най-малкото одраскване може да съсипе инструмента. Трябва да изстържеш цяла цигулка, за да получиш достатъчно лак, за да го анализираш както трябва. Но и не можеш да използваш някоя от по-малко стойностните му цигулки. Те са били експериментални и рецептата за лака се е променяла много пъти. Не става, ще трябва да унищожиш един от инструментите от златния му период. Не само това, ами ще трябва да разрежеш и дървения материал и да анализираш химията на разтвора, в който е бил киснат, както и взаимодействието между лака и дървото. Поради всичките тези причини, не успях да изясня точно как е постигнал той шедьоврите си.

Специ се облегна назад.

— Има и друг проблем. Дори човек да притежава всичките му тайни рецепти, той пак може да се провали. След като е знаел всичко онова, което ние знаем. Страдивари все пак е направил някои посредствени цигулки. Имало е и други фактори, за да направиш съвършен инструмент, някои от които са били извън контрола му – като например особените свойства на никое парче дърво, което е използвал.

Пендъргаст кимна.

— И това, господин Пендъргаст, е всичко, което мога да ви кажа. – Лицето на мъжа блестеше от трескава напрегнатост – А сега да поговорим за това.

Той разтвори длан и изглади смачканата визитка. И за първи път Д’Агоста зърна онова, моето Пендъргаст бе написал върху нея.

Това бе думата „Стормклауд“

62.

Мъжът държеше визитката с трепереща ръка.

Пендъргаст кимна в отговор.

— Може би най-доброто начало ще е вие да разкажете на сержант Д’Агоста какво знаете за историята й.

Специ се обърна към Д’Агоста с изписано върху лицето му съжаление.

— Стормклауд е била най-великата цигулка на Страдивари. С нея са свирили редица виртуози в една почти непрекъсната поредица от Монтеверди до Паганини и след него. Този инструмент е присъствал в най-великите мигове на музикалната история. На тази цигулка е свирил Франц Клемент на премиерата на бетовеновия концерт за цигулка. На нея е свирил самият Ерамс на премиерата на собствения му втори концерт за цигулка и Паганини на първото представяне в Италия на всичките му двайсет и четири капричия. И след това, малко преди Първата световна война – след смъртта на виртуоза Лучано Тосканели. Господ да го прокълне, – цигулката изчезнала. В края на дните си Тосканели полудял и някой казват, че е унищожил цигулката. Други твърдят, че се изгубила през войната.

— Но не е било така.

Специ се изправи рязко.

— Искате да кажете, че тя още съществува?

— Имам още няколко въпроса, ако може, докторе. Какво имате за собствеността на Стормклауд?

— Това е една от загадките ни. Винаги е била собственост на един род, който очевидно е купил инструмента направо от самия Страдивари. Предавана е само от баща на син и постоянно е била давана на виртуози да свирят с нея. Това е обичайно, разбира се, повечето от цигулките страдивариус днес са притежание на заможни колекционери, които ги отдават на различни виртуози в дългосрочен план. Така е било и със Стормклауд. Когато виртуозът, който свирел на нея починел, или пък имал нещастието да даде калпав концерт, тя била прибирана от фамилията-собственик и после – отдавана другиму. Трябва да е имало доста силно съперничество между желаещите да свирят на нея. Няма съмнение относно причината семейството-собственик да остане анонимно – не са искали да ги безпокоят досадни кандидати за славата. Те поставяли изричното условие онзи, който ще свири на цигулката им, да залази анонимността им.

— И никои виртуоз не е нарушил това мълчание, така ли? – Доколкото ми е известно – не.

— А Тосканели е бил последният виртуоз, който е свирил на нея.

— Да Тосканели. Великият и ужасният Тосканели. Починал през 1910 година като развалина вследствие на сифилис, при странни и загадъчни обстоятелства. Цигулката не била намерена до трупа му и повече не била открита.

— У кого би трябвало да се озове цигулката след Тосканели?

— Добър въпрос. Може би у руското дете-чудо, младия граф Равецки. Убит обаче по време на революцията. Голяма загуба. Какъв ужасен век бе това. А сега господин Пендъргаст – вече не мога да сдържа любопитството си.

Пендъргаст бръкна в джоба си и извади плик с прозрачно прозорче и го вдигна към светлината.

— Част от конски косъм от лъка ма Стормклауд.

Мъжът посегна с треперещи пръсти.

— Може ли?

— Обещах ви нещо в замяна. Косъмът е ваш.

Специ отвори плика, извади косъма с чифт пинсети и го постави върху предметното стъкло на микроскопа. Миг по-късно на компютърния екран се появи изображение.

— Косъмът определено е от лък на цигулка – виждате зрънцата колофон тук и износването от свиренето при тези микроскопични люспици. – Той се изпрали. – Но от кой лък? Разбира се, всеки лък на Стормклауд почти със сигурност няма да е оригинален, а дори и да е, конските косми би трябвало да бъдат сменяни много пъти. Тъй че това едва ли е доказателство.

— Знам много добре. Това бе само първата нишка, която ме наведе на редица умозаключения, изводът, от които е, че Стормклауд още съществува. Той е тук, докторе, в Италия.

— Де да беше така! Откъде взехте този косъм?

— От местопрестъпление в Тоскана.

— Но, за Бога, човече: кой е притежавал цигулката?

— Още не знам със сигурност.

— А как ще разберете

— Първо трябва да науча името на рода, който първоначално е притежавал цигулката.

Специ се замисли за миг.

— Аз бих започнал с наследниците на Тосканели – за него се говори, че е имал дузина деца от почти толкова любовници. Един Бог знае, някой от наследниците му може да е още жив някъде – и като се сетих за това, струва ми се, че има внучка или нещо такова тук, в Италия. Той е бил прочут женкар, пиел, е абсент, станал непредпазлив на стари години. Може би е казал на някоя от любовниците си, която после да е предала информацията на детето си.

— Чудесно предположение – рече Пендъргаст и се надигна. Бяхте много щедър, докторе. Когато науча нещо повече за местонахождението на Стормклауд, обещавам, че ще споделя фактите с вас. А засега ви благодаря за времето, което ни отделихте.

* * *

Пендъргаст отново го поведе през тесните улички със същата предпазливост, която бе проявил при отиването им в работилницата на Специ. Когото стигнаха до кафенето обаче, той изглежда бе удовлетворен до известна степен и предложи да се отбият за по още едно еспресо. Като застанаха в бара той се обърна с усмивка към Д’Агоста:      — Е, драги ми Винсънт, имаш ли вече хипотеза?

Д’Агоста кимна.

— Поне една засега.

— Отлично! Но още не ми я казвай. Нека продължим още малко разследването си мълчаливо. Скоро ще дойде времето, когато ще трябва да споделим заключенията си.

— Нямам нищо против.

Д’Агоста отпи от горчивата течност. Питаше се дали бе възможно някъде в Италия да получи чаша прилично американско кафе, вместо тази черна отрова, която прегаря гърлото и след това ври в стомаха ти часове наред.

Пендъргаст обърна своята чашка след това се наведе към него на бара.

— Можеш ли да си представиш, Винсънт, какъв би бил Ранесансът, ако „Давид“ на Микеланджело бе скулптиран от зелен мрамор?

63.

Капитанът на детективите Лора Хейуърд седеше на оранжев пластмасов стол, а кафето й в найлоновата чашка изстиваше. Много добре съзнаваше, че бе най-млада, а и единствената жена в тази стая, пълна с високопоставени полицейски офицери. Стените на конферентната зала бяха боядисани в обичайното светло кафеникаво-червено. На една от стените висеше портрет на Рудолф Джулиани[31], заедно със снимка на кулите-близнаци, а под тях бяха изписани имената на полицаите, загинали при терористичното нападение. Нямаше портрет на сегашния кмет, на президента на САЩ или на някого другиго.

На Хейуърд това й хареса.

Комисарят на полицията Хенри Рокър седеше начело на масата, обгърнал с едра длан огромна чаша кафе без мляко, а постоянно умореният му поглед бе насочен към средата на масата. Вдясно от него седеше Милтън Грейбъл, капитан на охранителната полиция на участъка, в който бе убит Кътфорт и където бе издигнат палатковият лагер.

Хейуърд погледна часовника си. Беше точно 9:00 часа сутринта.

— Грейбъл? – рече Рокър и откри съвещанието.

Грейбъл се прокашля, разлисти някакви книжа.

— Както знаете, господин комисар, палатковият лагер се превръща в проблем. В голям проблем.

На Хейуърд й се стори, че в знак, че разбира за какво става дума, кръговете под очите ма комисаря станаха още по-тъмни.

— Имаме около двеста души, които живеят в парка и само една улица ги дели от най-прочутия квартал в моя участък – от целия град, всъщност – и те правят боклук в парка, пикаят из храстите, серат навсякъде. – Погледът му се стрелна към Хейуърд. – Извинете, госпожо.

— Няма нищо, капитане – отвърна отривисто Хейуърд – Запозната съм с термина и с биологичното му значение.

— Добре.

— Продължавай – рече сухо комисарят. На Хейуърд й се стори, че забеляза весели пламъчета в уморените очи на Рокър.

— Телефоните ни прегряха – отново погледна към Хейуърд – от обаждания на големци. Знаете за кого говоря, сър. Настояват, направо крещят да направим нещо. И са прави. Онези хора в парка нямат разрешение да са там.

Хейуърд се размърда на стола си. Нейната работа бе убийството на Кътфорт, а не да слуша някакъв участъков капитан да говори за разрешителни.

— Това не е политически протест, не става дума за свободата на словото – продължи Грейбъл. – Това е група религиозни откачалници, подбуждани от т.нар. преподобен Бък. Който, между другото, е излежал девет години в „Джолнът“ за убийство втора степен – застрелял някакъв магазинер заради пакетче дъвки.

— Вярно ли е? – попита тихо Рокър. – И защо не е било първа степен?

— Заради споразумение с обвинението. Онова, което искам да подчертая, господин комисар, е, че си имаме работа не с някакъв обикновен фанатик. Бък е опасен. А и проклетият „Поуст“ бие тъпана прави всичко възможно да поддържа напрежението. И с всеки изминал ден става все по-лошо и по-лошо.

Хейуърд вече знаеше фактите почти се изключи от речта на Грейбъл и мислите й се върнаха към Д’Агоста и Италия. Осъзна с пронизала я изведнъж болка, чийто произход не разбра напълно, че бе просрочил уговорката им да я информира по телефона. Е, той поне бе истинско ченге. Хора като Грейбъл получаваха повишенията – канцеларски плъхове.

— Проблемът не е само на участъка. Проблемът е на целия град – Грейбъл положи ръце върху масата с дланите нагоре. – Предлагам екип от специалните части да влезе и да изведе онзи човек оттам, преди да сме се сблъскали с безредици.

Рокър отговори със спокоен и дрезгав глас.

— Нали точно за това сме се събрали тук, капитане: да измислим начин да не допуснем безредици.

— Точно така, сър.

Рокър се обърна към мъжа, който седеше вляво от него.

— Уентуърт?

Хейуърд нямаше представа кой бе този. Никога досега не го бе виждала и не носеше отличителни знаци, които да оказват ранга му. Дори не приличаше на ченге.

Уентуърт се обърна с полупритворени очи, със събрани на куличка пръсти и пое бавно и дълбоко дъх, преди да отговори.

„Сигурно е психолог“ – помисли си Хейуърд.

— Що се отнася до този мъж – започна провлачено Уентуърт, – той е доста често срещан типаж. Без разговор с него е невъзможно, разбира се, да се постави точна диагноза. Но от онова, което наблюдаваме, проявява определена психопатология: навярно е параноичен шизофреник, с потенциал за месиански комплекс. Доста е възможно да страда от мания за преследване. Това се усложнява от факта, че е предразположен към насилие. Определено не препоръчвам да се изпраща специален екип. Замлъкна и се замисли за миг. – Останалите са просто последователи и ще реагират така, както реагира Бък: или с насилие, или ще се подчинят. Ще последват неговия знак. Ключът тук е да се извади Бък от цялостната картина. Тогава предполагам, след отстраняването на Бък, движението ще се разпадне само.

— Добре – каза Грейбъл, – но как ще го изведем без екип от специалните части?

Ако заплашите човек като Бък, той ще реагира остро. Насилието е крайната реакция, когато човек като него бъде поставен натясно. Предлагам да се изпрати офицер или двама невъоръжени, за предпочитане жени, привлекателни, които да го изведат. Внимателен, непровокативен арест да се извърши бързо, с хирургическа точност. И след ден лагерът няма да го има, последователите му ще потърсят следващия гуру, или ще отидат на концерт на „Грейтфул дед“ или ще се върнат към онова, което са правили, преди да са прочели онези статии в „Поуст“ – Последва нова протяжна въздишка – Това е моят настоятелен съвет.

Хейуърд не можа да се сдържи да не обърне очи. Бък шизофреник? Речите му, подробно цитирани в „Поуст“, не показвала никаква дезорганизация на мисловния процес, който би трябвало да се очаква в резултат на шизофренията.

Рокър, който и без друго щеше да й даде думата, забеляза изражението й.

— Хейуърд? Имаш ли нещо да добавиш?

— Благодаря ви, сър. Макар да съм съгласна с някои от анализите на ситуацията на господин Уентуърт, при цялото ми уважение не съм съгласна с препоръката му.

Забеляза, че Уентуърт я гледаше с воднистите си очи и очевидно я съжаляваше за невежеството й. Твърде късно се усети, че го бе нарекла „господни“, вместо „доктор“. А това бе най-сериозен грях в академичните среди и неприязънта му бе почти осезаема. Е, да върви на майната си.

— Такова нещо като непровокативен арест не съществува – продължи тя. – Всеки опит да се влезе там и да се отведе Бък силом – дори и внимателно – няма да доведе до нищо. Ако той е побъркан, то е побъркан като лисица. Ще откаже да излезе. А веднага щом се появят белезниците, вашите две ченгета „за предпочитане жени, привлекателни“ ще се озоват в отвратителна ситуация.

— Господин комисар – прекъсна я Грейбъл, – онзи мъж съвсем открито се подиграва на закона. Имам по хиляда телефонни обаждания на ден от бизнесмени и живущи на Пето Авеню, – от „Шери Недърланд“, „Метрополитън клъб“, „Плаза“. Телефонните линии блокират. И можете да бъдете сигурни, че щом се обаждат на мен, значи се обаждат и на кмета.

Грейбъл замълча, за да им даде възможност да осмислят чутото.

— Много добре знам, че звънят и на кмета – рече Рокър с тих и сериозен тон.

— Тогава знаете, сър, че не разполагаме с лукса да протакаме. Трябва да предприемем нещо. Какви други възможности имаме, освен да арестуваме онзи мъж? Нима капитан Хейуърд има по-добра идея? Бих искал да я чуя – Той се облегна назад задъхан.

Хейуърд заговори хладно.

— Капитан Грейбъл, не бива да допуснем тези бизнесмени живущи, както споменахте, да накарат полицията да предприеме прибързана и зле обмислена операция.

„Казано с други думи – помисли си тя, – могат да вървят на майната си“.

— Лесно ви е да говорите така от високото си място в детективското бюро. А аз се срещам с тези хора всеки ден. А ако бяхте разкрили убийството на Кътфорт, нямаше да имаме този проблем, капитане.

Хейуърд кимна, запазвайки неутрално изражение. Един на нула за Грейбъл.

Рокър се обърна към нея:

— Като стана дума за това, как върви разследването, капитане?

— Имаме някои нови доказателства, които момчетата от лабораторията изследват. Проверяваме хората от телефонните разпечатки на Кътфорт за последните седемдесет и два часа. Преглеждаме записите от охранителите видеокамери във фоайето на жилищния му блок, сравняваме ги с обитателите и с известните посетители. И, разбира се, ФБР работи по някои обещаващи следи в Италия.

Беше твърде малко и Хейуърд знаеше, че така и прозвуча. Истината бе, че никак не бяха напреднали.

— Тогава какъв е планът ви да се справим с този Бък? – запита я войнствено Грейбъл, усетил, че е взел връх.

— Бих препоръчала още по-неагресивен подход. Без да оказваме натиск. Без да ги провокираме с нещо. Вместо това да изпратим там някого, който да поговори с Бък. Да му обясни нещата. Той има там стотици хора, които съсипват парка и безпокоят жителите на квартала. Дълбоко в себе си той е отговорен човек и, естествено, би искал да направи нещо, със сигурност би поискал да изпрати хората си у дома, да отидат по нужда, да се обръснат, да вземат душ. Аз така бих поставила въпроса. Освен това бих предложила на Бък сделка – ако изпрати хората си по домовете им, ще му дадем разрешение за демонстрация. Да се отнесем към него като към разумно човешко същество. Само с морков, без тояга. А тогава, след като разпуснат лагера си, да оградим мястото под претекст, че ще се пресажда тревата. После ще им дадем разрешение за демонстрация в осем часа сутринта в понеделник в далечния край на парка „Флашинг меддоу“. И повече няма да ги видим.

Тя забеляза ново цинично пламъче в погледа на Рокър. Питаше се дали това означаваше съгласие с предложението й, или просто му бе забавно. Рокър се радваше на добра репутация сред редовия състав на полицията, но бе прочут с това, че бе много трудно да бъдат прочетени мислите му.

— Да се отнасяме към него като към разумно човешко същество ли? – повтори думите й Грейбъл – Този мъж е осъден за убийство.

Психологът се изкикоти. Хейуърд го погледна и той отвърна на погледа й. Изражението му бе станало още по-снизходително. Тя се запита дали той не знаеше нещо, което й бе убягнало. Всичко това започваше все повече да изглежда като предрешено заключение.

— А какъв е сценарият ти при неуспех на този план? – попита я комисар Рокър.

— Тогава ще отстъпя пред господин Уентуърт.

— Доктор… – понечи да каже нещо Уентуърт, но бе прекъснат от Грейбъл.

— Господин комисар, нямаме време да опитваме първо един план, а после друг. Трябва да изведем Бък от там веднага. Или да излезе тихо и мирно, или с белезници – изборът е негов. Ще го направим бързо, призори. И той ще се поти на задната седалка на патрулката, преди неговите последователи да са се усетили, че липсва.

Мълчание. Рокър оглеждаше присъстващите в залата. Имаше още двамина мъже, които не бяха вземали думата.

— Господа?

Кимания, шепот. Изглежда всички бяха съгласни с психолога и с Грейбъл.

— Е – каза Рокър и се изправи, – трябва да се съобразя с мнозинството. В крайна сметка не сме назначили психолог, за да игнорираме съветите му.

След това погледна Хейуърд. Тя не можа да разчете докрай изражението му, но й се стори, че в него имаше известна симпатия.

— Ще влезем с малка група, както предлага Уентуърт – продължи Рокър. – Само с двама офицери Капитан Грейбъл, ти ще си единият.

Грейбъл го погледна изненадан.

— В твоя участък е, както особено подчерта това. А и ти препоръча незабавни действия.

Грейбъл бързо овладя изненадата си.

— Разбира се, сър. Съвсем правилно.

— И както предлага Уентуърт, ще изпратим и жена. – Рокър кимна към Хейуърд – И това ще бъдеш ти.

В залата се възцари тишина. Хейуърд видя, че Грейбъл и Уентуърт се спогледаха.

Ала Рокър продължи да гледа към нея. Сякаш искаше да й каже „Гледай нещата да бъдат в рамките на разумното, Хейуърд“.

— Бък ще оцени факта, че при него отиват двама високопоставени офицери. Това ще погъделичка усещането му за важност – Рокър се обърна. – Грейбъл, ти ще бъдеш старшият, операцията е твоя. Оставям на теб организацията и подробностите, както и избора на време. Закривам съвещанието.

64.

Предобедът след пътуването до Кремона бе ясен и свеж. Д’Агоста присви очи срещу обедното слънце, докато придружаваше Пендъргаст отново към площад Санто Спирито отвъд реката.

— Обади ли се на капитан Хейуърд? – попита Пендъргаст.

— Снощи, преди да си легна.

— Нещо интересно?

— Май няма. Всичките нишки, които са следвали след убийството на Кътфорт не са довели до нищо. Нищо в записите на охранителните камери в блока му. Същото е и в разследването на Гроув. А сега всичките висши полицая в Ню Йорк са изцяло заети с онзи проповедник, който се е настанил в Сентръл парк.

Този път площадът не се видя на Д’Агоста толкова тих, колкото преди; спокойствието му разваляше голяма група студенти с раници, седнали на стъпалата на фонтана, които пушеха трева и си подаваха бутилка вино от Брунело, като разговаряха шумно на половин дузина езици. Компания им правеха поне десетина бездомни кучета.

— Внимавай къде стъпваш, Винсънт – рече Пендъргаст с кисела усмивка – Флоренция: такава великолепна смесица от възвишеното и низкото. – Той посочи купчинката кучешки изпражнения, а след това – величественото здание, което заемаше югоизточния ъгъл на площада – Например – Палацо Гуадани. Един от най-хубавите примери за ренесансов дворец в целия град. Построен е след 1400-та година, но корените на фамилията Гуадани са отпреди още няколко века.

Д’Агоста огледа сградата. Първият етаж бе изграден от груби блокове сиво-кафяв варовик, а следващите бяха измазани и боядисани в жълто. По-голямата част от най-горния етаж бе заета от лоджия: с портик, чийто покрив се поддържаше от каменни колони. Сградата излъчваше сдържаност и елегантност.

— На втория стаж има различни офиси и апартаменти, а на третия – езиково училище. А на най-горния етаж е пансионът, държан от синьора Донатели. Там, без съмнение, през 1974-а са се запознали Бекман и останалите.

— Тази жена ли притежава двореца?

— Да. Последната наследничка на рода Гуадани.

— Ти наистина ли смяташ, че ще си спомни за неколцина студенти, които са били тук преди три десетилетия?

— Човек е длъжен да опита, Винсънт.

Внимателно прекосиха площада и преминаха пред огромни дървени порти, обковани с железни гвоздеи. Внушителното някога, а сега мръсно сводесто преддверие водеше към стълбище и площадка на втория стаж. Тук едно оръфано парче мукава висеше от корниза с избеляла барокова фреска. Върху мукавата бяха нарисувани на ръка стрелка и думата „Рецепция“

Стаята на рецепцията бе несъответстващо малка за такава голяма сграда: малко разхвърляна, но безупречно чиста и разделена на две от дървен тезгях, на едната стена имаше дървени пощенски кутии, а на другата – етажерка с окачани ключове. В стаята имаше само един човек дребничка стара дама седеше зад старинно писалище. Беше облечена изключително елегантно, косата й бе перфектно боядисана и фризирана, червилото – безупречно поставено, а на шията и от ушите й висяха червени диаманти.

Тя се изправи и Пендъргаст се поклони.

— Molto lieto dconoscerLa, signora[32].

Жената отвърна живо:

— It piacere e mio.[33] – След това продължи на английски с лек акцент: – Очевидно не сте дошли да наемете стая.

— Не. – Пендъргаст извади картата си и я подаде.

— Значи сте полицаи.

— Да.

— Какво желаете? Времето ми е ограничено.

Тонът й бе остър и заплашителен.

— Мисля, че през есета на 1974 година неколцина американски студенти са били отседнали тук. Ето снимката им. – Пендъргаст извади снимката на Бекман.

Без да я погледне, жената запита:

— Знаете ли имената им?

— Да.

— Тогава елате с мен.

Тя се обърна, заобиколи тезгяха и през врата отзад влезе в далеч по-голяма стая. Д’Агоста видя, че бе някаква стара библиотека, подвързани книги, ръкописи и пергаменти изпълваха лавиците от пода до тавана. Миришеше на стара хартия, на изсъхнала плесен, кожа и восък. Таванът бе обкован с ламперия и личеше, че някога е бил изкусно позлатен. Сега се рушеше. С годините, дървото бе надупчено на множество места.

— Архивите на рода – рече тя. – От осем века насам.

— Поддържате добри архиви.

— Поддържам отлични архиви, благодаря ви.

Жената отиде до една ниска лавица в дъното на стаята, избра един масивен регистър и го отнесе на централната маса. Разтвори го и се разкриха страница подир страница със сметки, плащалия имена и дати, изписани с фантастично прилежна малка ръка.

— Имената им?

— Булард. Кътфорт. Бекман и Гроув.

Тя запрелиства страниците, преглеждаше ги със страхотна бързина. При всяко прелистване се вдигаше облаче прах. Изведнъж спря.

— Ето Гроув. – Костеливият пръст с огромен пръстен с диамант посочи името.

След това пръстът й пое надолу по страницата

— Бекман… Кътфорт… Булард. Да, всички те са били тук през октомври.

Пендъргаст надникна в регистъра, но дори той изпитваше затруднения да разчете дребния почерк.

— Престоят им препокрива ли се?

— Да – Пауза. – Според дневника само за една нощ – на 31 октомври.

Тя затвори рязко регистъра.

— Нещо друго, синьоре?

— Да, синьора. Ще бъдете ли така любезна да погледнете тази снимка?

— Вие сигурно не очаквате от мен да помня някакви размъкнати американски студенти отпреди трийсет години? Аз съм на деветдесет и две години, господине. Заслужила съм правото си да забравям.

— Моля ви за тази любезност.

Тя въздъхна нетърпеливо, взе фотографията погледна я и очевидно се сепна. Гледа я дълго и колкото и малко цвят да имаше лицето й, и той се стопи. След това върна снимката на Пендъргаст.

— Колкото и да е невероятно – рече тихо тя, – наистина си спомням – Ето този. – Тя посочи Бекман – Чакайте малко, да си спомня по-добре. Беше се случило нещо ужасно. Той и неколцина други момчета, навярно тези от снимката бяха излезли някъде заедно. Нямаше ги цяла нощ. Той се върна ужасно разстроен. Трябваше да му потърся свещеник.

Гласът й полека-лека утихна и тя млъкна. Нямаше я вече непоколебимата самоувереност, непоклатимото самочувствие.

— Беше вечерта преди деня на Вси светии. Прибра се след някакъв гуляй в много тежко състояние. Заведох го на църква.

— В коя църква?

— В тази тук – Санто Спирито. Спомням си, че бе изплашен, че искаше да се изповяда. Случи се отдавна, ала беше толкова странно събитие, че се е запазило в паметта ми. Както и изражението на горкото момче. Молеше за свещеник така, сякаш животът му зависеше от това.

— И?

— Отиде да се изповяда и веднага след това си събра багажа и замина.

— А другите американски студенти?

— Не си спомням. Всяка година те празнуват деня на Вси светии, който, доколкото знам, вие наричате Хелоуин. Повод да се напият.

— Знаете ли къде са били онази вечер или с кого евентуално са се срещнали?

— Не знам нищо повече от онова, което ви казах.

Откъм рецепцията прозвуча звънец.

— Имам гости, които трябва да обслужа – рече тя.

— Един последен въпрос, синьора, ако обичате – рече Пендъргаст – Жив ли е все още свещеникът, който го е изповядал?

— Трябва да е бил отец Дзеноби. Да, отец Дзеноби. Сега живее при монасите от ла Верна.

Тя се обърна, но сетне се спря и бавно извърна поглед.

— Но дълбоко се лъжете, ако мислите, че можете да го убедите да наруши свещената тайна на изповедта, господине.

65.

Д’Агоста предположи, че като излязат от двореца, ще се върнат направо в хотела. Но вместо това Пендъргаст се забави на площада разхождаше се с ръце в джобовете, погледът му се стрелкаше наляво и надясно. След няколко минути, той се обърна към Д’Агоста:

— Gelato[34]. Ако не греша един от най-добрите може да бъде намерен в кафе „Рики“

— Отказал съм се от сладоледа.

— А аз не съм. Моля те, направи ми това удоволствие.

Влязоха в кафенето и приближиха бара. Пендъргаст поръча своя сладолед – тирамису с крем англез – докато Д’Агоста поиска еспресо.

— Не знаех, че си падаш по сладкото – рече Д’Агоста, след като се подпряха на бара.

— Имам нещо като слабост към джелатото. Но основната причина да се отбием тук е да разберем какви са намеренията му.

— Намеренията му ли? Чии намерения?

— На мъжа, който ни следи.

Д’Агоста се изправи.

— Какво?

— Не, не се оглеждай. Той е с нищо незабележим, на около трийсет и пет години, облечен е със синя риза и тъмни панталони. Доста добър професионалист.

Сладоледът на Пендъргаст пристигна и той си близка изискано от него. Но изведнъж изражението на лицето му се промени рязко.

— Току-що влезе в пансиона – рече той. И като изостави сладоледа си той пусна няколко монети евро на тезгяха и излезе с бърза крачки от кафенето. Д’Агоста го последва.

— За синьората ли се безпокоиш?

— Синьората е в пълна безопасност. Бая се за свещеника.

— Свещеникът ли? – Д’Агоста изведнъж проумя – Тогава трябва да спрем онзи, когато излезе от пансиона.

— Това няма да ни доведе до нищо, а само ще ни забърка в безкрайни формалности. Най-добрият ни шанс е да стигнем до манастира. Хайде, Винсънт, нямаме нито миг за губене.

* * *

След двайсет минути вече пътуваха сред хълмовете североизточно от Флоренция, зад волана на взетия под наем фиат бе Пендъргаст. Макар Д’Агоста сам да бе шофирал много пъти с висока скорост – и въпреки че Пендъргаст очевидно бе специалист и по тази част, – сърцето на ченгето заби в необичаен пулс. Колата със свирене на гумите отсече поредица от остри завои, нито един, от които не бе обезопасен с мантинела. След всеки завой при изкачването, пред тях се разкриваше ново планинско море големият гръбнак на Апенините.

— Усещах от известно време, че сме следени – каза Пендъргаст – Откакто намерихме трупа на Булард, а може би дори отпреди това. Във важни моменти – като пътуването ни до Кремона – успях да го задържа на една ръка разстояние. Още не съм се сблъсквал със сянката ни, надявах се да науча кой стои зад него, не смятах, че ще възприеме такъв директен подход, както го направи току-що на площада. Това означава, че приближаваме към истината. Означава също и по-голяма опасност, както за нас, така и за онези, които разполагат с важна информация – като отец Дзеноби.

Гумите на колата изсвириха на поредния завой. Д’Агоста напрегна тяло да отговори на страничното ускорение, по тялото му изби пот.

— Виждал съм те да измъкваш информация от всякакви – рече той, когато можа да поеме отново дъх – Но ако можеш да убедиш един свещеник да разкрие изповед отпреди трийсет години, ще преплувам целия път до Саутхамптън.

След нов дълъг завои и свирене на гуми, колата буквално увисна на ръба на пропастта.

Този път Д’Агоста едва успя да разтвори пръстите си, вкопчили се в арматурното табло.

— Не смяташ ли, че трябва да намалим скоростта?

— Не, не смятам – кимна му през рамо Пендъргаст.

Колата отново се поднесе почти безконтролно зад поредния завой и Д’Агоста зърна през прозорчето склона на планината. На около три завоя зад тях и по-надолу се носеше мотоциклет – черен, с хромирани части, ъгловатото му шаси бе оголено и блестящо. Приближаваше бързо.

— Имаме опашка – мотоциклет! – рече той. Пендъргаст кимна.

— Ако не греша дукати монстър, модел S4R. Двуцилиндров, с четири клапана, доста над сто конски сили, лек, но много мощен.

Д’Агоста се обърна отново назад. Мотоциклетистът бе облечен в черни кожени дрехи и носеше шлем с непроницаем визьор.

— Мъжът от площада ли? – попита.

— Или той, или някой свързан с него.

— Нас ли преследва?

— Не, целта му е свещеникът.

— Ние изобщо не можем да го изпреварим.

— Но можем да го забавим. Извади оръжието си.

— И какво да направя?

— Това ще го оставя на твоята лична преценка.

Д’Агоста вече чуваше високия вой на двигателя на мотоциклета, който приближаваше зад тях. Излязоха от поредния завой в облак от прах, след което фиатът се занесе първо надясно, после наляво. А мотоциклетът вече навлизаше в същия завой, наклонен под невероятен ъгъл, почти легнал на пътя. Мотоциклетистът изправи машината и бързо започна да скъсява дистанцията и да се готви за изпреварване.

— Дръж се. Винсънт.

Колата зави в лявото платно, точно когато моторът ги настигна след това се върна обратно в дясната лента със свирещи гуми, препречвайки пътя на мотоциклетиста. Д’Агоста погледна назад и видя, че онзи изостана, приготвяйки се за следващ опит да ги задмине.

— Ще мине отдясно! – извика той.

В последния миг Пендъргаст отново зави в лявото платно, правилно очаквайки фалшива маневра, чу се свирене на гуми, мотоциклетистът натисна задната спирачка и моторът се изправи на задното си колело. Водачът му го изправи, съвзе се. Д’Агоста видя, че бърка в коженото си яке.

— Има пистолет!

Д’Агоста се опря на дясната врата и зачака с готов пистолет. Съмняваше се, че човек на мотоциклет със скорост сто и двайсет километра в час по лъкатушещ планински път би могъл да стреля точно, но не искаше да рискува.

С рязко ускорение мотоциклетът приближи отново, ездачът му насочи пистолета. Д’Агоста също се прицели.

— Изчакай го да стреля пръв – рече тихо Пендъргаст.

Последва гръм и синьо облаче дим, който мигновено се разнесе, после удар и задното стъкло изведнъж стана непрозрачно, цялото в мрежа от пукнатини, които се разпростираха настрани от перфектно кръглата дупка, направена от 9. милиметровия куршум. Миг по-късно Пендъргаст удари ужасяващо рязко спирачки и Д’Агоста опъна силно предпазния си колан, след което колата зави и се ускори отново.

Д’Агоста разкопча колана, скочи на задната седалка. Ритна хлътналото задно стъкло, насочи пистолета си и стреля. Мотоциклетистът зави и изостана зад поредния завой, като едновременно сменяше крачните скорости.

— Този негодник…!

Колата се поднесе на следващия завой, стъпи върху банкета и се озова в опасна близост до ръба на скалата. Д’Агоста коленичи на задната седалка, затаил дъх, и насочи пистолета през строшеното стъкло, готов да стреля, веднага щом мотоциклетистът се появи отново. Докато изкачваше поредния хълм, забеляза мотоциклетът дукати да лети на около стотина метра зад тях.

Пендъргаст премина на по-ниска предавка, двигателят изсвири от усилието и стрелката на оборотомера премина в червения сектор. Колата влезе в поредния дълъг и противен завой.

Докато ускоряваха на излизане от него пътят пое по планински склон направо към дълга и тъмна борова гора, която образуваше сенчест тунел. Край тях профуча пътна табела „Киузи дела Верна 13 км“. Като не откъсваше поглед от пътя зад тях, Д’Агоста зърна вихрушката борови иглички, които препускащият фиат вдигаше.

И тогава дукатито се появи иззад завоя. Д’Агоста се прицели, но да се стреля от люшкащата се кола на сто и осемдесет метра разстояние бе невъзможно. Седна и зачака шанса си.

С пронизителен вой мотоциклетът се втурна напред, с рев мина на пета, после на шеста скорост, достигайки все по-голяма бързина. Ездачът бе прибрал пистолета си и двете му обути в ръкавици ръце стискаха кормилото, а главата му бе ниско приведена.

— Ще се опита отново да ни изпревари.

— Не ще и дума.

Пендъргаст остана на средата на пътя, натиснал до дупка педала на газта.

Но колата не бе равностоен противник на двуколесния звяр. Моторът набираше като изтребител по стръмнината, с шеметно ускорение. „Това нещо сигурно се носи с над двеста и двайсет километра в час“ – помисли си Д’Агоста. Знаеше, че ще се опита да свие и да профучи покрай тях в последния миг и нямаше как Пендъргаст да предугади дали ездачът щеше да го задмине отдясно или отляво. Насочи пистолета. Доста бе подобрил точността си след множеството тренировки на стрелбището на 57-и участък, но при тези вибрации, при комбинираното движение на колата и на мотоциклета, щеше да му бъде много трудно. Моторът сега се носеше с двойно по-висока скорост и бързо ги застигаше.

Д’Агоста стреля, целеше се ниско в машината, но не улучи.

Колата се отклони рязко вдясно, докато мотоциклетът сви вляво и профуча покрай тях – блеснаха двата му ауспуха, а ездачът бе толкова приведен, че сякаш бе легнал върху кормилото. И на следващия завой изчезна.

— Това раздаване на картите го изгубих – отбеляза сухо Пендъргаст.

Самите те вече наближаваха завоя и скоростта им бе толкова висока, че бе невъзможно да го вземат. Пендъргаст натисна здраво спирачките и едновременно даде газ, за да вземе завоя с обратен волан. Колата се завъртя силно, веднъж, дваж, може би три пъти – Д’Агоста бе прекалено раздрусан, за да бъде сигурен – преди да спре на самия ръб на скалата.

Останаха така само за миг, а цялата кола бе обгърната от острата миризма на изгорели спирачни накладки.

— Въпреки всичките си проблеми, „Фиат“ знае как да произвежда прилични автомобили – рече Пендъргаст.

— На „Еврокар“ това няма да им хареса – отвърна Д’Агоста.

Пендъргаст отново даде газ и колата се върна на пътя със свирене на гумите, за да се ускори към следващия завой.

Преминаха през още елхова гора, преди да поемат по нова поредица стръмни зигзаговидни завои, по-лоша и от предишната. Стомахът на Д’Агоста започна да се бунтува неприятно. Позволи си само веднъж да надзърне надолу в пропастта. Далеч в ниското – много, много далеч – зърна долината Казентино, осеяна с ниви и селца. Но бързо се извърна.

Изкачваха се нагоре, завой подир завой. Пендъргаст шофираше, потънал в мрачно мълчание. Д’Агоста презареди и провери пистолета си беше отблъскващо да гледа през прозорците. Изведнъж покрай тях профучаха къщи и те прекосиха град Киузи дела Верна. Пендъргаст бе натиснат клаксона и пешеходците отскачаха ужасени във входовете на магазините, за да избегнат профучаващата кола. Фиатът помете страничното огледалце на една паркирана камионетка, то отлетя и се затъркаля по улицата. На изхода от града имаше нова табела „Сантуарио дела Верна – 6 км“.

Пътят се изкачваше неотклонно по стръмен склон, обрасъл с гора, завоите следваха, кой от кой по-остър. Изведнъж излязоха от гората и се озоваха сред ливада и там – точно пред тях, но все още на триста метра по-високо, се издигаше манастира ла Верна: голяма старинна каменна купчина кацнала на една канара, сякаш увиснала над пропастта. Нямаше прозорци, беше толкова стар и огромен, и обветрен от времето, че сякаш бе станал част от скалата. Въпреки всичко по гърба на Д’Агоста пробягаха студени тръпки: знаеше от неделното училище, че това бе може би най-светият християнски манастир в света построен през 1224 година от самия Свети Франциск.

Колата се втурна отново в гората и манастирът изчезна от полезрението му.

— Имаме ли някакъв шанс? – попита Д’Агоста

— Зависи колко бързо нашият човек ще открие отец Дзеноби. Манастирът е голям. Ех, ако имаха телефон!

Колата се занесе на поредния завой. Д’Агоста чу камбанен звън, едва доловимо пеене успя да надвика шума на двигателя.

— Мисля, че монасите са на молитва – рече той. Погледна часовника си. Сигурно бе службата на Секст: шестият час на Opus Dei.

— Да. Какъв лош късмет.

Пендъргаст излезе от последния завои и колелата се понесоха върху обрасъл с мъх калдъръм, заменил асфалта.

Калдъръменият път – очевидно непредназначен за моторни превозни средства, – водеше зад манастира. Там при каменната арка във външната стена на манастира Д’Агоста видя дукатито, леглнало върху тръбната си рамка; масивното задно колело още се въртеше лениво.

Пендъргаст спря и в следващия миг изскочи от колата с изваден пистолет. Д’Агоста го последва по петите. Изтичаха покрай мотора, минаха по тесен мост и влязоха манастира. Вдясно се издигаше голям параклис с широки врати, мощното пеене ту се издигаше, ту затихваше, носено от хладния вятър. Докато тичаха, пеенето сякаш се поколеба след това затихна и изведнъж спря.

Втурнаха се в църквата точно навреме, за да видят фигурата в черни кожени дрехи – с изпъната, неподвижна ръка – да стреля от упор в един стар монах, които бе коленичил, вдигнал ръце от изненада или за молитва. Изстрелът проехтя ужасно силно в тясното пространство и отекна няколко пъти. Д’Агоста извика поразен, яростен и ужасен, когато свещеникът падна и стрелецът вдигна повторно пистолета си по екзекуторски маниер, прицелвайки се внимателно за втори изстрел.

66.

В предутринния здрач Хейуърд стоеше заедно с капитан Грейбъл на една камениста издатина, северно от арсенала в Сентръл парк. Оттук виждаха добре палатковия лагер, все още потънал в сън в тихата утрин. Бяха ги информирали къде се намира палатката на Уейн Бък и тя я виждаше добре: голяма, от зелен брезент в средата на лагера.

Опасенията на Хейуърд се засилиха. Нямаше да е лесно като „проникваш и излизаш“. Импровизираното градче се бе разраснало много повече отколкото бе очаквала трябва да имаше триста палатки, може би и повече, пръснати под дърветата. А и пейзажът не бе удобен: тъмнозелени дървета и обрасли с листак долчинки, заобиколени от тревисти хълмчета, чийто склонове често разкриваха ивици тъмносиви скали. През гъсталака тя едва виждаше паркирания на Пето авеню полицейски автомобил, който щеше да откара Бък. Със запален двигател той бе спрял откъм страната на парка, точно срещу входа на сградата, в която бе живял Кътфорт.

Истината беше, че това бе последното място, където би искала да бъде в този момент. По правило би трябвало да се занимава с разследването на убийството на Кътфорт, не би трябвало да бъде тук – не и когато имаше неразкрито убийство, по което трябваше да се работи. Чувстваше се прекалено много като в онези гадни минали дни, когато бе новобранец в уличните патрули.

Погледна към Грейбъл. Предишната вечер бе разговаряла накратко с Д’Агоста сега й се искаше той да бе тук. Той бе човекът, на когото можеш да разчиташ. А що се отнася до Грейбъл…

Грейбъл поправи вратовръзката си, изпъна рамене.

— Хайде да заобиколим и да влезем откъм запад.

Потеше се, ризата бе залепнала на гърдите му, въпреки приятната утрин.

Хейуърд кимна.

— Доколкото разбирам решаваща ще бъде скоростта. Не искаме да ни забавят там.

Грейбъл преглътна, повдигна колана си.

— Капитане, за разлика от някои други хора в полицията, аз не съм си губил времето в класната стая, да трупам университетски дипломи. Издигнал съм се от обикновен полицай. И знам какво правя.

Последва дълга пауза, докато Грейбъл оглеждаше спящия палатков лагер. Хейуърд погледна часовника си. Светлината се усилваше бързо и слънцето щеше да изгрее след броени минути. Какво, по дяволите, чакаше Грейбъл?

— Ако нямаш нищо против, май вече закъсняваме – каза тя

— Аз не действам по разписание, капитане.

Хейуърд се опита да потисне опасенията си. Операцията се командваше от Грейбъл – Рокър ясно бе заявил това, – и тя трябваше да следва указанията му. Нямаше да е от полза да влязат в лагера с изострени отношения. А планът можеше и да успее. По дяволите, той щеше да успее, ако можеха да влязат и излязат достатъчно бързо, да завлекат Бък до чакащата патрулка преди някой да се е събудил. „Би могъл да успее – рече си тя, – стига Греибъл да предприеме бързи действия. Ако трябва да арестуват някого, просто го направи. Няма нужда да му даваш възможност да се усети“. Погледна отново Грейбъл, питаше се защо се бави толкова.

— Добре – рече Грейбъл, като забеляза погледа й. – Да вървим.

Тръгнаха на запад през ниските дървета и шубрака под тях, заобиколиха фланга на палатковия лагер, като се придържаха към плиткия проход. Скоро стигнаха до тясна пътека, която водеше право към импровизираното селище.

Вече се спускаха надолу и миризмата на мръсен канал и на немити хора връхлетя Хейуърд с все сила.

С приближаването им към границите на лагера Грейбъл ускори крачка. Неколцина бяха вече станали, готвеха на малки туристически огнища, други просто се разхождаха.

Грейбъл се поколеба, след като премина през външния кръг от палатки. След това кимна отривисто към Хейуърд и двамата закрачиха отново. Хейуърд кимаше дружелюбно на вече станалите, които ги гледаха. Теренът стана равен и палатките вече бяха по-близо една до друга и оформяха тесни алеи и улички. След няколко минути пристигнаха на централната поляна около палатката на Бък.

„Дотук добре“ помисли си Хейуърд.

Предното платнище бе завързано за двете странични стълбчета. Грейбъл спря пред входа и извика силно:

— Бък? Тук е капитан Грейбъл от Нюйоркското полицейско управление.

— Ей! – извика появилият се сякаш от дън земя мъж с чисти черти на лицето. – Какво правите?

— Не е твоя работа – отвърна безцеремонно Грейбъл.

„Мамка му помнели си Хейуърд. Не така“.

— Няма никакъв проблем – рече тя. – Тук сме само да поговорим с преподобния.

— Тъй ли? И за какво?

— Отдръпни се, приятел – рече Грейбъл.

— Какво има? – долетя приглушен глас от палатката – Какво става?

— Капитан Грейбъл, от НПУ.

Грейбъл започна да развързва връзките, с които предното платнище бе прикрепено към едно от стълбчетата. Почти бе свършил, когато отвътре се подаде ръка, улови неговата и я отстрани. Платнището се вдигна и Бък застана ред тях – изправен и неумолим.

— Това е моят дом – рече хладно и с достойнство той. – Не нарушавайте неприкосновеността му.

„Сложи му белезниците – помисли си Хейуърд. – Закопчай го, негодника, и да изчезваме бързо.“

— Ние сме офицери от Ню Йорк и тази земя е публична собственост. Не е някаква частна къща.

— Господине, отново ви моля да се отдръпнете от моя дом.

Хейуърд бе удивена от присъствието на духа, което прояви този мъж. Обърна се да види какво ще предприеме Грейбъл. Поразена забеляза, че лицето му пребледняваше под лъскавината на потта.

— Уейн Бък, вие сте арестуван.

Грейбъл се опита да откопчае белезниците, но ръцете му леко трепереха и това му отне повече време, отколкото трябваше.

Хейуърд не можеше да повярва на очите си Грейбъл бе изгубил самообладание. Само това бе отговорът. Бе преседял твърде дълго зад бюрото и бе изгубил придобитите на улицата умения – ако изобщо някога ги е притежавал – и бе забравил как да се справи с проблемна ситуация като тази. Това обясняваше колебанието му при арсенала, потенето, всичко. Той поиска комисарят да изпрати екип да се справи с Бък, но когато Рокър му възложи операцията, не можеше да откаже. И сега, след като нямаше подкрепата на екип от специалните части, застанал пред непреклонния Бък той губеше самообладание.

Бък го гледаше, без да даде знак, че е готов да сътрудничи, но и без да се съпротивлява.

Мъжът с приятните черти, които изглежда бе бодигард или адютант на Бък, се обърна, сви ръце на фуния и извика със страховит глас:

— Събудете се! Надигнете се! Ченгетата са дошли да арестуват преподобния!

Последва смут, неочаквана глъч.

— Обърнете се и сложете ръце на гърба, господине – рече Грейбъл, но гласът му трепереше.

Бък обаче не помръдваше.

— Събудете се!

— Капитане – рече Хейуърд тихо, – той се съпротивлява на арест. Сложете му белезниците.

Ала Грейбъл не предприе нищо.

Хейуърд мигновено оцени ситуацията и осъзна, че прозорецът на шанса им вече се бе затръшнал. Огледа се и си спомни времето, – когато като прекалено храбро хлапе – бе бръкнала с пръчка в гнездо на стършели. Тогава последва миг, само миг на напрежение, а след това – приглушеното бръмчене преди стършелите да излетят в рояк, подлудели до безкрай. Точно на това й приличаше и палатковият лагер. Хората се бяха разбудили, но още не бяха излезли от палатките, чуваше се глухото им бръмчене, което скоро щеше да изригне.

— Защитете преподобния! Полицията е тук да го арестува! Събудете се!

После дойде кипежът. Изведнъж стотици хора излязоха от палатките, обличаха се пътьом и приближаваха към тях.

Хейуърд се наведе към Грейбъл.

— Капитане? Загазихме. Просто запази самообладание.

Ченето на Грейбъл увисна, но капитанът не издаде никакъв звук.

Тълпата се събираше, пред тях бързо се формираше стена от хора, други се стичаха от всички посоки, обграждаха палатката, надигна се глъч от ядни гласове.

Мамка му! Тя се обърна към хората.

— Вижте, приятели, не сме дошли тук да причиняваме неприятности.

— Лъжкиня!

Надигна се друг вик:

— Богохулници!

Тълпата настъпваше Бък не каза нищо, не предприе нищо: просто стоеше там, самото олицетворение на достойнството.

— Вижте – рече Хейуърд и вдигна ръце, опитвайки се тонът й да прозвучи спокойно, – ние сме само двама. Няма защо да се вълнувате.

— Безбожните войници на Рим!

— Свалете мръсните си ръце от преподобния!

Нещата ставаха далеч по-гадни, отколкото си бе мислела. Грейбъл отстъпваше инстинктивно, погледът му трескаво търсеше път за бягство, какъвто не съществуваше.

Все по-гневна, тълпата се люшна напред.

— Ако докоснете някого от нас, това ще бъде сметнато за нападение срещу длъжностни лица – рече Хейуърд високо, но спокойно.

Думите й спряха първите редици, но другите зад тях напираха напред, беше само въпрос на време преди да ги смажат.

Грейбъл пусна белезниците и посегна към пистолета си.

— Грейбъл, не! – изкрещя Хейуърд.

Мигновено се нададе рев.

— Ще стреля! Убийци! Юди!

Челната редица пак се люшна напред.

Бам! – изгърмя пистолетът във въздуха и реакцията при неочаквания трясък премина като вълна през тълпата. И в този миг Бък, застанал само на метър зад Грейбъл, изби пистолета му с един бърз и уверен удар.

Слава Богу – помисли си Хейуърд, като се стараеше да държи ръцете си така, че да ги виждат, и далеч от личното й оръжие. Нещо трябваше да бъде направено веднага, иначе бяха изгубени. Тя се обърна и заговори на Бък:

— Най-добре е да сторите нещо, преподобни. Всичко е във вашите ръце.

Бък пристъпи напред и вдигна ръце. Тълпата замлъкна и моментално спря.

Бък изчака малко, след това бавно свали ръце и насочи непомръдващ пръст към Грейбъл.

— Този мъж дойде тук под плаща на Принца на мрака да ме арестува. Но Бог разкри измамата му.

Грейбъл изглежда бе изгубил дар слово.

— Тези центуриони, тези войници на Рим навлязоха в нашия лагер като дебнещи змии по поръчка на самия дявал. Но те бяха победени от собствения им позор и малодушие.

— Позор, страхливци!

Хейуърд се възползва от краткото затишие, за да се обърне към Бък:

— Бихме искали сега да си вървим.

Нов рев изригна от тълпата.

— Позор!

Една сопа излетя от тълпата и пална в краката им. Хейуърд видя и други, размахващи се над главите на тълпата. Хората по краищата й започнаха да търсят в храсталака камъни.

Хейуърд се наведе напред и заговори тихо с надеждата, че само Бък може да я чуе:

— Преподобни Бък? Какво ще стане с вас и с последователите ви, ако бъдем ранени? Или взети като заложници? Как смятате, че ще реагира НПУ на нещо подобно? – Усмихна му се хладно – В сравнение с онова, което ще последва Уейко[35] ще изглежда като безобидно неделно барбекю.

Последва миг тишина. След това, без дори да даде знак, че я е чул, Бък отново вдигна ръце и склони глава надолу. И мигновено отново се възцари мълчание.

— Народе мой – рече той. – Народе мой! Ние сме християни. Те може да са дошли със зла воля, но ние трябва им покажем състрадание и прошка – Обърна се към адютанта си. – Разчисти път за нечестивците, Тод. Нека си идат с мир.

Сопите бавно се смъкнаха надолу. Сред неспокойната тълпа се отвори проход. Хейуърд се наведе с пламнало лице, взе пистолета на Грейбъл и го мушна в колана си. Обърна се и видя, че Грейбъл не я последва. Продължаваше да стои като истукан.

— Идваш ли, капитане?

Той се сепна, огледа се, след което мина покрай нея, без да я погледне. След малко се впусна в тръс. От тълпата се разнесоха весели, подигравателни викове. Хейуърд го последва със спокойна изпълнена с достойнство походка, гледаше право пред себе си, като се опитваше да не издаде по някакъв начин – чрез изражение, стоика, глас, – че изпитваше най-голямото унижение в цялата си кариера.

67.

В ухото на Д’Агоста проехтя ужасно силен изстрел. Беше Пендъргаст – стреляше над главите на тълпата.

Убиецът се обърна и ги видя, че идват. Погледна отново надолу – към рухналия в краката му мъж, бързо се огледа, обърна се и хукна. Монасите с кафяви раса се струпаха около падналия брат, някои се молеха други викаха и жестикулираха.

Неколцина монаси сочеха към дъното на църквата Da qucsta parte! Е scapato dla![36].

Пендъргаст им хвърли един поглед.

— Винсънт, след него! – извика той, вече извадил клетъчния си телефон, за да извика санитарен вертолет.

Един монах скочи на крака и улови Д’Агоста за ръката.

— Аз ще ти помогна – рече на развален английски. – Следвай ме.

Двамата изтичаха през вратата вдясно от олтара минаха по тъмен коридор и излязоха във вътрешния двор на манастира, прекосиха го и затичаха по втори каменен коридор, който свърши на самия ръб на скалата. Тук спряха. Друг коридор пресичаше техния, беше с арки и колони, издялани в самата скала.

— Онзи е минал оттук – каза монахът и хукна по старинния изписан с фрески коридор. В края му имаше желязна врата, беше открехната и монахът рязко я отвори.

В тъмния коридор нахлу слънчева светлина. Д’Агоста го последва през вратата и излезе на открито. Главозамайващо стръмно стълбище се спускаше пред него, издялано направо в каменната стена, което изобщо не бе обезопасено, ако не се брои изгнилият железен парапет.

Д’Агоста се отдръпна от стената и надникна над парапета. В един миг така му се зави свят, че щеше да припадне. След това зърна облечената в черно фигура да се спуска по каменните стъпала.

— Eccolo![37] – извика монахът, който се появи с развято расо зад него.

Д’Агоста тръгна надолу толкова бързо, колкото посмя стъпалата бяха тъй излъскани от времето, тъй влажни, че бяха хлъзгави, като че бяха заледени. Стълбището бе старо и отдавна неизползвано, на места бе тъй ерозирало, че трябваше да прескачат над пропастта.

— Знаеш ли накъде се е запътил? – попита задъхалият се Д’Агоста.

— Към гората долу.

Стълбището се поизправи за малко и те прескочиха нова дупка. На това място парапет липсваше, можеха да се държат само за груби издатини в скалата. Брулеше ги силен и студен вятър.

Отдолу проехтя изстрел. Монахът се подхлъзна, улови се за една подпора и залази да възстанови равновесието си, Д’Агоста опря гръб о скалата. Беше напълно открит, неспособен да помогне, неспособен дори да мръдне напред. Уловил се с две ръце за скалата не можеше дори да извади пистолета си от кобура.

Проехтя нов изстрел. Струя ситни камъчета ужили лицето на Д’Агоста. Погледна надолу и видя убиеца на стотина метра, насочил пистолета си право към тях.

Трябваше да се направи нещо, не можеше просто да стои там и да чака да го прострелят. Д’Агоста пусна едната си ръка, задържайки се към ръба на скалата с крака и колене, и извади пистолета си. Прицели се, доколкото можа и стреля веднъж, после още един път.

Попаденията бяха близко до целта – само на сантиметри от нея. Мъжът извика и залегна, скри се. Междувременно монахът се изкатери и се премести на по-безопасно място. Д’Агоста усети, че се подхлъзва; трябваше да изостави пистолета си.

— А me![38] – извика монахът.

Д’Агоста му хвърли пистолета и монахът сръчно го улови. След това се изтегли отново на старото си място и прескочи дупката. Още щом премина отсреща прозвуча нов изстрел.

— Залегни!

Двамата залегнаха на каменната пътека под несигурната защита на малка каменна издатина. Нов изстрел, нов дъжд от откъртени камъчета.

Господи помисли си Д’Агоста – приковани сме. Не можеха да се придвижат нито напред, нито да се върнат назад. Трябваше отново да отвърне на огъня.

Монахът му подаде пистолета.

Д’Агоста извади пълнителя, провери го. Останали му бяха осем патрона. Върна пълнителя на мястото му.

— Когато стрелям, тръгваш. Capisci?[39].

Монахът кимна.

С рязко движение Д’Агоста се надигна, прицели се и откри притискащ огън, куршумите „подстригаха“ камъка, зад който бе залегнал стрелецът – притискаше го към камъка не му даваше възможност да стреля. Монахът изпълзя по откритата част от пътеката намери добро прикритие в далечния и край, където тя отново поемаше надолу по грубото стълбище.

След като изразходва патроните си Д’Агоста залегна отново зад каменната издатина. Зареди резервния си пълнител, след което пробяга откритото пространство и стигна до монаха и укритието на стълбите, където спря да надникне иззад каменната стена. Стрелецът не се виждаше никъде.

Д’Агоста се изправи и възобнови преследването си, следван по петите от монаха. Спускаха се дълго време, докато най-сетне стигнаха до дъното. Там, в основата на скалата, имаше малко лозе. Зад него се издигаше плътната стена на гората.

— Накъде? – попита Д’Агоста.

Монахът сви рамене.

— Избягал е.

— Не. Ще го гоним през гората.

Д’Агоста пое отново, полуприведен, покрай редовете лози към гората. След малко навлязоха в нея, високи стволове ги заобикаляха, тихи и студени, ухаещи на смола, те се простираха напред в тъмнина. Д’Агоста огледа земята, но нямаше следи от стъпки върху дебелия слой борови иглички.

— Имаш ли представа накъде е отишъл? – попита той

— Невъзможно да знам. Трябва кучета.

— В манастира има ли кучета?

— Не

— Можем ли да повикаме полицията?

Монахът отново сви рамене.

— Отнема време. За кучета – два, три дни, може би.

Д’Агоста впери отново поглед в безкрайната гора.

— Мамка му!

* * *

В църквата продължаваше да цари пълно объркване. Пендъргаст се бе надвесил над проснатото тяло на монаха и му правеше сърдечен масаж и изкуствено дишане. Неколцина от монасите бяха коленичили в полукръг, очевидно водени от главата на ордена; останалите стояха по-надалеч и шепнеха тихо, шокирани. Когато Д’Агоста прекоси параклиса, напълно изтощен, дочу далечното боботене на вертолет.

Наведе се и улови крехката ръка на стария свещеник. Очите му бяха затворени, лицето посивяло. Отзад продължаваше постоянният шепот на молитви, успокояващи в своя мерен ритъм.

— Мисля, че е претърпял сърдечен удар – каза Пендъргаст, като продължаваше да натиска гръдни и му кош. – От травмата на огнестрелната рана. Но въпреки всичко, след като дойде вертолетът, може да бъде спасен.

Монахът неочаквано се закашля. Ръката му трепна, очите се отвориха, взряха се право в Пендъргаст.

— Padre – рече Пендъргаст с тих и спокоен глас. – mdica la confesstone piu terribile che leha masentito.

Очите, тъй мъдри и толкова близо до смъртта изглежда разбираха всичко.

— Un ragazzo Americano che ha faito un patto con il diavolo, та ho salvato, sicuramento salvato.

Отецът въздъхна, усмихна се, сетне затвори очи и издаде една дълга, последна, тръпнеща въздишка.

Миг по-късно санитарите се втурнаха в параклиса с носилка. Последва бурна дейност, когато предприеха мерки за стабилизиране на жертвата: единият санитар му прикачваше кардиологичен монитор, докато другият предаваше по радио станцията си данните за състоянието му и получаваше нареждания. Носилката бе изнесена от вратата и секунди по-късно боботенето на вертолета започна отново да утихва. И след това всичко свърши. Църквата изведнъж се оказа неочаквано пуста, във въздуха продължаваше да се носи аромат на тамян, а постоянният шепот на молитвите добавяше странна нотка на покой след най-шокиращия акт на насилие.

— Онзи избяга – рече задъхан Д’Агоста.

Пендъргаст положи длан върху ръката му.

— Съжалявам, Винсънт.

— Какво каза на свещеника преди малко?

Пендъргаст се поколеба за миг.

— Попитах го дали си спомня най-ужасната изповед, която някога е чувал. Той отвърна, че била на едно момче американско момче, което било сключило сделка с дявола.

Стомахът на Д’Агоста се сви от отвращение. Значи, в крайна сметка, всичко бе вярно. Наистина беше вярно.

— Добави, че той със сигурност спасил душата на момчето. Всъщност знаел, че е спасил душата му.

Д’Агоста трябваше да седне. Увеси глава, все още силно задъхан, след което погледна отново Пендъргаст.

— Да. Но какво да кажем за останалите трима?

68.

Преподобният Бък седеше зад писалището в палатката си, а лъчите на яркото утринно слънце косо пронизваха мрежата на вратата и „подпалваха“ брезентовите стени. Всички в лагера бяха още възбудени от конфликта с полицията, все още кипяха от енергия. Бък усещаше как тази енергия се пропива и в собственото му тяло. Страстта и вярата на неговите последователи го удиви и го вдъхнови. Очевидно бе, че духът на Бога бе с тях. А с Божията помощ всичко бе възможно.

Проблемът бе, че полицията нямаше да се спре. Щеше да действа решително и то скоро. Неговият час щеше да дойде: часът, заради който бе стигнал дотук, за който се бе трудил толкова много, за да постигне предначертаното.

Но кой точно час? И как точно щеше да го постигне? Въпросът го глождеше вече дни наред. Първо бе като далечен слаб гласец, някакво чувство на безпокойство. Но Сага той вече не го оставяше на мира, въпреки молитвите, поста и покаянието. Неведоми са пътищата Господни, загадъчни са желанията Му.

И въпреки това той сведе глава за молитва, да помоли Бог да му покаже пътя.

Чуваше шума от стотици разговори навън. Вслуша се. Всички говореха за неуспешния опит той да бъде арестуван. Странно бе, че полицията бе пратила само двама души. Навярно не искаха да показват агресивност, да не се случи ново Уейко.

Уейко. Тази ремарка на жената-ченге го бе отрезвила. Беше почти хирургически точна. Биваше си я, тази жена. Едва ли бе над трийсет и пет годишна много привлекателна и самоуверена. Другият бе просто поредният слабак, суетен дерибей, като маса други нещастници, с които си бе имат работа в пандиза. Но тя – тя излъчваше увереност, сила самият дявол бе зад гърба й.

Дали трябваше да се съпротивлява да организира отпор? Държеше огромна сила в ръце, стотици последователи, които му вярваха от цялата си душа и сърце. Той притежаваше силата на убеждението и на Светия дух, ала те притежаваха силата на физическите оръжия. Зад тях бе силата на държавата. Разполагаха с оръжия, сълзотворен газ, водни оръдия. Ако той се възпротиви, щеше да последва клане.

Какво искаше Бог да направи той? Сведе глава и отново се помоли.

Върху едно от дървените стълбчета се почука.

— Да?

— Почти е време за сутрешната проповед.

— Благодаря ти, Тод.

Нуждаеше се от отговор, дори и само за себе си, преди да се изправи отново пред своите хора. Те разчитаха на него за духовно напътствие в тази най-голяма от всички кризи. Гордееше се с тях, с тяхната смелост и убеденост. „Войници на Рим“ – ето какво бяха крещели съвсем на място на ченгетата.

Войници на Рим – ето, това беше.

Изведнъж, досущ както зацепват зъбците на някаква огромна духовна машина, поредица от връзки съвпаднаха в съзнанието му тъй, както падат плочките на доминото. Пилат, Ирод, Голгота. Той си е бил все там – отговорът, който търсеше. Необходима бе само силата на вярата, за да го открие.

Коленичи още веднъж.

— Благодаря ти, Отче – прошепна.

След това се изправи, почувствал се изпълнен със светлина.

Сега вече знаеше точно как ще се възправи срещу армиите на Рим.

Дръпна настрани брезента и закрачи към камъка за проповеди. Попи с поглед красотата на утринта красотата на Божията земя. Животът е тъй скъпоценен, тъй мимолетен дар. Докато се изкачваше по пътеката заобикаляща камъка той припомни сам на себе си, че следващият свят щеше да бъде далеч по-добър, далеч по-красив. И когато неверниците дойдат – поне хиляда на брой – той знаеше как точно щеше да ги разгроми.

Вдигна ръка посрещнат от гръмовен поздрав.

69.

Килиите в казармите на карабинерите приличаха по-скоро на подземен затвор, отколкото на сутерен. Д’Агоста следваше полковник Еспозито и Пендъргаст по лъкатушещите тунели от неизмазан камък, нашарен с паяжини и слуз и почти се чудеше, че към стените няма приковани скелети.

Полковникът спря пред желязна врата и я отвори.

— Както ще видите, на нас, уви, още ни предстои да влезем в двайсет и първи век – рече той и им даде знак да влязат.

Д’Агоста пристъпи в стая с шкафове за документи и лавици от край до край. Върху лавиците имаше купища книжа, пристегнати с върви. Някои бяха толкова стари и мухлясали, че сигурно бяха отпреди векове. Един офицер със спретната синьо-бяла униформа, с червен кант на панталона си, се изправи и отривисто отдаде чест.

— Остави – рече полковникът с уморен глас, след това посочи няколко дървени стола, подредени около дълга маса. – Моля, седнете.

Докато сядаха, полковникът каза нещо на младия офицер, който, на свой ред извади дузина папки и ги постави на масата.

— Ето ги делата по убийствата, които отговарят на вашите изисквания – нерешени убийства през последната година, при които жеравите са били изгорени. Аз ги прегледах и не намерих нищо, което да представлява и най-малък интерес. Повече съм обезпокоен от случилото се този преди обед в ла Верна.

Пендъргаст взе първата палка, отвори я и извади резюмето й.

— Нямам думи да изразя съжалението си.

— Аз съжалявам още повече. Нещата тук бяха спокойни допреди да пристигнете… – Полковникът разтвори ръце и се усмихна уморено.

— Почти сме стигнали до края, colonello.

— Тогава нека се надяваме, че ще стигнете до този „край“ където и да се намира той, колкото е възможно по-скоро.

Пендъргаст започна да чете резюметата като подаваше на Д’Агоста всяко, с което бе приключил. Единственият шум идваше от лекия шепот на вкарвания принудително въздух през лъскавите алуминиеви тръби, които се виеха по сводестите тавани в безплоден опит да освежат подземието. Д’Агоста преглеждаше всяко дело и прикрепената към него снимка опитваше се да разбере италианския, но схващаше само главното, не и повече. От време на време си правеше бележки по-скоро за да има какво да докладва на Хейуърд при следващия им телефонен разговор, а не да разчита само на паметта си.

Прегледаха всички дела за по-малко от час.

Пендъргаст се обърна към Д’Агоста.

— Забелязали нещо?

— Нищо не ми се наби на очи.

— Тогава да ги прегледаме още веднъж.

Полковникът погледна часовника си, запали цигара.

— Няма нужда да стоите при нас – каза Пендъргаст.

Еспозито махна с ръка.

— Предпочитам да съм погребан тук, извън обсег, без връзка по клетъчния телефон. Горе не с никак приятно, след като Procuratore della Republica[40] се обажда на всеки половин час – боя се, че е пак благодарение на вас – Той се огледа. – Единственото, което липсва, е еспресо машина – Обърна се към офицера – Caffe per turn[41].

— Si, signore.

Д’Агоста въздъхна и започна да прелиства отново едва разбираемите за него документи. Този път погледът му се спря върху черно-бяла снимка на мъж, лежащ в сякаш изоставено здание. Трупът бе в ъгъла върху напукалата циментова замазка на пода много силно обгорял. Фотографията бе типично полицейска – отвратителна, гадна.

Но имаше и нещо друго. Нещо не бе наред.

Пендъргаст мигновено усети интереса му.

— Да?

Д’Агоста плъзна снимката по масата към него. Пендъргаст я разглежда няколко секунди. След това повдигна вежди и рече:

— Да разбирам.

— Какво има? – попита полковникът и с неохота се наведе напред.

— Този мъж. Виждате ли локвичката кръв тук, под него? Бил е изгорен и след това разстрелян.

— Е, и?

— Обикновено жертвите първо ги застрелват, а след това ги изгарят, за да унищожат доказателствата. Чували ли сте друг път за човек, първо изгорен, а после застрелян?

— Честа се случва. За да изтръгнат информация от него.

— Не и от половин тяло. Изгарянията при мъчения са локални.

Еспозито се взря в снимката.

— Това не означава нищо. Може би е дело на някакъв маниак.

— Можем ли да видим цялото дело?

Полковникът сви рамене, стана, затътри се до един шкаф в дъното и се върна с дебела връзка документи. Постави я на масата и разряза връвта с джобното си ножче.

Пендъргаст прелисти документите, извади един от тях и започна да го резюмира на английски:

— Карло Вани, възраст – петдесет и пет години, пенсиониран земеделец, тялото е намерено в casa colonica[42] в планините, близо до Абстоне. На мястото не са намерени физически доказателства, няма пръстови отпечатъци, влакна гилзи, следи от стъпки. – Вдигна глава – На мен това не ми прилича на работа на маниак.

Върху лицето на полковника бавно се появи усмивка.

— Дори и всред карабинерите се среща некомпетентност. Това, че не са били намерени никакви доказателства не означава, че не е имало никакви доказателства.

Пендъргаст прелисти страницата.

— Един-единствен изстрел в сърцето. И какво е това? Някакви капки стопен алуминий, открити от medico legale[43], прегорили дълбоко плътта на мъжа.

Прелисти още една страница.

— А тук има нещо още по-интересно. Няколко години преди убийството. Вани е бил обвинен в задиряне на деца от местното население. Отървал се е поради технически несъответствия в обвинението. Хипотезата на полицията е била, че убийството е било просто отмъщение, но изглежда не са се постарали много да открият убиеца.

Полковникът угаси цигарата си.

— Allora[44]. Убийство за отмъщение, дело на някои от общността. Убиецът е искал този педофил да си плати за стореното. Поради това го е изгорил, а след това го е прострелял в сърцето. Това обяснява всичко.

— Така изглежда.

Последва дълго мълчание.

— И все пак – рече Пендъргаст сякаш на себе си, – прекалено перфектно е. Ако човек иска да убие някого, colonello, без значение кого, тогава кого ще избере? Точно човек като този: виновен за отвратително престъпление, без да е получил наказание за него. Човек без семейство, без важни връзки, без работа. Полицията няма да си даде много зор да открие убиеца, а хората от града ще направят всичко възможно да попречат на разследването.

— Прекалено умозрително, агент Пендъргаст. Никога през живота си не съм се сблъсквал с престъпник, способен на толкова прецизно планиране. И защо човек ще убива някой случайно подбран престъпник? Звучи ми като излязло изпод перото на Достоевски.

— Нямаме си работа с обикновен престъпник, а нашият убиец си има много специална причина да убива. – Пендъргаст най-сетне остави папката и се обърна към Д’Агоста: Винсънт?

— Струва си да се провери.

— Мога ли да получа копие от доклада на medico legale? – попита Пендъргаст.

Полковникът каза нещо на офицера, който тъкмо се бе завърнал с кафето. Той отнесе палката към фотокопирната машина и след малко се върна с копието.

Полковникът го подаде на Пендъргаст, сетне запали цигара и лицето му се смръщи от раздразнение.

— Надявам се, че няма да ми поискате сега и заповед за ексхумация.

— Боя се, че ще го направим.

Еспозито въздъхна, издуха дима през носа си.

— Mio Dio! Само това ми трябваше. Съзнавате ли колко време ще ни отнеме това? Поне година.

— Неприемливо е.

Полковникът кимна.

— Това е Италия – Върху лицето му се появи тънка усмивка. – Разбира се…

— Разбира се какво?

— Винаги можете да го направите неофициално.

— Искате да кажете да ограбим гроб?

— Предпочитаме да го наричаме „предварително разследване“. Ако откриете нещо, тогава свършвате писмената работа.

Пендъргаст се изправи.

— Благодаря ви, colonello.

— За какво? Нищо не съм ви казал. – И той се поклони на шега. – Освен това, мястото е извън моята юрисдикция. Това решение е задоволително за всички страни, освен може би за Карло Вани

Докато излизаха, полковникът подвикна подире им:

— Не забравяйте да вземете panini[45] и бутилка хубаво кианти. Боя се, че нощта ще бъде дълга и студена.

70.

Църквата, в която бе погребан Карло Вани се намираше в подножието на Апенините, над град Пистоя, в края на лъкатушещ път, който сякаш се изкачваше безкрайно в мрака. Новият им фиат се люшкаше напред-назад, а фаровете му пронизваха пълния мрак след всеки завой.

— Трябва да сме готови за компания каза Пендъргаст.

— Мислиш, че знаят, че сме тук?

— Знам го. Една кола ни следва. Зърнах я на няколко пъти на три или четири завоя зад нас. Ще трябва да паркира под църквата, но аз нямам намерение да се оставя да ме изненада. Запознат ли си с метода „придвижване и прикриване“ при приближаването към дадена цел?

— Разбира се.

— Ти ме прикриваш, докато се придвижвам, сетне аз ти давам знак да ме последваш, ето така – и той подсвирна тихо като бухал

Д’Агоста се усмихна.

— Способностите ти винаги ме изненадват. Правила за стрелба?

— Имаме си работа с потенциален убиец, но не можем да стреляме първи. Изчакай първия му изстрел, след това стреляй на месо.

— А междувременно той ще те свали.

— Мога да се погрижа и сам за себе си. Ето, стигнахме. – Пендъргаст намали и взе последния завой. – Провери си оръжията.

Д’Агоста извади своя глок, извади пълнителя, увери се, че е пълен, върна го обратно и дръпна затвора. Пендъргаст мина покрай църквата, паркира на обръщача в края на пътя и слезе от колата.

Обгърна ги миризма на смачкан джоджен. Беше студена, безлунна нощ. Над короните на кипарисите небето бе изпъстрено със звезди. Самата църква бе под тях, силуетът й едва се очертаваше на фона на далечното зарево на Пистоя. В мрака пееха щурци. Беше чудесно място за обир на гробове, помисли си Д’Агоста – тихо и усамотено.

Пендъргаст го докосна по рамото и кимна към тъмната китка дървета на около стотина метра надолу по хълма. Д’Агоста се приведе тихо в сянката на колата с изваден пистолет, а Пендъргаст се стрелна безшумно към дърветата и изчезна в тъмнината.

Минутка по-късно Д’Агоста чу тихото подсвирване. Изправи се и затича към дърветата при Пендъргаст. Отвъд бе църквата – малка и много стара, построена от каменни блокове, с квадрата кула. Предният вход – готическа арка над дървена врата – бе затворен.

Пендъргаст докосна отново Д’Агоста по ръката и кимна, този път към входа. Д’Агоста се изтегли в сянката и зачака. Пендъргаст прекоси като стрела двора пред църквата Д’Агоста едва виждаше силуета му, черен на черен фон, пред вратата. Дочу шума от опитването на вратата. Той бе последван от едва доловимо дращене на метал върху метал – Пендъргаст отключваше бравата – а след това се чу и леко изскърцване при отварянето на вратата. Пендъргаст бързо се мушна вътре. След малко се чу ново изсвирване на бухал Д’Агоста пое дълбоко дъх, прекоси открития площад и влезе. Пендъргаст веднага затвори вратата зад него и като мушна някаква тясна шина в ключалката и я заключи.

Д’Агоста се обърна и се прекръсти. Вътрешността на църквата бе хладна и миришеше на восък и камък. Няколко полустопени свещи пред оцветената дървена статуя на Дена Марля хвърляха слаба оранжева светлина в малкия кораб на църквата.

— Ти мини отляво, аз – вдясно – каза Пендъргаст.

Поеха покрай срещуположните стени на старинната църква с извадени пистолети. Беше празна, ако се изключат статуята на Дева Мария, изповедалнята със спусната завеса и грубоватия олтар с разпятието.

Пендъргаст се промъкна към изповедалнята, дръпна завесата.

Празна.

Д’Агоста видя, че прибра пистолета си и се запъти плавно към ръждясалата желязна врата в далечния ъгъл. Наведе се към ключалката – и след малко подрънкване и стържене – я отвори. Зад нея се разкри спускащо се надолу каменно стълбище Пендъргаст включи фенерчето си и го насочи в мрака.

— Това не е първият гроб, чийто покои съм нарушавал – прошепна Пендъргаст, когато Д’Агоста приближи. – но обещава да бъде най-интересният.

— Защо Вани е погребан тук, а не в гробище навън?

Минаха през вратата и Пендъргаст внимателно я затворя и заключи.

— Поради стръмния хълм, църквата няма външно camposanto[46]. Всички мъртъвци са погребани долу, в криптата, издълбана в скалата под църквата.

Спуснаха се по стъпалата и се озоваха в ниско, сводесто помещение. Сега ноздрите на Д’Агоста се изпълниха с миризма на плесен. Вляво фенерчето освети няколко средновековни саркофага, телата на починалите в някои от тях бяха скулптирани в мрамора на горните си капаци, изглеждаха като заспали. Един беше в броня, а друг – облечен като епископ.

Д’Агоста последва Пендъргаст надясно. Този коридор минаваше покрай още стари гробове, украсени със скулптури и релефи, и свършваше пред нова желязна врата Пендъргаст я отвори за миг.

Лъчът на фенерчето освети далеч по-грубо изработен тунел изсечен в самата ската. В грапавите стени бяха издълбани ниши, всяка със своя купчина кости, череп и останки от дрехи. Някои от скелетите имаха пръстени или огърлици, разпилени в хлътналите гръдни кошове. Чу се леко шумолене на мишки и няколко покрити с козина куршума се стрелнаха по пръстения под в търсене на прикритие. По-нататък имаше редици с по-нови гробове, в тесни ниши, като в мавзолей. Всяка ниша бе затворена с мраморна плоча.

Колкото по-навътре влизаха толкова датите на плочите ставаха все по-скорошни. На някои бяха прикрепени снимките на починалите, сериозни лица от деветнайсети и началото на двайсети век, белязани от лишения и разочарования. Появиха се няколко празни ниши, върху чиито плочи не бе изписано нищо. Върху други бе изписано само името и рождената дата, но липсваше датата на смъртта. Пендъргаст размаха фенерчето отляво надясно, сетне – обратно. Продължиха Д’Агоста вече виждаше дъното на криптата. И там, в самия край на най-долния ред бе гробът, който търсеха:

Карло Вани

1948-2003

Пендъргаст бръкна в сакото си и извади тънко платно, което бързо разстла върху каменния под в криптата. След тава извади тесен железен лост и дълго метално острие с извит край. Мушна острието зад мраморната плоча и го завъртя бавно, след това пъхна лоста в отворилата се дупка и дръпна рязко. Плочата се освободи с леко облаче прах. Пендъргаст я улови ловко и я постави върху платното.

Тъмният отвор избълва гадна миризма на изгоряло.

Пендъргаст насочи лъча на фенерчето си в нишата.

— Помогни ми, моля те.

Д’Агоста коленичи до него. Не искаше да погледне в дупката, някак си не му се струваше прилично.

— Хвани левия крак, аз ще хвана десния и ще го изтеглим навън. Извадихме късмет, че нишата на Вани е на равнището на пода.

Д’Агоста се насили да погледне. В мрака видя само подметките на две обувки – и двете с дупки.

— Готов ли си?

Д’Агоста кимна. Посегна и улови обувката.

— Готов.

Бръкна по-навътре и улови крачол на панталон. Стори му се, че хваща възлеста кост, само че нещо друго изпука под него, досущ като пергамент и стомахът му се разбунтува. Миризмата бе ужасна.

— На три дърпай бавно и леко. Едно, две, три…

Д’Агоста дръпна и след миг на съпротивление, тялото се освободи и започна да се плъзга навън, беше учудващо леко.

— Продължавай.

Д’Агоста се отдръпна назад и продължи да тегли, докато трупът изцяло не излезе от нишата. Разкри се гнездо на щипалки и изплашените насекоми се пръснаха във всички посоки. Д’Агоста отскочи назад и плесна няколко, които пропълзяха по крачола му

Карло Вани лежеше пред тях – със скръстени ръце, стиснал кръст, с широко отворени очи, но празни и сбръчкани. Устните бяха се отделили от зъбите, които представляваха само изгнили пънчета. Бялата му коса бе пригладена назад с някакво страхотно вещество, защото нито едно косъмче не бе разрошено. Костюмът имаше дупки от дейността на насекомите, но като цяло бе запазен, макар и малка прашен. Единствените очевидни белези на изгаряне бяха по ръцете му, които бяха почернели и усукани, а ноктите се бяха извили нагоре.

— Моля те, подръж малко светлината, Винсънт.

Пендъргаст се наведе към тялото, положи нож върху гърлото му и с едно движение разпори дрехите от шията до пъпа. Разтвори ги настрани. Хлътналият корем бе натъпкан с хартиени подплънки, каквито бяха използвали и за изпълвана на костюма Пендъргаст ги махна, за да се разкрие почернелия торс. С белеща се на прашни изгорели пластове кожа. От гръдния кош се показаха изгорели ребра с овъглени краища.

Д’Агоста с усилие поддържаше лъча на фенерчето стабилен.

Пендъргаст извади лист хартия от джоба си и го постави до трупа. Д’Агоста го погледна и разбра, че това бе копие от доклада на съдебния лекар фотокопие от рентгеновата снимка показваше местата прогорени от капки стопен метал. След това той прикрепи към окото си часовникарска лупа, наведе се и нагласи фокуса й. С нож в едната ръка и с пинсети в другата започна да рови в коремната кухина. Чуваше се леко прашене.

— Аха!

Вдигна с пинсетите капка разтопен и застинал метал, пусна го в епруветка и се зае отново с трупа.

В мрака зад тях се чу някакъв шум.

Д’Агоста се изправи веднага и насочи лъча светлина към криптата.

— Чу ли?

— Плъх. Светлината, ако обичаш.

С разтуптяно сърце Д’Агоста насочи отново лъча към трупа на Вани. А колко време трябваше да чакат да се оформи документацията? Година? Може би две.

Чу се нов шум и Д’Агоста насочи светлината назад. Плъх с големината на малка котка бе приклекнал и мигаше, показал зъбите си, съскаше.

— Къш! – Д’Агоста ритна прахоляк и камъчета към него и плъхът изчезна.

— Светлината!

Д’Агоста извъртя отново лъча.

— Отвратителни гадини.

— Ето още една – Пендъргаст постави издължена капка застинал метал в епруветката. – Интересно Металът е проникнал през повече от двайсетина сантиметра плът. Тези капки не просто са се пръснали върху тялото, а са влезли в него с голяма скорост. Предполагам – в резултат на малка експлозия.

Пендъргаст извлече трета и четвърта капка, затвори епруветката и махна лулата. Всичко това изчезна в костюма му.

— Мисля, че тук вече свършихме – рече той и погледна Д’Агоста – Да върнем господин Вани във вечното му жилище.

Д’Агоста се наведе и отново улови трупа, за да му помогне да го върне в нишата.

Пендъргаст събра частиците от трупа, които бяха попаднали върху доклада на съдебния лекар и ги хвърли в нишата. След това извади малка туба с циментов разтвор като пластилин, намаза ръбовете на мраморната плоча и я постави на мястото й, като почука тук и там, за да се задържи.

След това отстъпи назад и погледна „произведението“ си.

— Отлично.

Излязоха от криптата и се изкачиха в църквата. Вратата все още бе затворена и заключена. Пендъргаст я отключи и Д’Агоста го прикриваше, докато пресече двора. Миг по-късно чу гласа на Пендъргаст.

— Всичко е наред.

Д’Агоста пристъпи напред, изпитвайки безкрайно облекчение, че се бе отървал от гроба. Отупа ръцете и краката си и усети, че миризмата и плесента все още си оставаха полепнали по дрехите му. Пред него Пендъргаст сочеше към височината на хълма. Чифт светлини от фарове се виеха по склона на половин миля под тях.

— Това е нашият човек.

Фенерчето му светна върху непознати стъпки от обувки ясно очертани в късата, потънала в роса трева.

— Какво е правил?

Изглежда повече не искат да ни убиват. По-скоро са ангажирани да установят колко знаем. Как мислиш, защо го правят, Винсънт?

71.

На Хейуърд никога не бе й се нравило усещането за „дежавю“[47], а този следобед тя го изпитваше особено силно, седеше в същата зала, със същите хора, слушайки същите доводи, които изслушала и преди двайсет и четири часа. Само че сега бе време за слагане на тенекии под задниците. Ситуацията й напомняше за играта „музикални столове“: веднага щом музиката в стаята спре, някой смотаняк ще остане да стърчи без стол, с оголен задник, готов да го наритат.

Грейбъл изглежда се опитваше с все сили да направи така, че този задник да бъде нейният.

Беше тъкмо по средата на много оплетен отчет за проваления опит за арест, отчет, които някак си преобрази собственото му малодушно и безотговорно поведение в самооправдание и героизъм. Разказът му се точеше и точеше, кулминацията му бе как бил принуден да стреля във въздуха, за да предупреди озверилата тълпа. В резултатна това получили възможност да се изтеглят в пълен боен ред, запазвайки достойнството на Нюйоркското полицейско управление, въпреки че не бяха успели да изпълнят целта си да арестуват Бък. През цялото време в разказа му присъстваше, макар и слабо внушението, че той е свършил цялата работа, че той е поел всички рискове, докато Хейуърд е била, в най-добрия случай, неохотна участничка. Той дори успя да създаде впечатлението, че се въздържа от критика, сякаш тя му бе била само в тежест през цялата операция.

„Ако и в работата го биваше толкова, колкото в майсторенето на тенекии за задника – помисли си Хейуърд – сега нямаше да сме на този хал“. Помисли си дали да не отговори, но реши, че не иска да играе точно тази игра. Ако изтъкнеше, че Грейбъл бе избягал като страхлив пес с подвита опашка, че бе стрелял паникьосан и че бе изгубил оръжието си – е, това би изяснило случилото се, но нямаше да й донесе нищо хубаво. Мислите й се отвлякоха от този парад на полуистини.

Единствената светлинка бе новината, че Пендъргаст и Д’Агоста изглежда напредваха в Италия. А и Пендъргаст не й бе на главата, без съмнение сега вгорчаваше живота на някой италиански офицер от полицията. От друга страна, Д’Агоста й липсваше. Липсваше й повече, отколкото бе очаквала.

Следващият, който взе думата бе Уентуърт и тя не си даде труда да се съсредоточи. Той се разпростря нашироко върху психологията на тълпите и цитира маса неща за мегаломанията от специално подготвените си бележки. Това бе огромна димна завеса от думи и хипотези, натрупани една върху друга, без да означават нищо. После се изказа някакъв многознайко от квартала, които говори за това колко загрижен бил кметът, как всички били настръхнали, как всички важни клечки в града били крайно ядосани, че не се предприема нищо.

Но, както изглеждаше, никой нямаше представа как да измъкнат Бък от Сентръл парк.

Рокър ги изслуша всички с едно и също изражение на измореното си лице, изражение, което не издаваше нищо от мислите му. Най-накрая уморените му очи се спряха върху нея.

— Капитан Хейуърд?

— Нямам какво да добавя – рече тя малко по-троснато, отколкото възнамеряваше.

Веждите на Рокър се повдигнаха леко.

— Значи си съгласна с казаното от господата тук?

— Не съм казала такова нещо. Казах, че нямам какво да добавя.      — Открихте ли още нещо от досието на Бък? Някаква висяща заповед за задържане.

— Да – отвърна Хейуърд, която бе прекарала част от сутринта на телефона – Но не е кой знае какво. Търсен е в Броукън ароу, Оклахома за нарушаване на правилата за предсрочно освобождаване от затвора.

— Нарушаване на правилата! – изсмя се Грейбъл. – Какъв майтап. Тук законът е нарушен, включително и за нападение на полицейски офицер, за съпротива при арест, опит за отвличане – искам да кажа, че разполагаме с достатъчно, за да го тикнем в затвора за години.

Хейуърд не каза нищо. Фактът бе, че единствено обвинението в незачитане на правилата за предсрочно освобождаване щеше да издържи в съда. Що се отнася до другите, имаше десетки свидетели, които щяха да дадат верни показания, че Грейбъл бе извадил оръжието си и бе стрелял, без да е провокиран, че Бък фактически не се бе съпротивлявал при ареста, че тълпата се бе разтворила като проклетото Черно море, за да ги пусне да си вървят и че Грейбъл бе избягал, оставил пистолета си в прахта. Рокър кимна.

— И сега какво?

Мълчание

Рокър продължаваше да гледа Хейуърд

— Капитане?

— Бих предложила същото, което предложих и на първото съвещание.

— Дори след вашето… хм… неприятно преживяване тази сутрин?

— Тази сутрин не се случи нищо, което да промени мнението ми.

Думите й предизвикаха дълго ледено мълчание. Грейбъл въртеше глава сякаш искаше да каже: „Някои хора никога не си вземат поука“.

— Разбирам. Ти предложи да го направиш сама така ли?

— Да ще вляза вътре и ще поискам помощта на Бък да изпрати хората си у дома да вземат душ и да се преоблекат. Ще му обещаем в замяна разрешение за демонстрация. Ще се отнесем към него с уважение. Ще му направим справедливо и честно предупреждение.

Грейбъл изсумтя подигравателно.

Рокър се обърна.

— Имаш нещо да кажеш ли, капитан Грейбъл?

— Аз бях там, господин комисар. Бък е смахнат. Той е опасен бивш убиец. А последователите му са истински фанатици. Ако тя влезе там сама, без голям отряд, който да я защитава, те ще я вземат за заложница. Или дори нещо по-лошо.

— Господин комисар, при цялото ми уважение, изразявам несъгласие с капитан Грейбъл. Вече измина почти цяла седмица и Бък и неговите последователи проявяват сравнително добро поведение и дисциплина. Смятам, че си струва да се опита.

И Уентуърт се присъедини към клатещите глави.

— Доктор Уентуърт? – обърна се към него Рокър.

— Бих оценил шансовете за успех на плана на капитан Хейуърд като много ниски. Капитан Хейуърд не е психолог, а прогнозите й за човешкото поведение са просто мнение на лаик и не се основават на научното изследване на човешката психология.

Хейуърд погледна към комисаря.

— Не ми е в характера да се тупам в гърдите, сър, но фактът е, че аз наистина имам магистърска степен по съдебна психология от Нюйоркския университет. Тъй като, доколкото знам, доктор Уентуърт е доцент в колежа на остров Стейтън – CUNY, става ясно, че не сме общували на научно равнище.

В последвалата неловка тишина на Хейуърд й се стори, че Рокър едва потисна усмивката си.

— Продължавам да държа на предишното си мнение каза кисело Уентуърт.

Рокър не му обърна внимание, а продължи да говори с Хейуърд

— И толкоз?

— Толкоз.

— Най-добре е да подготвите екип от специалните части, който да измъкне капитан Хейуърд, както и линейки, когато се случи неизбежното – каза Грейбъл.

Рокър сведе поглед към ръцете си и сбърчи чело. След това вдигна отново глава.

— Вдругиден е неделя. Вече бях решил да използван относителното спокойствие и да пратя мощен екип, който да арестува онзи човек. Но не обичам да предприемам подобна стъпка, преди да сме опитали всичко. Склонен съм да дам възможност на капитан Хейуърд да опита. Ако тя може да изведе Бък от там без сълзотворен газ и водни оръдия, аз съм с двете ръце „за“. – Обърна се към Хейуърд: – Направете го на обяд. Ако не подейства, влизаме както е по план.

— Благодаря ви, сър.

Един миг мълчание.

— Хейуърд, сигурна ли си, че този твой план ще успее?

— Не, сър.

Рокър се усмихна.

— Точно това исках да чуя малко скромност за разнообразие. – Погледът му пробяга по останалите, след това се върна върху Хейуърд. – Действай, капитане.

72.

Д’Агоста погледна към неясните очертания на острова, който се мержелееше вляво от носа на ферибота – издигаше се стръмен и син от морето, трептящ на утринната светлина. Капри – най-далечният от Тосканските острови, планински връх, изгубен в морето. Изглеждаше нереален, сякаш излязъл от приказките. Автомобилният ферибот от Торемар пореше гладките тюркоазени води с ръбатия си нос и упорито се стремеше към местоназначението си.

Пендъргаст стоеше до Д’Агоста, морският бриз рошеща русата му коса, фино скулптираните му черти бяха като алабастрови под яркото слънце.

— Безкрайно интересен остров, Винсънт – говореше той. – Някога е бил затвор за най-опасните и умни престъпници в Италия – капо от мафията и серийни бегълци. Затворът е бил закрит в средата на шейсетте години и сега по-голямата част от острова е национален парк.

— Странно място за живеене.

— Всъщност той е най-очарователният от всичките Тоскански острови. Има малко пристанище и селце на скалата свързано с единствения път на острова, който е дълъг само половин миля. Няма го грозното застрояване, благодарение на факта, че на острова няма плажове.

— Как беше името на жената?

— Казва се Виола Маскелене. Лейди Виола Маскелене. Не можах да узная много за нея за толкова кратко време – а и тя обича уединението. Изглежда прекарва летата на острова и си тръгва към края на октомври. През останалата част от годината пътува, поне така ме информираха.

— Сигурен ли си, че си е у дома?

— Не. Но предпочитам възможността да изненадаме плячката си.

— Плячка ли?

— В смисъла на разследването. Ще си имаме работа с изискана, пътувала много по света англичанка. Като единствената правнучка на най-голямата любов на Тосканели, тя е в най-добро положение да знае семейните тайни.

— Може да се окаже костелив орех.

— Доста е възможно. Ето защо е необходим подходът на изненадата.

— На каква възраст е?

— Предполагам – на средна, ако сметките ми са верни.

Д’Агоста го погледна.

— Е, и каква е семейната история?

— Това е била една от най-пламенните любовни истории на деветнайсети век, които човек може да прочете. Почти като в опера. Прабабата на Виола Маскелене – прочута красавица от викторианска Англия – се омъжила за херцога на Къмбърланд, с трийсет години по-възрастен от нея, толкова студен и коректен, колкото можеш да си представиш. Тосканели я прелъстил само няколко месеца след брака й и се започнала легендарна любовна връзка. От нея се родила незаконна дъщеря, а горката херцогиня починала при раждането. Това дете било бабата на лейди Маскелене.

— А как е реагирал херцогът?

— Може и да е бил студен, но изглежда е бил и доста свестен. След смъртта на жена си, предприел мерки да осинови законно детето. По-големите титли и имения били завещани на други хора, но дъщерята наследила по-незначителна титла и малко земя в Корнуол.

Фериботът потреперваше под краката им, а с приближаването си островът започна да придобива тежест и плътност. Докато стояха мълчаливи, Пендъргаст извади епруветката от джоба си. Вдигна я и стопените и застинали капки метал, които бе извлякъл от трупа на Вани предишната нощ, заблестяха на слънцето.

— Още не сме говорили за това.

— Да. Но си мислех.

— Аз – също. Може би най-сетне дойде времето. Винсънт, всеки от нас да разкрие по една карта.

— Първо ти.

Пендъргаст се усмихна леко и вдигна пръст.

— Никога. Като старши в тази операция си запазвам правото да поискам ти да разкриеш ръката си.

— Значи се възползваш от положението си?

— Точно така.

— Е, добре. Бих рекъл, че тези капки са от някакво устройство, което се е повредило, поръсило е със стопен метал Вани и го е изгорило жестоко.

Пендъргаст кимна.

— Що за устройство?

— Устройство, предназначено да изгори Вани. Устройство, което е убило другите. Но в случая с Вани то изглежда не е сработило и се е наложило той да бъде застрелян.

— Браво.

— А твоята хипотеза?

— И аз стигнах до същите заключения. Вани е бил първата жертва – може би върху него е било изпробвано устройството – много специализирано устройство за убиване. Изглежда в крайна сметка си имаме работа с убиец от плът и кръв.

Фериботът вече се плъзгаше покрай облените от пяната на вълните вулканични скали към малкото пристанище. Зад кея беше струпана редица рушащи се сгради, боядисани в жълто и червено, зад които се издигаха стръмни склонове, фериботът застана на кея, от него слезе само една коза и група пътници, които бързо се пръснаха. Едва Д’Агоста стъпи на твърда земя и корабчето вече излизаше на заден ход, за да се насочи към следващото си пристанище – остров Елба.

— Разполагаме с четири часа, преди фериботът да се върне по обратния си път – рече Пендъргаст, извади листче хартия и го проучи внимателно. – Лейди Виола Маскелене, Виа Сарачино 19. Да се надяваме, че ще заварим синьорината у дома й.

Двамата с Д’Агоста се насочиха от кея към автобусна спирка. След малко стар оранжев автобус се появи кихайки, с мъка направи обратен завой на единствената тясна улица и отвори вратите си. Качиха се. Вратите изскърцаха жалостиво, затвориха се и рейсът пое с пъшкане и кихане обратно по плашещо стръмния склон, който се издигаше сякаш направо от разпененото море.

След пет минути се озоваха в селото на края на пътя. Вратите отново се отвориха със скърцане и двамата слязоха. От едната страна на пътя имаше старинна църква, боядисана в прасковен цвят, от другата магазинче за тютюневи изделия. Оттам в различни посоки тръгваха калдъръмени улички, твърде тесни, за да мине по тях кола. Пред тях бяха надвиснали руините на огромен замък, изцяло обрасъл с диви круши. Зад селото се издигаха редица голи, покрити само с храсталак хребети.

— Очарователно – рече Пендъргаст. Посочи стара мраморна улична табела, циментирана към стената на сграда, върху която пишеше: Виа Сарачино. – Насам, сержант.

Поеха по уличка между малки варосани къщи, номерата им постепенно намаляваха. Скоро селцето свърши, пътя стана черен, обграден с каменни стени, зад които имаше малки градини с лимонови дръвчета и микроскопични лозя. Във въздуха се носеше мирис на цитрусови плодове. Пътят зави рязко и ето – на ръба на скалата, напълно усамотена се намираше каменна къща, потънала в сянката на бугенвилии, обърната към синия безкрай на Средиземно море.

Пендъргаст пое по пътечката надолу, навлезе във вътрешния двор и почука на вратата.

Тишина.

— C’e nessuno?[48] – извика той.

Вятърът шумеше в розмариновите храсти и понесе аромата на морето със себе си.

Д’Агоста се огледа.

— Ей там има някой – рече той – Мъж, който копае – Кимна към малко, разположено върху тераси лозе на около стотина метра, където някакъв силует размахваше права лопата. Мъжът бе с опърпана сламена шапка, стари платнени панталони и груба разкопчана риза. Като ги видя, човекът се изправи.

— Поправка: жена, която копае.

Пендъргаст пое енергично по пътечката. Като стигна до лозето, той пристъпи внимателно встрани от току-що обърната почва. Жената ги гледаше, подпряна на лопатата си.

Пендъргаст се спря и протегна ръка с обичайния си полупоклон. В отговор тя свали сламената шапка, изпод която рукна порой от лъскава черна коса и пое ръката му.

Д’Агоста замря на място. Това изобщо не е жена на средна възраст.

Беше поразително красива, висока с атлетична фигура, и живи пъстри очи, високи скули, с почерняла от слънцето и покрита с лунички кожа, с ноздри, все още разширени от усилието на копаенето.

След малко видя, че след като се бе поклонил. Пендъргаст сякаш бе замръзнал на място, все още уловил ръката й, без да казва нищо, но взрян в очите й. Жената изглежда правеше същото. Последва миг на пълна неподвижност. Д’Агоста се запита дали не се познаваха отпреди – струваше му се, че току-що се бяха разпознали.

— Казвам се Алойзиъс Пендъргаст – рече след малко агентът.

— А аз съм Виола Маскелене – отвърна тя с топъл и разкошен алтов глас.

След като си пуснаха ръцете. Д’Агоста отбеляза, че нехарактерно за него, Пендъргаст бе забравил да го представи.

— А аз пък съм сержант Д’Агоста от Саутхамптънското полицейско управление.

Жената се обърна към него, сякаш го виждаше за първи път. Но усмивката, с която го дари, бе много топла.

— Добре дошли в Капрая, сержант.

Последва ново неловко мълчание Д’Агоста погледна към Пендъргаст. Върху лицето му се бе изписало нехарактерно за него изражение на изненада, сякаш някой бе пуснал във врата му кофичка със сладолед. Какво ставаше тук?

— Е, добре – рече лейди Маскелене, отново усмихната. – Предполагам, че сте дошли да ме видите, господин Пендъргаст?

— Да, – отвърна бързешком агентът. – Да, за това сме дошли. Става дума за…

Тя вдигна ръка.

— Едно горещо лозе не е място, където да се води цивилизован разговор. Да отидем в къщата ми и да вземем нещо разхладително на терасата, става ли?

— Да разбира се.

Тя отново се усмихна – ослепителна усмивка с трапчинки.

— Моля, последвайте ме.

Жената пое през лозето, високите й ботуши шляпаха през буците обърната земя. Терасата бе засенчена с пергола, украсена с глицинии, обрамчена с цъфтящ розмарин и миниатюрни лимонови дръвчета. Човек добиваше чувството, че е кацнал на ръба на познатия свят, скалите се спускаха към синьото на безкрайността простряла се до хоризонта и сливаща се с хоризонта. Този простор се нарушаваше само от един малък черен риф на около миля от брега, който служеше само за да подчертае чувството за далечина, за безкрайност.

Лейди Маскелене ги настани на очукани дървени станове край стара маса и изчезна в къщата. Минута по-късно се върна с винена бутилка без етикет, пълна с кехлибарена течност, чаши, бутилка със зехтин и нащърбена глинена чиния с дебели резени селски хляб. Остави чашите, заобиколи масата и ги напълни с бяло вино. Когото подаде чашата на Д’Агоста той долови лекия й аромат: ухаеше на лози, земя и море.

Пендъргаст отпи глътка.

— Ваше ли е, лейди Маскелене?

— Да, и зехтинът е мое производство. Има нещо удивително удовлетворяващо човек да обработва собственото си парче земя.

— Complimenti – Пендъргаст отпи отново, натопи парче хляб в чинията със зехтина – Отлично.

— Благодаря ви.

— Позволете ми да ви кажа за какво сме дошли, лейди Маскелене.

— Не – рече тя с нисък тембър, като не гледаше към него, а към морето. Пъстрите й очи бяха станали почти сини на силната светлина, а устните й се извиха в странна усмивка. – Недейте да разваляте веднага този особен момент.

Д’Агоста се запита за какъв особен момент ставаше дума. Иззад ръба на скалата се носеше лекия шум на прибоя и писъците на чайките.

— Каква очарователна вила имате, лейди Маскелене.

Тя се засмя.

— Че не е вила, не е – просто бунгало край морето. Но точно за това го харесвам. Тук са моите книги, моята музика, моите лози, моите маслинови дръвчета – и морето. Какво повече може да иска човек?

— Споменахте музика. Свирите ли на някакъв инструмент?

Леко колебание.

— На цигулка.

„Е, сега вече напипваме нещо“ – помисли си Д’Агоста винаги Пендъргаст подхождаше към темата по заобиколен начин.

— Цяла година ли прекарвате тук?

— О, не. Омръзва ми. Не съм чак толкова саможива.

— А къде прекарвате останалото си време?

– Водя доста упадъчен живот. Есента в Рим, декември в Луксор, в Зимния дворец.

— В Египет? Странно място за прекарване на зимата.

– Ръководя едни разкопки в Долината на благородниците.

— Значи сте археоложка?

— Египтоложка и филоложка. Има разлика, нали разбирате – ние изучаваме далеч повече неща от пръстта, гърнета и костите. Копаем гробницата на преписвач на Деветнайсетата династия, пълна с жречески надписи. Разбира се, гробницата е била ограбена в древността, но за щастие грабителите са се интересували само от злото и скъпоценни камъни. Оставили са свитъците и надписите непокътнати. Намерихме самия преписвач в саркофаг, държащ връзка загадъчни свитъци, пълни с магически формули, които тепърва ни предстои да разгърнем и да преведем. Те са изключително нежни.

— Очарователно.

— А като дойде пролетта, отивам в Корнуол, в семейното гнездо.

– Пролетта – в Англия?

Тя се засмя.

— Обичам калта. И студения дъжд. И да се просна върху кожата пред пропукващия в камината огън и да си чета. А вие, господин Пендъргаст? Вие какво обичате?

Въпросът изглежда завари Пендъргаст неподготвен и той прикри объркването си като сръбна от виното.

— Това ваше вино ми харесва. Свежо, просто, непретенциозно.

— Направено от малвазийските лози, донесени на острова преди почти четири хиляди години от минойски търговци. За мен вкусът му събужда самота история – минойците прекосяващи тъмното море с триремите си към далечни острови… – Тя се засмя и отмахна кичурите черна коса от лицето си. – Непоправима романтичка съм. Когато бях дете, исках да порасна и да стана като Одисеи. – Погледна към Пендъргаст. – А вие? Какъв искахте да станете, когато бяхте дете?

— Голям бял ловец.

Тя се разсмя.

— Каква необичайна амбиция. И станахте ли?

— Донякъде. Но при един лов в Танзания изведнъж открих, че съм изгубил мерака си за това.

Настъпи ново мълчание. Д’Агоста се отказа да се пита накъде биеше Пендъргаст. Сръбна от виното си с нов интерес. Беше много приятно на вкус, макар и малко прекалено сухо. А хлябът бе страхотен – плътен и пухкав, зехтинът – пресен и ароматен. Не беше закусвал, а и напоследък диетата му беше прекалено сурова. Тайно погледна часовника си, Ако Пендъргаст не побързаше, щяха да изпуснат ферибота.

Но за изненада на Д’Агоста жената сама повдигна темата.

— Кого говорим за история, нея я има изобилие и в моя род. Чували ли сте за моя прадядо – Лучано Тосканели?

— Да.

— Той е правел две неща изключително добре: свирел, е на цигулка и е прелъстявал жени. Бил е нещо като Мик Джагър на своето време. Любовници са му били графини, баронеси, принцеси. Понякога е имал по две или три жени в един ден и то невинаги в различно време.

Тя се засмя леко.

Пендъргаст се прокашля, взе къшей хляб.

— Имал е обаче една голяма любов и това е била прабаба ми Херцогинята на Къмбърланд. Дарил я с извънбрачна дъщеря, моята баба. – Жената направи пауза и погледна въпросително Пендъргаст. – Затова сте дошли, нали?

На Пендъргаст му потрябва миг, преди да отговори.

— Да, така е.

Тя въздъхна.

— Прадядо ме е свършил така, както мнозина във времето преди пеницилина и с венерически заболявания.

— Лейди Маскелене – рече бързешком Пендъргаст, – моля ви не смятайте, че съм дошъл тук, за да си пъхам носа в личния живот на рода ви. Аз всъщност имам само един въпрос, който се нуждае от отговор.

— Знам какъв е този въпрос. Но искам първо да научите историята на рода ми.

— Няма нужда да…

Маскелене се изчерви, ръката и докосна копчетата на блузата й.

— Искам първо нея да научите. След това няма да има нужда да говорим отново за нея.

Д’Агоста се изненада. „Искам първо нея да научите“. Първо, преди какво? Пендъргаст изглеждаше също тъй объркан. Във всеки случаи, след като не й отговори нищо, тя продължи отново.

— И така моят прадядо се заразил със сифилис. Болестта стигнала до третия си стадий, когато спирохетите атакуват мозъка. Свиренето му се променило. Станало ексцентрично. На един концерт във Флоренция го замеряли с боклуци. Родът, който притежавал цигулката, си я поискал обратно. Той не искал да я върне. Избягал от тях и от агентите им и пътувал от град на град, движен от засилващата се лудост и подпомаган от безброй жени. Агентите на семейството и частни детективи го преследвали упорито – но дискретно, защото било от изключителна важност да се запази в тайна името на рода, притежаващ цигулката. Прадядо ми винаги бил с крачка пред тях. Свирел нощем в хотелските си стаи: безумни, шокиращи, дори ужасяващи версии на Бах, Бетовен, Брамс, изпълнявани – както се разказва технически виртуозно, но някак студено, странно, изцяло погрешна. Онези, които са го чували, твърдели, че сякаш самият дявол бил обладал цигулката му.

Тя замълча.

— Моля продължете – каза тихо Пендъргаст.

— Родът, който притежавал цигулката Стормклауд, бил много могъщ. Бил свързан кръвно с някои от кралските фамилии в Европа. Но въпреки това не успявали да заловят прадядо ми. Преследвали го от единия край на Европа до другия. Гонитбата най-накрая свършила в малкото селце Снуси в Южен Тирол. Там, под върховете на Доломитите, го сгащили. Предала го, разбира се, жена. Измъкнал се през задната врата на малък хотел и избягал във високите планини само с цигулката и с дрехите на гърба си. Изкачил високия Шилнар Знаете ли го?

— Не – отвърна Пендъргаст.

— Това е високо алпийско плато, вклинено между върховете на Доломитите, прорязано от дефилета с високи скали. Казват, че някога вещиците правели своите сборища на това място. През лятото някои пастири пасат стадата си там. Но вече било есен и платото Шилнар било пусто. През онази нощ валял силен сняг. На следващия ден намерили тялото му – бил измръзнал до смърт в една изоставена овчарска колиба. Цигулката Стормклауд била изчезнала. В снега около колибата нямало никакви следи. Заключили, че по пътя си към платото, в пристъп на лудост, той е хвърлил цигулката във водопада Шилнар.

— Така ли смятате и вие?

— С неохота, но да.

Пендъргаст се наведе напред. Обикновено спокойният му, с почти медени южняшки нотки глас бе станал необичайно напрегнат.

— Лейди Маскелене, дошъл съм тук да ви кажа, че Стормклауд съществува.

Тя го гледаше, без да мигне.

— Това съм го чувала и преди.

— Аз ще ви го докажа.

Тя продължи да го гледа със сериозно, неподвижно изражение Най-накрая се усмихна тъжно и поклати глава:

— Ще повярвам, когато я видя.

— Аз ще я върна. И ще я поставя лично в ръцете ви.

Д’Агоста слушаше изненадан. Може и да грешеше, но бе почти сигурен, че целта на идването на Пендъргаст тук не бе да информира жената за съществуването ма цигулката. Всъщност се учуди, че Пендъргаст дори спомена затова.

Тя поклати още по-енергично глава.

— Съществуват стотици копия и фалшификати на Стормклауд. Към края на деветнайсети век са ги произвеждали на едро и са се продавали по девет лири парчето.

– Когато ви донеса цигулката, лейди Маскелене…

— Стига с това „лейди Маскелене“. Всеки път, когото го казвате, имам чувството, че в стаята е влязла майка ми. Наричайте ме Виола.

— Разбира се, Виола.

— Така е по-добре. А аз ще ви наричам Алойзиъс.

— Разбира се.

— Какво необичайно, странно име обаче. Да не би майка ви да е чела прекалено много руски романи?

— В моя род необичайните имена са традиция.

Виола се засмя.

— Също като музикалните имена в моя. А сега ми разкажете за Стормклауд. Как, за Бога, я намерихте? Ако изобщо сте я открили, искам да кажа.

— Ще ви разкажа цялата история, когато ви донеса цигулката Вие ще свирите на нея – и ще разберете, че е истинската.

— Прекалено е хубаво, за да се надявам. Но все пак бих искала да я чуя, преди да умра.

— Освен това тя ще изчисти името на рода ви.

Маскелене се разсмя и махна с ръка.

— Много важно! Ако искате да знаете, аз мразя да ме наричат лейди Маскелене. Титли, семейна чест – това са глупости от деветнайсети век.

— Честта никога не излиза от мода.

Тя погледна Пендъргаст с любопитство.

— Вие сте доста старомоден, така ли?

– Не обръщам много внимание на сегашните моди, ако имате това предвид.

Тя огледа черния му костюм и се усмихна весело.

– Да, така си мисля. И това ми харесва.

И Пендъргаст отново се смути.

— Е – изправи се тя, кафявите и очи уловиха светлината от водата и трапчинките на усмивката отново озариха лицето й, – независимо дали ще намерите цигулката или не, върнете се тук да ми разкажете за нея. Ще го направите ли?

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие.

— Добре. Значи се договорихме.

Пендъргаст я погледна сериозно.

— Което пък ме отвежда към целта на посещението ми.

— Аха, големият въпрос – усмихна се тя. – Давайте.

— Как се казва онзи могъщ род, който някога е притежавал Стормклауд?

— Мога да ви отговоря и по-добре, отколкото с думи. Тя бръкна в джоба си, извади плик и го постави пред Пендъргаст. С прекрасен калиграфски почерк върху него бе изписано Д-р Алойзиъс П. Пендъргаст.

Пендъргаст го погледна и силно пребледня.

— Откъде взехте това?

— Вчера сегашният граф Фоско – а това е родът, който някога е притежавал цигулката, – ми направи изненадващо посещение. Изненадващо едва ли е думата, направо щях да падна. Каза ми, че ще дойдете, че сте приятели и поиска да ви предам това.

Пендъргаст посегна и бавно вдигна плика. Д’Агоста го гледаше как пъхна пръст под капачето му, отвори го и извади картичка, върху които бе написано със същия плавен почерк.

Изидор Отавио Балдасаре Фоско

Граф на Великата римска империя.

Рицар на Великия кръст на Ордена на Quincvnx[49].

Постоянен велик майстор на масоните-розенкройцери

от Месопотамия.

Член на Кралското географско дружество, и т.н. и т.н.

Би се радвал на присъствието Ви

в семейната резиденция

Замък Фоско,

В неделя, 4 ноември

Замък Фоско

Греве ин Кианти

Флоренция

Пендъргаст погледна остро към Д’Агоста, а сетне към лейди Маскелене.

— Този човек не е приятел. Той е изключително опасен.

— Какво? Този дебел, очарователен стар граф? – тя се засмя, ала смехът й секна, като видя сериозното му изражение.

— Цигулката е у него.

Тя го изгледа втренчено.

— Но тя ще си бъде негова в крайна сметка, нали така? Имам предвид, ако бъде намерена.

— Той уби жестоко най-малко четирима души, за да се сдобие с нея.

— О, Боже мой.

— Не казвайте нищо и никому за това. Тук сте в безопасност – на Капрая. Той би ви убил вече, ако смяташе, че това е необходимо.

— Плашите ме.

— Да, и съжалявам за това, но понякога е добре човек да се бои. Всичко ще свърши до два или три дни. Моля ви, бъдете внимателна, Виола. Просто стойте тук и не предприемайте нищо, докато не върна цигулката.

Известно време тя не отговори нищо. След това промълви:

— Трябва да вървите. Ще изпуснете ферибота.

Пендъргаст улови ръката й. Стояха напълно неподвижни, гледаха се в очите и не казваха нищо. След това Пендъргаст се обърна, мина през портата и бързо закрачи по пътеката надолу.

* * *

Д’Агоста се бе облегнал върху перилата на кърмата на ферибота и гледаше как островът се стопява на хоризонта по същия начин, по който се бе появил: с някакво усещане за очакване, за ново начало. Пендъргаст стоеше до него. Откакто бяха напуснали малката къща на скалата, агентът не бе промълвил и дума. Гледаше в разпенената диря, очевидно потънал в мисли.

– Фоско е знаел, че ти знаеш – каза Д’Агоста – И това я е спасило.

— Да

— Цялата тази работа… Било е сложен план, за да се сдобие с цигулката, нали?

Пендъргаст кимна

— Знаех си още от началото, че онзи дебел негодник е замесен.

Пендъргаст не отговори. Гледаше в далечината.

— Добре ли си? – осмели се най-накрая да го попита Д’Агоста.

Пендъргаст се сепна, погледна го.

— Добре съм, благодаря.

Островът най-сетне изчезна. И сякаш в същия миг на източния хоризонт започна да се материализира ниският бряг на Тоскана.

— И сега какво?

— Приемам поканата на Фоско. Едно е да знаеш, съвсем друго е да имаш доказателства. Ако искаме да заловим Фоско, ще трябва да се сдобием с машината, която е използвал, за да извърши тези убийства.

— Тогава защо Фоско те кани?

— Иска да ме убие.

— Страхотно. И ти възнамеряваш да приемеш?

Пендъргаст се извърна и отново се загледа в морето, очите му бяха почти бели на ослепителната светлина.

— Фоско знае, че ще приема, защото това е единствената възможност да събера доказателствата, които са ни нужни, за да го тикнем зад решетките. Ако не го направим сега той ще ни преследва в следващите шест месеца може би, след година, или цели десет години… – Млъкна за малко и продължи. – Но има и нещо друго, той вече ще бъде заплаха и за Виола – за лейди Маскелене.

— Разбрах.

Ала Пендъргаст продължаваше да гледа морето. Когато заговори отново, гласът му бе съвсем тих:

— Всичко ще свърши утре, в замъка Фоско.

73.

Брайс Хариман седеше до старата маса и си водеше бележки под острата светлина на ветроупорния фенер, а преподобният Бък седеше срещу него. Беше почти полунощ, но не му се спеше. Предишният ден бе написал потресаващата си статия за провалилия се опит за арестуването на Бък. Беше интервюирал половин дузина свидетели и статията стана сочна: перчещият се полицейски капитан, дошъл да арестува Бък, как се бе изплашил и побягнал, оставяйки на другия капитан – жена – да оправя нещата. Чудесен материал. А в по-дългосрочен план можеше да се окаже не само чудесен материал: вече бе започнал да опипва почвата в „Таймс“ и от там изглеждаха склонни да го интервюират за постъпване на работа. Тази нова статия щеше да бъде още по-сочна. И благодарение на Бък, той сега бе единственият журналист, допускан в палатковия лагер. С тази втора статия по същата тема щеше да удари двойно бинго. Щеше да бъде тук и сутринта, в случаи, че се случи нова конфронтация с нюйоркската полиция.

Съдейки по настроението в лагера това щеше да бъде истинска бъркотия. След провалилия се арест, целият лагер бе нащрек, неспокоен, войнствен, досущ като буре с барут, готово да гръмне. Дори в полунощ, ден след провалилия се опит за арест, всички бяха будни, молитвите и репликите, разменяни в различните насъбрали се групи, звучаха пронизително в мрака. Повечето от хлапаците, които бе забелязал при първото си посещение в палатковия лагер, си бяха отишли – след една-две нощи спане на коравата земя, без Интернет-връзка и кабелна телевизия бяха изприпкали обратни в уютите си предградия. Бяха останали само твърдите елементи, истинските фанатици. А нямаше недостиг от такива в лагера сигурно имаше поне триста палатки.

Самият Бък бе по-различен. Нямаше го колебанието и несигурността, лекият ореол на изненада и учудване, който го съпътстваше преди. Сега изглеждаше почти напълно спокоен и уверен. Когато погледнеше Хариман, сякаш гледаше право през него към някакъв друг свят.

— Е, господин Хариман – рече той, – получихте ли онова, заради което дойдохте? Вече е почти полунощ и преди да се оттегля да почивам, аз обикновено правя обръщение към хората.

— Само още един въпрос. Какво мислите, че ще се случи? Нали разбирате, че НПУ няма просто да си тръгне.

Очакваше донякъде този въпрос малко да пораздруса Бък, но вместо това той сякаш потъна в още по-дълбок покой.

— Ще се случи онова, което трябва да се случи.

— Може и да не бъде хубаво. Готови ли сте?

— Не, няма да е хубаво, и да – аз съм готов.

— Казвате го така, сякаш сте почти сигурен какво ще се случи.

Бък се усмихна многозначително и не отвърна нищо.

— Не се ли безпокоите? – попитата по-настоятелно Хариман

И отново – загадъчна усмивка. „По дяволите, човек не може да цитира усмивка!“

— Може би става дума за сълзотворен газ, за ченгета с размахани палки. Край на всякакви игри и игрички.

— Аз се уповавам на Бога, господин Хариман. Няма ли да останете още няколко минути, за да чуете посланието ми към хората? Както казвате, нещо предстои да се случи. Ето защо проповедта ми тая вечер ще е малко по-различна.

Репортерът се поколеба. Трябваше да става в пет сутринта, да бъде готов за действие. Беше почти сигурен, че ченгетата щяха да предприемат действията си сутринта и това би могло да стане рано.

— За какво е проповедта?

— За ада.

— В такъв случай ще остана.

Бък стана и извика един от хората си, който дойде да му помогне да облече простите си църковни одежди, след което го придружи при излизането му от палатката. Хариман ги последва, извади касетофончето си и се опита да игнорира силната смрад в лагера. Знаеше, че се бяха запътили към голямата морена върху тревата в западната част на палатковия лагер, която вече всички наричаха „морената на проповедите“.

Суетнята в лагера спря, когато Бък се скри зад масивния балван, изкачи затревеното хълмче и се появи отново върху високия камък. Вдигна бавно ръце. Застанал в подножието, Хариман видя стотици хора да изплуват от мрака и да го наобиколят.

— Приятели мои – започна той – Добър вечер. Още веднъж искам да ви благодаря, че се присъединихте към мен в това духовно дирене. Обикновено в тези наши вечерни разговори ви говоря тъкмо за това дирене: за да обясня защо сме тук и какво трябва да сторим. Но тази вечер темата ми ще бъде друга.

Братя и сестри, скоро ще се изправите пред изпитание. Голямо изпитание. Вчера благодарение на Бога ние тук спечелихме голяма победа. Но оръдията на мрака не могат лесно да бъдат отблъснати. Ето защо трябва да бъдете силни. Бъдете силни и приемете волята Божия.

Хариман, който слушаше с вдигнат над главата касетофон, се изненада от тона и маниерите на Бък. Гласът му бе тих, но в него звучаха стоманените нотки на убеденост, каквито досега не бе чувал, дори в първата проповед, произнесена пред жилищната сграда на Кътфорт. В блестящите очи на Бък се четеше някаква смесица от очакване и почти стоическо примирение.

— Говорил съм ви много пъти какво се опитваме да постигнем тук. И сега, в навечерието на вашето върховно изпитание, трябва да ви напомня срещу какво сме се възправили и кой е нашият враг. Не забравяйте думите ми, дори когато няма повече да съм сред вас.

В навечерието на вашето изпитание. Кой е вашият враг. Няма да съм повече всред вас. След последната им среща в палатката на Бък Хариман бе започнал да чете Библията – по малко, оттук-оттам – и тези думи на Исус изплуваха сага в съзнанието му. Не можете да ме последвате там, където съм се запътил: но ще ме последвате после.

— Защо, братя и сестри, нашите средновековни предци – неинтелигентни, неграмотни в друго отношение – са се бояли от Бога повече, отколкото днешните хора? Отговорът се съдържа във въпроса ми. Защото са имали страх от Бога. Знаели са каква награда в рая очаква малцината избрани. Знаели са също така и какво ги очаква грешните, порочните, мързеливите и неверниците.

Вината не е само у хората. Днешното духовенство е много по-виновно. То подслажда дума „Бог”, омаловажава предупрежденията, казва на паството си, че адът е само метафора или старинно понятие без актуална реалност. Казват ни, че Божията любов е всеобхватна и всеопрощаваща. Приспиват паствата си с измамното чувство, че са богоизбрани. Сякаш едно кръщене тук, няколко добри дела там, духовна връзка на трето място им е като билет за рая. Приятели мои, това е трагична грешка.

Бък замлъкне, за да огледа смълчаното множество.

— Божията любов е трудна любов. В този град, както и във всички големи градове, всеки ден умират хора. Умират стотици. В кой момент мислите, че всичките тези окаяни души започват да разбират каква е истинската съдба, която ги очаква? В какъв момент падат кепенците пред очите им и научават, че целият им живот е бил една лъжа – че са го прекарали в бягство от светлината към мрака – и че вече са изправени пред невъобразимото страдание? Няма как да узнаем това със сигурност. Но аз вярвам, че поне неколцина от тези хора наистина са имали просветление в последните си мигове, вярвам в това, защото тези хора са изпитали пълзящото чувство, че нещо е страшно по-лошо – нещо далеч, далеч по-лошо от самия акт на умирането. В тези последни мигове, когато душата се отделя от тялото, тъканта на всекидневната реалност се разкъсва на части. И изведнъж те виждат пропастта отвъд. Тогава идва ужасната потиснатост смазващият страх; повишаващата се температура. Не могат да извикат, не могат да избягат. Това не е пристъп, който да отмине; това е предвкусване на предстоящото. Това е стъпка по дългото стълбище надолу, към ада.

А какво представлява адът? На нашите предци са им казвали, че това е горящо езеро от сяра и жулел, в която човек е потопен за вечни времена. Ужасна пещ, в която пламъците не носят светлина, а само правят мрака по-малко мрачен. И във времената на по-малка просветеност подобна представа е била достатъчна.

Той отново спря да се огледа фиксираше един или друг от обграждащата го тълпа.

– Искам да ви напомня, че вярвам – има ад за някои хора. Но въпросът не е в ада. Съществуват безброй адове, братя и сестри. Има ад за всекиго от нас. Луцифер не маже се мери с Бога. Ала той наистина е опасен ангел и като такъв има сила, която ние дори не можем да осъзнаем.

Трябва да запомните нещо и да го запомните завинаги: Луцифер, дяволът, е бил изхвърлен от рая заради обладаването му от завистта и злото. В своята непреклонна ревност, в своята неутолима жажда за отмъщение, той сега ни използва като пешки. Досущ както детето ненавижда фаворизирания си съперник, той ни мрази за това, което сме: обичани чада на Господа. И кои от нас могат да разберат бездънната му ярост? Всеки човек, когото той покварява, всяка душа, която взема, е победа за него – юмрук, размахан към Бога.

Той познава личните ни слабости, дребнавите ни желания, той знае кое задейства нашата суета или алчност, или похотта и жестокостта ни. Ние нямаме тайни от него. Той е усъвършенствал изкушенията си за всекиго от нас, осеял е пътя ни с хиляди уловки да се отклоним към мрака. И когато успее да съблазни някоя душа към своето царства – след като още веднъж е успял – мислите ли, че сатаната ще се задоволи да остави тази душа в общия ад? Помислете отново, приятели мои, помислете отново. Онзи, който знае всичките ни слабости, познава и всичките ни страхове. Дори онези, които самите ние не познаваме. И за да бъде пълна победата му, за да накара жертвите си да страдат върховно, той създава на всекиго индивидуален ад, който да бъде непоносим за дадения негов обитател. И най-лошото от всичко – това ще бъде ад, който ще трае вечно. Завинаги. И вовеки веков. За някои това може да означава горящото огнено езеро. За други може да бъде вечно да са заковани в черния ковчег – неподвижни, на тъмно, безмълвни в безкрайната вечност. За трети това може да означава да речем, вечно задушаване. Представете си го за миг, приятели мои. Представете си, че сте задържали дъха си за две, може би три минути. Представете си отчаяната нужда от кислород – това жестоко мъчение. Но в ада няма издишване, няма го онова приятно вдишване на чист и свеж въздух. Нито пък съществува пустотата на забравата. Съществува само онзи миг на максимална агония, продължаващ вечно.

Максимална агония, продължаваща вечно. Без да иска Хариман потрепери в топлата нощ.

— Другите адове могат да бъдат и по-неуловими. Представете си мъж, който винаги се е боял да не полудее, и го прави десетилетия или даже столетия наред. И отново започва този процес. Отново и отново. Или си представете вдетинилата се майка, която е принудена да гледа – отново и отново – как след собствената й смърт детето й изпада в бедност, в грижи, става наркоман, изпада в депресия, малтретирано и накрая умира.

Тук той спря и пристъпи до самия край на камъка.

— Отделете време да помислите за най-лошия ад, който можете да си представите за себе си. И след това осъзнайте, че сатаната, който ви познава дори по-добре, отколкото сами се познавате, може да ви направи далеч по-лош ад. И ще го стори. Той вече го е направил. Предварително. Защото той има само един лек за своята дълбока болка отчаянието, отчаяните молби, виковете и страданията на своите жертви.

Бък отново замълча. Пое дълбоко дъх, после – отново. А след това продължи с още по-тих глас:

— Казах, че има ад за всекиго от нас. Този ад е там, чака всеки от вас. Сатаната е направил вашия ад лесен за намиране, към него води широк и удобен път. Далеч по-лесно е да се върви по течението: да крачиш, без да се замислиш по онзи широк булевард на удоволствието, далеч по-лесно е, отколкото да търсиш трудния, скрит път, който води към рая. Трябва да се борим срещу изкушението на лесния път. Това е борба приятели мои; борба до смърт. Защото това е единственият начин – единственият, по който ние ще открием трудния път към рая. Аз ви моля да помните това в изпитанията, срещу който ще се възправите.

След това той се обърна, слезе от камъка и изчезна от погледите на смълчаната тълпа.

74.

Когато Д’Агоста влезе в апартамента на Пендъргаст, завари агента да закусва. Върху масата имаше различни плодове, кифлички и неизбежното малко еспресо. Пендъргаст взимаше по малко от варените си яйца и четеше снопче документи, изпратени по факса. В един кратък миг Д’Агоста се сети за онзи път, когато бяха се хранили заедно, в Саутхамптън – тогава разследването бе още съвсем в началото си. Наистина му се стори, че бе много, много отдавна.

— А, Винсънт – рече Пендъргаст – Влизай ще вземеш ли нещо?

— Не, благодаря – Макар че утринта бе хубава и слънцето позлатяваше стаите. Д’Агоста усещаше, че над двамата бе надвиснал заплашителен облак. – Учуден съм, че имаш апетит.

— Важно е сега да се подкрепя. Не знам след колко време ще мога да ям отново. Но това не бива да те възпира, хайде, вземи една кифличка. Тези алзаски консерви от Фошон са възхитителни.

Агентът бутна факсовете настрани и взе вестник.

— Какво четеше?

— Няколко факса от Констанс. Ще са ми необходими всичките муниции за онова, което предстои. А тя се оказа от голяма полза.

Д’Агоста пристъпи напред.

— Ще дойда с теб – рече мрачно той. – Искам да приключим с този въпрос сега, за да няма въпроси по-късно.

Пендъргаст свали вестника.

— Очаквах да поискаш това. Нека ти припомня, че поканата е само за мен.

— Съмнявам се, че онзи дебелогъз граф ще има нещо против.

— Може би си прав.

— Изминах целия път дотук. Неведнъж стреляха по мен, изгубих крайчето на пръста си, едва не паднах от ската, едва не ме избутаха с кола в пропастта.

— Пак си прав.

— Тъй че не очаквай от мен да прекарам вечерта в разпускане край басейна с няколко студени бири, докато ти си в леговището на Фоско.

Пендъргаст се усмихна леко.

— Имам да свърша още нещо, преди да напусна Флоренция Нека го обсъдим след това.

И той отново вдигна вестника си.

* * *

Два часа по-късно колата им спря на тясна улица във Флоренция пред голяма, строга сграда от груб камък.

— Дворецът Мафей – каза Пендъргаст, който шофираше.

— Ако нямаш нищо против, изчакай ме тук за малко. Няма да се бавя.

Той слезе от колата и приближи бронзова плоча със звънци върху фасадата, огледа имената и натисна един от звънците. Миг по-късно приглушен глас се обади дрезгаво по интеркома. Пендъргаст каза нещо, след което голямата порта избръмча, отвори се и той влезе вътре.

Д’Агоста зачака, изпълнен с любопитство. Бе усвоил достатъчно италиански, за да разбере, че онова, което Пендъргаст бе казал по интеркома, не прозвуча правилно. Думите комай бяха на латински.

Слезе от колата, прекоси тясната улица и разгледа звънците. Върху онзи, който Пендъргаст бе натиснал, бе изписано просто: Corso[50] Meffet. Името не говореше нищо на Д’Агоста и той се върна при наетата кола.

След десет минути Пендъргаст излезе от сградата и зае мястото си зад волана.

— За какво беше всичко това? – попита Д’Агоста.

— Застраховка – отвърна Пендъргаст. След това се обърна и погледна внимателно Д’Агоста. – Шансовете за успех в това начинание не са повече от петдесет на петдесет. Аз трябва да го предприема. Ти не си длъжен. Лично аз бих предпочел да не идваш.

— Вече казах, че сме заедно в тая работа.

Пендъргаст се усмихна и положи длан върху ръката му с необичайно трогателен жест за човек, който почти никога издаваше чувствата си.

— Знаех, че отговорът ти ще е такъв, Винсънт, и съм доволен. Вече свикнах да разчитам на здравия ти разум, на лоялността ти, и на способностите ти на стрелец, да не изброявам всичките ти качества.

Д’Агоста се почувства безкрайно неловко и изръмжа в отговор.

— Трябва да стигнем в замъка в ранния следобед. Ще те въведа в курса на нещата по пътя.

* * *

Пътят, който водеше на юг от Флоренция към Кианти, се виеше сред една от най-красивите местности, които Д’Агоста бе виждал някога: хълмове с терасовидни лозя, пожълтели в цвета на есента и светли сиво-зелени маслинени горички, приказни замъци и разкошни вили пръснати по хълмовете и билата. По-нататък се мержелееха гористи планини, осеяни тук-там с мрачен манастир или старинна звънарна. Пътят следваше свободно билото над река Греве. След като минаха през прохода Пасо дей Пекорай, под тях се разкри град Греве, разположен в ниска долина покрай реката. След поредния завой Пендъргаст посочи с пръст през страничния прозорец:

— Кастел Фоско.

Замъкът беше кацнал на самотна скала високо в киантийските хълмове. От това разстояние на Д’Агоста му се струваше като една-единствена масивна кула, назъбена и стара, издигаща се над гората. Пътят зави, гмурна се надолу и замъкът изчезна. Малко по-късно Пендъргаст напусна главния път и след поредица от отклонения към все по-тесни пътища и най-сетне по обрасла с мъх алея стигнаха до отворена порта. Върху мраморната плоча до нея бе написано: „Кастел Фоско“. Отворената порта бе изгнила и ръждясала и сякаш се бе килнала. Водещата от нея стара алея преминаваше през лозя и се издигаше по стръмния склон, за да изчезне зад върха му.

Докато криволичеха нагоре по склона Пендъргаст кимна към терасовидните лозя и маслинени горички, обрамчили пътя:

— Очевидно богато имение и едно от най-големите Кианти.

Д’Агоста не отвърна нищо. Колкото повече навлизаха във владенията на графа, толкова се засилваше чувството му на потиснатост.

Пътят стигна до билото и замъкът отново се появи в полезрението им, вече много по-близо – чудовищна каменна кула, кацнала на скала в планината. Към едната и страна имаше по-късна, но също старинна пристройка: изящна ренесансова вила с бледожълта мазилка и покриви с червени керемиди. Подредените в редици блестящи прозорци контрастираха силно на мрачните, почти жестоки очерталия на централната кула.

Цялата конструкция бе заобиколена от двойни стени. Външната стена бе почти изцяло в руини, състоеше се предимно от дупки от катурнати камъни, разрушени кули и ронещи се зъбери. Вътрешната стена бе в много по-добро състояние и служеше за опора на самия замък, огромните й насипи му служеха за основи. Отвъд замъка се издигаха склоновете на планината – още триста метра див, залесен амфитеатър, назъбените голи скали оформяха полукръг на фона на ниското небе.

— Над пет хиляди акра – рече Пендъргаст. – И доколкото знам родът притежава имението отпреди хиляда години.

Но Д’Агоста не отговори. Видът на замъка го смрази толкова силно, че не можеше да си го признае. Чувството на потиснатост се засили още повече. Струваше му се истинска лудост да влязат просто ей така в бърлогата на лъва. Но беше свикнал да се доверява безусловно на Пендъргаст. Той никога не правеше нещо, без да има причина за това. Беше надхитрил снайпериста. Спасил бе живота им от хората на Булард. Планът на Пендъргаст – какъвто и да бе той – щеше да успее.

Разбира се, че ще успее.

75.

Колата взе последния завой и мина през рухналата външна порта. Замъкът се издигаше над тях с неумолимото си огромно величие. Продължиха по алея, обрамчена с кипариси с масивни, ръбести стволове, която свършваше на паркинг пред вътрешната стена. Д’Агоста се взираше в стената през прозореца си, изпълнен с дълбоки опасения. Тя се издигаше на седем метра височина, върху масивните зъбери се виждаха увиснали мъхове и папрати. И тази вътрешна стена нямаше портал, а обковани дървени врати с шипове в края на широко каменно стълбище.

След като слязоха от колата се чу тихо бръмчене, последвано от силно скърцане и вратите се отвориха, следвайки волята на невидима ръка.

Изкачиха се по стълбите, минаха през старите врати и се озоваха в съвсем различен свят. Гладката морава на вътрешния двор се простираше на сто метра до края на самия замък. В едната й страна имаше голям, кръгъл басейн, заобиколен от старинна мраморна балюстрада, украсен в центъра си от статуя на Нептун, яхнал морско чудовище. Вдясно имаше малък параклис с купол, покрит с керемиди. Отвъд него имаше още една балюстрада, която гледаше към градина, която се спускаше по склона на хълма и свършваше до подсилената вътрешна стена.

Чу се ново скърцане, земята потрепери. Д’Агоста се извърна, за да види как големите дървени врати се затварят зад тях.

— Няма значение – прошепна Пендъргаст, – взели сме мярка затова.

Д’Агоста много силно се надяваше, че той знаеше какво говори.

— Къде е Фоско? – попита.

— Не се съмнявай, че ще го видим съвсем скоро.

Прекосиха моравата и приближиха главния вход на масивната кула. Вратите се отвориха със стържене на желязо. А зад тях стоеше Фоско, облечен в елегантен гълъбовосив костюм, дългата му коса бе причесана назад, а гладкото му бяло лице бе усмихнато. Както винаги бе с ръкавици от ярешка кажа.

— Мой скъпи Пендъргаст, добре дошъл в скромното ми жилище. И сержант Д’Агоста също е тук? Много мило от ваша страна, че ще се присъедините към нашето малко празненство.

Графът протегна ръка Пендъргаст не я пое.

Фоско свали ръка, но усмивката му си остана.

— Жалко. Надявах се, че ще можем да свършим работата си любезно, като джентълмени.

— Има ли тук някъде джентълмен? Бих искал да се запозная с него.

Фоско изкудкудяка неодобрително:

— Така ли трябва да се отнасяте с един човек в дома му?

— А как да наречем това да изгориш човек в собствения му дом?

Върху лицето на Фоско се изписа отвращение.

— Значи горим от нетърпение да се залавяме за работа, така ли? Но има време, има много време. Моля, влезте.

Графът се отдръпна встрани и те преминаха под дълга арка и влязоха в огромния вестибюл на замъка. Не беше такъв, какъвто си го бе представял Д’Агоста. Изящна лоджия обхващаше трите му страни, с колони и римски арки

— Вижте овалите Дела Робия – каза Фоско, посочвайки някакви цветни теракотени декорации, вградени в стените над арките – Но сигурно сте изморени от пътуването дотук. Ще ви отведа в покоите ви, където ще можете да се освежите.

— Стаите ни ли? – попита Пендъргаст. – Значи ще нощуваме тук?

— Естествено.

— Боя се, че това няма да е нужно, даже няма да е възможно.

— Но аз настоявам.

Графът се обърна, сграбчи желязната халка на отворената врата на замъка и я затръшна силно. С театрален жест извади от джоба си огромен ключ и я заключи. След това отвори малка дървена кутия, окачена на близката стена. Д’Агоста видя малка модерна клавиатура, която никак не се вписваше в тази старинна стена. Графът набра дълга поредица от числа. В отговор се чу изщракване и масивна желязна греда се спусна отгоре и се плъзна в тежка желязна скоба като резе на вратата.

— Сега вече сме защитени от несанкционирано нахлуване – каза Фоско. – Или пък – от неодобрено отпътуване.

Пендъргаст не отговори нищо. Графът се обърна и с обичайната си лека и пъргава крачка ги поведе през вестибюла към дълга и студена каменна галерия. По двете стени бяха окачени портрети, станали почти черни с годините, както и рицарски брони, копия, пики, боздугани и други средновековни оръжия.

– Броните не са ценни, репродукции от осемнайсети век са. Портретите са, разбира се, на мои предци. За щастие са потъмнели с годините – графовете Фоско не са красива раса. Притежаваме имението от дванайсети век, когато моят бележит праотец Джовани де Ардас го отнел от някакъв лонгобардски рицар. Родът бил удостоен с титлата „кавалиере“ и избрал за свой герб изправен на задните си крака дракон, доста застрашителен на вид. По времето на великите херцози сме получили титлата графове на Великата римска империя от самата пфалцграфиня. Живеели сме си тук доста кротко, гледали сме лозята и маслините си, без да се забъркваме в политиката или да се стремим към служби. Ние, флорентинците, имаме една поговорка: Ако главичката на гвоздея стърчи, я забиват отново. Родът Фоско не стърчал и в резултат на това никога не сме усещали удара на чука през толкова много промени в политическото щастие.

– Но вие, графе, успяхте да щръкнете доста през последните няколко месеца – отвърна Пендъргаст.

— Уви, против волята си. Първо, исках само да си върна онова, което ни принадлежи по право. Но ще поговорим за това на вечер!

Излязоха от галерията и прекосиха красива всекидневна с кристални стъкла на прозорците и покрити с гоблени стени. Фоско посочи няколко големи маслени пейзажа.

— Хобема и Ван Руисдел.

След всекидневната дойде ред на дълга поредица от изискано обзаведени и изпълнени със светлина помещения, но изведнъж видът на стаите се промени рязко.

— Сега навлизаме в оригиналната, лонгобардска част на замъка – каза Фоско – Построена чак през девети век.

Тук стаите бяха малки и почти без прозорци, единствената светлина влизаше от амбразури и малки, квадратни отвори високо в стените. Стените бяха калцинирани, а мебелировка липсваше.

— Не използвам тези мрачни стари стаи – каза графът, докато минаваха покрай тях. – Винаги са влажни и студени. Отдолу обаче има няколко етажа изби, тунели, подземия, които са много подходящи за правенето на вино и prosciutto di cinghiale[51]. Тук, в имението, ловуваме свои собствени глигани и шунката ни с право е прочута. Най-дълбоките тунели са били прокопани в скалата от етруските, преди три хиляди години.

Стигнаха до тежка желязна врата в още по-тежка каменна стена. Вече бяха навлезли дълбоко във вътрешността на замъка и Д’Агоста забеляза, че каменната зидария бе обсипана с капчици влага.

— Кулата – каза Фоско и отключи вратата с друг ключ.

Веднага се озоваха пред широко, вито стълбище без прозорци, което се издигаше от дълбините и се губеше от поглед високо над главите им Фоско свали електрическо фенерче от свещника на стената, включи го и ги поведе по стълбите. След пет или шест завъртания се спряха на малка площадка, пред която имаше само една врата. След като отвори с трети ключ Фоско ги въведе в нещо като малък апартамент, поместен в самата стара кула на замъка, малките му прозорчета гледаха към долината на Греве и заоблените хълмове към Флоренция далеч долу, в ниското. В дъното гореше огън в каменна камина, а теракотеният под бе застлан с персийски килими. Имаше уютно кътче пред камината с маса, добре заредена с вина и напитки, а едната стена бе изцяло заета от книжни лавици.

— Eccoci qua! Вярвам, че ще намерите стаите за удобни. Има две малки спални от всяка страна. Гледката е освежаваща, не мислите ли? Видях, че не носите багаж. Ще трябва да накарам Пинкетс да ви снабди с всичко, което ви е необходимо – самобръсначки, хавлии, чехли, пижами.

— Много се съмнявам, че ще прекараме нощта тук.

— А аз пък много се съмнявам, че ще си тръгнете – усмихна се графът. – Вечеряме късно, по европейски. В девет.

Той се поклони, излезе и затръшна вратата, която изкънтя на кухо. Със свито сърце Д’Агоста чу превъртането на ключа, след което стъпките на графа затихнаха бързо по стълбището надолу.

76.

Изходната площадка за действията срещу лагера на Бък бе сервизният паркинг зад арсенала, извън полезрението на обитателите на лагера. Комисар Рокър бе наредил да участват цели три поделения на НПУ за борба с безредиците, както и екип на специалните части, двама специалисти по преговори за освобождаване на заложници, конни полицаи, две мобилни командни звена и сума редови полицаи с шлемове и бронежилетки, които да извършат арестите. Освен това имаше пожарни кали, линейки, камионетки за транспортиране на задържани – всичките разположени на дискретно разстояние на 67-а улица.

Хейуърд стоеше в северния край на площадката и проверяваше за последен път радиостанцията и оръжието си. Тълпата от униформени полицаи с палки и щитове бе огромна, да не говорим за специалистите по различни операции с висящи от ушите им кабели на слушалките и дори неколцина информатори, облечени като обитатели на лагера. Тя разбираше причината за това струпване: ако ще нападаш, нападаш с внушаваща сила и в девет от всички десет случая съпротивата поддава. Най-лошото бе да им внушиш, че имат шанс, ако проявят твърдост.

И все пак онези хора смятаха, че Бог е зад тях. Това не бяха стачкуващи шофьори на автобуси или общински служители с жени и деца и с по две коли в семейния гараж. Това бяха истински вярващи. Бяха непредвидими. Ето защо нейния подход имаше смисъл.

Нима не бе така?

Рокър се появи от тълпата дойде до нея и сложи ръка върху рамото й.

— Готова ли си?

Тя кимна.

Той я потупа бащински по рамото.

— Ако я закъсаш, обади се по радиото. Ще нахлуем веднага – Погледна скупчилите се хора и техника зад тях. – Много се надявам това да не се наложи.

— Аз – също.

Хейуърд забеляза Уентуърт при един от мобилните командни пунктове, от ухото му висеше кабел, говореше, ръкомахаше насам-натам. Правеше се на ченге, това бе шоуто на живота му. Погледна към нея и тя се извърна. Щеше да бъде много унизително, ако се провали. Не само това, ами можеше сериозно да пострада и кариерата й. Уентуърт вече й бе предрекъл провал и мисията й бе одобрена единствено благодарение на подкрепата на Рокър, не за първи път след последното съвещание тя се питаше защо сама си беше подложила врата за заколение. Не това бе начинът човек да напредне в кариерата. Колко пъти бе виждала как онези, дето се носят по течението, изплуват на вълната на успеха? Изглежда бе прихванала от отношението на Д’Агоста.

— Готова ли си?

Тя пак кимна.

Рокър пусна рамото й.

— Тогава го направи, капитане.

Хейуърд огледа още веднъж безопасната площадка. След това тръгна по тротоара, който се виеше на север около арсенала, извади значката от джоба и я закачи на якето си.

След няколко минути пръснатите крайни палатки от лагера се появиха в полезрението й. Забави крачка, искаше да почувства тълпата. Беше пладне и хората щъкаха навсякъде. Във въздуха се носеше мирис на пържен бекон. Като наближи първата редица палатки, хората наоколо се спряха и я зяпнаха. Кимна им дружелюбно и получи в отговор враждебни погледи. Тълпата изглеждаше много по-гъста, отколкото в петък – и нищо чудно. Не бяха глупави. Знаеха, че нямаше да им се размине за заплахите срещу полицейски офицери. И сега чакаха да им падне и втората жертва. А тя трябваше да им даде да разберат, че нямаше да бъде тази жертва.

Пое по една от лъкатушещите пътеки, усещаше погледите върху себе си, чуваше прошепнатите забележки. До ушите й долетяха думите „сатана“ и „нечестива“. Продължи да се усмихва дружелюбно, да върви леко и спокойно. Спомни си професора си по социална динамика, който казваше, че тълпата е като кучето: ако му покажеш, че се страхуваш, ще захапе; ако хукнеш да бягаш, ще те подгони.

Пътеката й бе позната и след по-малко от минута тя вече приближаваше палатката на Бък. Той седеше до маса отпред и четеше някаква книга, напълно погълнат от текста. Изведнъж пред очите й изскочи същият досаден мъж, който бе заговорил нея и Грейбъл преди два дни – Бък го наричаше Тод. Около тях вече се трупаха хора. Нищо страшно: просто любопитни, мълчаливи и враждебно настроени.

— Пак ли вие? – рече мъжът.

— Пак аз – отвърна Хейуърд. – Дошла съм да поговоря с преподобния.

— Те се върнаха! – извика мъжът на другите и пристъпи напред да й препречи пътя.

— Не са „те“. А съм само аз.

Ропотът на тълпата се засили, досущ като електрически звън. Атмосферата изведнъж стана напрегната. Хейуърд погледна назад и се изненада – колко бързо растеше тълпата „Съсредоточи се върху Бък“ Ала той продължаваше да чете зад писалището си и не й обръщаше внимание. От мястото си тя успя да види заглавието на книгата. „Книга за мъчениците“ от Фокс, издание на Рийдърс дайджест“.

Тод приближи дотолкова, че почти я докосваше с тяло.

— Преподобният не маже да бъде безпокоен.

Хейуърд усети как я бодна нещо тъй неловко, че й заприлича на съмнение. Дали наистина щеше да успее този неин план? Или Уентуърт в крайна сметка бе прав?

Тя заговори достатъчно високо, за да я чуе Бък.

— Дошла съм тук само да поговорим. Нямам заповед за арест. Искам само да поговоря с преподобния като човек с човек.

— Лъжкиня! – извика някой от тълпата.

Трябваше да заобиколи адютанта, който и препречваше пътя. Направи крачка и леко го докосна.

— Това е нападение, офицер – каза Тод.

— Ако преподобният не иска да говори с мен, нека го чуя да го каже сам. Оставете преподобния да взема сам решенията си.

— Преподобният помоли да не бъде безпокоен. – Все още се допираха и от това Хейуърд я побиха тръпки, но усети леко отстъпление.

Не грешеше. Тод отстъпи крачка назад, но продължаваше да препречва пътя й

— Римлянка! – чу се вик от тълпата

„Що за глупотевина пък бе това с римлянката?“

— Единственото, за което моля, е пет минути от времето ви, преподобни – извика тя, накланяйки се встрани от Тод.

— Пет минути.

Бък най-сетне остави съвсем бавно книгата, изправи се и вдигна глава да я погледне. В мига, в който погледите им се срещнаха, тя усети ледени тръпки. В петък той изглеждаше малко неуверен в това, което бе сторил; може би бе податлив на убеждаване. Но днес у него се забелязваше хладнокръвие, спокойствие, някакво усещане за пълна самоувереност, която преди я нямаше. Единствената емоция, която забеляза в един кратък миг, бе може би чувството на разочарование. Тя преглътна.

— Извинете – рече тя и се опита да заобиколи охранителя.

Бък кимна на мъжа и той отстъпи встрани. След това Бък отново я погледна, но така, че тя не бе сигурна дали гледаше нея, или гледаше през нея.

— Преподобни, изпратена съм от НПУ да помоля вас и вашите последователи за една услуга. „Поддържай бъбрив, неформален, не заплашителен тон“. Това бе научила в обучението си по водене на преговори. „Накарай ги да си помислят, че те вземат решенията“.

Но Бък не даде с нищо да се разбере, че я бе чул. Тълпата бе изпаднала в злокобно мълчание. Тя не се обърна, но усещаше, че вече бе станала огромна – несъмнено се бяха сбрали повечето от обитателите на лагера.

— Вижте, преподобни, имаме проблем. Вашите последователи съсипват парка, газят тревата, храстите. Освен това използват околностите като обществена тоалетна. Жителите на квартала се оплакват. Съществува опасност за здравето, особено за всички вас.

Тя замълча, питайки се дали думите й изобщо стигаха до съзнанието му.

— Преподобни, вие можете ли да ни помогнете?

Изчака. Бък не отвърна нищо.

— Нуждая се от вашата помощ.

Чу неспокойния шепот на хората зад гърба си. Те се стичаха отвсякъде и зад палатката на Бък и изпълваха изцяло полезрението й. Вече бе наистина обградена.

— Мога да ви предложа споразумение. Мисля, че то е справедливо. Честно споразумение.

„Попитай какво е, задник такъв!“ От изключително значение бе да го накара да говори, да задава въпроси, каквото и да е. Но той не каза нищо. Продължаваше да я гледа да гледа през нея Господи, тя някак си бе допуснала грешка в оценката си за него – или пък нещо се бе променило от последното й посещение насам. Това не бе същият човек.

За първи път пред погледа й се замержеля реалната възможност за провал.

— Искате ли да го чуете?

Никакъв отговор.

Тя се впусна смело напред.

— Първо, опасността за здравето. Не искаме вие иди вашите последователи да се разболеете. Бихме искали да дадете на хората си ден почивка. Това е всичко – един ден почивка. Пуснете ги да си идат у дома, да се изкъпят, да хапнат топла храна. В замяна на това ще ви дадем разрешение за демонстрация, която ще ви даде възможността да се съберете законно, с одобрението на градските власти. А не така – като съсипвате парка безпокоите гражданите, като си спечелвате неуважението на целия град. Вижте, чух ви да проповядвате. Знам, че сте справедлив човек, откровен. Давам ви възможност да го правите законно, да си извоювате известно уважение – и пак да предадете посланието си.

Тя замлъкна. „Не казвай прекалено много. Нека той направи крачка“.

Очакването, което витаеше във въздуха около тях, се засили. Всички чакаха преподобният да заговори. Всичко зависеше от Бък.

Най-сетне той помръдна. Премигна, вдигна бавно, почти машинално ръка. Напрежението се засили, ведно с тишината. Беше толкова тихо, че Хейуърд чу чуруликането на птиците по дърветата около тях.

Ръката се завъртя и я посочи.

— Центурион – рече той съвсем тихо, почти шепнешком.

Все едно бе изпусната парата на тенджера под налягане.

— Центурион? – ревна изведнъж тълпата – Войник на Рим!

Множеството се блъскаше и буташе и започна да стяга обръча.

За първи път Хейуърд усети пронизваш страх. Очертаваше се сигурен провал, но сега залогът не бе единствено кариерата й. Тази тълпа бе опасно възбудена.

— Преподобни, ако отговорът е „не“…

Но Бък се бе извърнал и за нейно огромно и смазващо учудване, се запъти към палатката си, вдигна платнището и изчезна вътре. Към мястото, където бе стоял, се впуснаха хора и запълниха празнината.

Беше я оставил на милостта на тълпата.

Обърна се, за да застане с лице към хората „Сега бе време да се маха веднага?“

— Добре, хора, знам кога да приема един отговор като отрицателен…

— Млъкни, Юда!

Хейуърд отново забеляза размахани над главите сопи. Удиви се колко бързо можеше една тълпа да стане тъй опасва. Беше се провалила, провалила се бе ужасно. Не ще и дума – кариерата и бе съсипана. А истинският въпрос бе дали можеше да се измъкне невредима.

— Тръгвам си – каза тя високо и твърдо. – Тръгвам си и очаквам да ми позволите да си тръгна с мир. Аз съм офицер от полицията.

Тръгна към човешката стена, но този път тя не й стори път. Продължи да върви, очакваше, надяваше се всички да отстъпят. Но те не отстъпиха. Няколко ръце се протегнаха и я блъснаха силно назад.

— Аз дойдох с мир – извика силно тя, опитвайки се в тона да не се прокраднат треперещи нотки. – И си тръгвам с мир!

Направи нова крачка към човешката стена и се озова лице с лице с Тод. Той размахваше ръка стиснал нещо. Камък.

– Не правете глупости – каза тя.

Той вдигна ръка сякаш се готвеше да хвърли камъка. Тя мигновено пристъпи още една крачка към него и го погледна очите – точно така както човек би трябвало да постъпи с опасно куче. Винаги най-смахнатите заемаха място в челото на развълнувана тълпа. Последователите стояха отзад, надяваха се да вземат участие в побоя, след като противничката бе безпомощна на земята. Но тези отпред, те бяха убийците.

Тод отстъпи крачка назад.

— Юда! Кучка! – извика той и размаха заплашително камъка.

Хейуърд се опита да залази спокойствие и бързо прецени възможностите си. Ако извади пистолета си, това ще бъде краят. Вярно, като стреля във въздуха би могла да ги накара да отстъпят за миг, но те веднага ще се окопитят и ще я нападнат, а тогава ще трябва да стреля в тълпата. И после – да се превърне в къс кърваво месо. Може да се обади на Рокър, но ще минат най-малко десет минути, преди той да мобилизира хората си и да нападне. Ще се пролее кръв и ще срещнат мигновена съпротива. А докато стигнат до нея. Господи, не разполагаше с десет минути, не разполагаше дори с пет.

Единственият човек, който можеше да овладее тази тълпа, беше Бък, а той бе в палатката си.

Тя отстъпи, завъртя се в бавен кръг. Множеството беше толкова гъсто, че дори вече не виждаше палатката му. А и я отблъсваха назад от нея, сякаш тълпата искаше да му спести неприятната гледка на онова, което предстоеше. Отвсякъде се носеха подигравки и викове.

Тя потърси отчаяно в паметта си нещо от обучението й, което би мото да й е от полза. Някога се интересуваше от психологията на тълпата особено след вълненията, а Уишър преди няколко години. Проблемът беше, че разгневената тълпа не се държи като нормално човешко същество. Тълпата не реагира на знаците, които предава езикът на тялото. Тълпата не чува никого другиго, освен себе си. Не можеш да спориш разумно с тълпа. Тълпата ентусиазирано ще извърши акт на насилие, което нито един отделен неин член обикновено не би простил.

— Центурион! – Тод бе направил още една крачка напред, окуражен, а множеството зад него бе укрепнало. Истерично, разгневено. Нямаше просто да я наранят, щяха да я убият.

— Бък! – изкрещя тя и се обърна, но беше безнадеждно, той не можеше да я чуе на фона на виковете.

Отново се обърна към хората.

— И вие се наричате християни! – изпищя тя. – Я се погледнете!

Грешен ход. Това повдигна с още едно стъпало равнището на яростта им. Но само този ход й бе останал.

— Да сте чували някога за това да обърнеш другата си буза? Да обичаш ближния си…

— Богохулница! – Тод размаха камъка си и тълпата се люшна заедно с него.

Сега вече наистина бе изплашена. Отстъпи крачка назад и някой я блъсна в гърба. Гласът й затрепери.

— В Библията е казано…

— Тя богохулства с Библията!

— Чухте ли я?

— Запушете й устата!

Задънена улица. Хейуърд знаеше, че времето й изтича. Трябваше да измисли нещо преди, да завалят камъните. И след като бъде хвърлен първият, няма да спрат, докато тя не падне.

Проблемът бе, че бе изчерпала всичките си възможности. Нямаше какво друго да направи.

Нямаше.

77.

В девет без пет Д’Агоста се обърна от прозореца и видя, че Пендъргаст спокойно става от дивана, където бе седял неподвижен през последния половин час. Преди това агентът бе установил, че може да отвори вратата със своите касоразбивачески инструменти, но не прояви интерес да продължи по-нататък, затова я заключи отново и изчакаха.

— Добре ли подремна? – попита Д’Агоста. Чудеше се как агентът можеше да спи в такава ситуация. Толкова му се искаше да подремне, сякаш никога нямаше повече да може да спи.

— Не съм дремал, Винсънт, мислех.

— Аха. Аз – също. Например затова как ще се измъкнем това място?

— Нали не смяташ, че ще те доведа тук, без да имам добре обмислен план как да се измъкнем? А дори планът ми да не успее, аз съм голям привърженик на импровизацията.

— Импровизация ли? Хич не ми звучи хубаво.

— Тези стари замъци са пълни с дупки. По един или друг начин ние ще избягаме с нужното ни доказателство и ще се върнем с подкрепления. Подкрепления, които ще бъдат убедени единствено от доказателството. Идването ни тук, Винсънт, беше единствената ни възможност, освен другата – да се откажем.

— Тази възможност я няма в моя учебник.

— Нито пък в моя.

На вратата се почука. Тя се отвори и на прага застана Пинкетс с пълна ливрея. Д’Агоста инстинктивно посегна към пистолета си.

Пинкетс се поклони леко и каза на своя отличен английски:

— Вечерята е сервирана.

Последваха го надолу по стълбите, минаха през няколко стаи и коридори и стигнаха в салона-трапезария. Беше приятно помещение, боядисано в жълто, с висок сводест таван. Масата бе подредена със сребърни прибори и чинни, с украса от свежи рози в средата. Бяха сервирани три куверта.

Фоско стоеше в дъното, където малък огън гореше върху скарата на огромна каменна камина, над която се издигаше резбован герб. Обърна се бързо, малка бяла мишка изтича от дебелата му длан и пое по ръкава му.

— Добре дошли. – Постави мишката в малка телена клетка с формата на пагода – Господни Пендъргаст, вие ще седнете тук, вдясно от мен: а господин Д’Агоста вляво от мен, ако обичате.

Д’Агоста се настани, като отдръпна стола си от Фоско. От този граф вече го побиваха тръпки и сега едва понасяше да бъде в една стая с него. Този човек бе, зъл демон.

— Малко съвсем сухо? Мое производство.

Двамата поклатиха глави Фоско сви рамене. Пинкетс напълни чашата му с вино и графът я вдигна

— За Стормклауд – каза той. – Жалко, че не искате да участвате в тоста. Пийнете поне вода.

— Със сержант Д’Агоста тази вечер сме въздържатели – отвърна Пендъргаст.

— Подготвил съм великолепно пиршество – каза графът, изпи виното си и сякаш по даден сигнал. Пинкетс сервира поднос с нещо, което заприлича на Д’Агоста на студено печено.

— Шунка от глиган, убит в моето имение, при това от самия мен. Няма ли да опитате?

— Не, благодаря.

— Господин Д’Агоста?

Сержантът не отговори.

— Жалко, че не разполагаме с джудже, което да опитва храната ви. Толкова ми е неприятно да се храня сам.

Пендъргаст се наведе напред.

— Хайде да оставим вечерята настрани, Фоско, и да се заемем с работа? Сержант Д’Агоста и аз не можем да останем цяла нощ.

— Но аз настоявам.

— Вашето настояване няма значение. Ще си отидем, когато решим.

— Няма да си тръгнете – нито тази вечер, нито която и да било друга вечер. Предлагам ви да ядете. Това ще бъде последното ви ядене. Не се безпокойте, храната не е отровена. Измислил съм и за двама ви далеч по-интересна гибел.

Думите му бяха посрещнати с мълчание.

Пинкетс приближи и наля чаша червено вино. Графът я въртя, опита виното и кимна. След това погледна Пендъргаст.

— Кога разбрахте, че съм аз?

Отговорът на Пендъргаст се позабави.

— На мястото на убийството на Булард намерих парченце от конски косъм. Разбрах, че е от лък на цигулка. В този миг си спомних името на яхтата на Булард: „Стормклауд“ И всичко си дойде на мястото: разбрах, че този последен случай е бил просто гаден опит за кражба чрез убийство и заплашване. Мислите ми естествено се насочиха към вас – макар отдавна да се бях убедил, че нещата отиваха отвъд Булард.

— Хитро, не очаквах да се досетите толкова бързо – затуй бе и онова неподобаващо бързане при убийството на стария свещеник. За него съжалявам повече, отколкото можете да си представите. Беше ненужно, глупаво. Бях изпаднат за кратко в паника.

— „Ненужно“ ли? – озъби се Д’Агоста – „Глупаво“? Та тук става дума за смъртта на още едно човешко същество.

— Спестете ми моралния абсолютизъм. – Фоско сръбна от виното си, нави на руло с вилицата си тънък резен шунка, изяде го, върна доброто си настроение. Погледна отново към Пендъргаст, – Що се отнася до мен, разбрах, че ще бъдете проблем само пет минути след като се започнахме. Кой би очаквал човек като вас да работи в правоохранителните органи?

След като не получи отговор, той вдигна чашата си и нов тост.

— Още от мига, в който се запознахме, разбрах, че ще се наложи да ви убия. И ето, че стигнахме дотам.

Отпи нова глътка, остави чашата си.

— Надявах се онзи идиот Булард да свърши това. Но той, разбира се, се провали.

— Вие го докарахте до там, естествено.

— Нека да речем, че в състоянието на силна уплаха, в което се намираше, той бе податлив на внушение. Но сега нещата опряха до мен. Ала първо, не мислите ли, че трябва да ме поздравите за красиво изпълнения план? Измъкнах цигулката от Булард. А както знаете, господни Пендъргаст, няма свидетели или физически доказателства, които да ме свържат с убийствата.

— Цигулката е у вас. А някога е била у Булард. Това маже да бъде установено без всякакво съмнение.

— Тя принадлежи на рода Фоско по законно право. Притежавам фактурата за продажба подписана от самия Антонио Страдивари, тъй че собствеността й е извън всякакво съмнение ще мине продължителен период от смъртта на Булард, след което цигулката ще се появи в Рим. Планирал съм всичко до последната подробност. Аз ще предявя правата си, ще платя малка сума на щастливия магазинер и тя ще стане отново моя – чисто и свободно. Булард не е казал никому защо е трябвало да вземе цигулката от лабораторията дори на хората от компанията си. И как би могъл? – изсмя се сухо Фоско. – Тъй че виждате – не може да има нищо срещу мен, господин Пендъргаст, никакви доказателства. Но пък и аз винаги съм бил голям късметлия в подобни случаи. – Той отхапа къшей хляб. – Така например, има едно изключително съвпадение в самото начало на тази история. Знаете ли какво с то?

— Мога да се досетя.

— В ранния следобед на 31 октомври 1974 година, докато излизах от Националната библиотека се натъкнах на групичка неопитни американски студенти. Познавате този тип хора – тълпят се из Флоренция през цялата година. Беше в навечерието на празника на Вси светни – Хелоуин при тях – и бяха доста подпийнали. Аз самият бях млад и неопитен и ми се видяха удивително простодушни, забавлявах се с тях. Празнувахме заедно. В един момент единият от студентите – по-точно Джеръми Гроув – нападна религията, говореше, че била глупост, предназначена за неразвитите умове и неща от този сорт. Самата безочливост на твърденията му ме подразни. Казах му, че не мога говоря за съществуванието на Бог, но че знам едно нещо – че дяволът съществува.

Фоско се засмя беззвучно, обемистите му гърди се разтресоха.

— Всички те категорично отрекоха съществуването на дявола. Аз им казах, че имам приятели, занимаващи се с окултното, които са събрали стари ръкописи и неща от сорта. А аз всъщност притежавам стар пергамент, в който се съдържат формулите как да се извика самия Луцифер. Можехме да решим въпроса още същата нощ. Нощта бе чудесна – още повече, че бе Хелоуин. Не биха ли искали да опитат? О, да, отвърнаха те. Каква великолепна идея!

Фоско отново се затресе от беззвучен смях.

— Значи им организирахте представление.

— Точно така. Поканих ги на среднощен сеанс в моя замък. И се втурнах да организирам всичко. Беше голямо забавление. Пикнкетс ми помогна – между другото той изобщо не е англичанин, а прислужник на име Пинкети, който се оказа и талантлив лингвист, и любител на интригата. Разполагахме само с шест часа, но се справихме доста добре. Винаги съм обичал да се занимавам с разни машинарии, правя разни механизми и джунджурии, а от време на време проектирам и фойерверки. В подземията тук има всевъзможни тайни проходи, врати-капани, фалшиви ламперии и ние се възползвахме в пълна степен от тях. Беше незабравима нощ! Да бяхте видели лицата им, когато произнасяхме заклинанията. С което молехме Принца на мрака да ги дари с голямо богатство как предложиха в замяна душите си, прободоха пръстите си и подписаха договорите си с кръв – особено когато Пинкетс задейства специалните ефекти.

Графът се облегна назад и се заля от смях.

— Вие сте ги ужасили. Изплашили сте Бекман дотам, че сте съсипали живота му.

— Всичко бе само за забавление. Ако представлението пораздруса дребнавата им увереност, то толкова по-добре. После те поеха по пътя си и аз – по своя. И тук идва това съвпадение, толкова чудно, че имам чувството, че е някаква предопределеност трийсет години по-късно ужасен откривам, че един от онези простаци се е сдобил със Стормклауд.

— Как разбрахте? – попита Пендъргаст.

— Почти през целия си съзнателен живот съм по следите на Стормклауд, господин Пендъргаст. Поставих за цел на живота си да върна тази цигулка в рода ми. Вече сте били у лейди Маскелене, значи познавате историята й. Бях съвсем сигурен, че Тосканели не я е хвърлил във водопада на Шилнар. А и как би могъл? Колкото и луд да е бил, той е знаел по-добре от всички какво представлява цигулката. Но щом не я е унищожил, какво тогава се е случило с нея? Отговорът не е толкова мистериозен. Той замръзнал до смърт в овчарската колиба на Шилнар, след това завалял сняг. В снега нямало следи. Очевидно някой го е открил мъртъв, преди да завали и е откраднал цигулката. И кой е бил този някой? Съвсем очевидно – собственикът на колибата.

Пинкетс отнесе подноса, след това се върна с друг, с tortelloni с масло и салвия. Фоско залапа с наслада.

— Спомняте ли си – казах ви, че обичам детективската работа? Имам голям талант в тази област. Проследих пътя на цигулката от пастира до племенника му, след това до цигански оркестър, до един магазин в Испания, едно сиропиталище в Малта – пътувала е насам-натам. Потрепвах като си помислех как е оставяна на слънце, как е била опакована само със стиска слама в кутията си и е била хвърляна в каросерията на някой камион; как е била оставяна без надзор в някоя училищна зала Mio Dio! И въпреки това тя оцелявала. Накрая се озовала във Франция, където била продадена с още куп малокачествени инструменти на един лицей. Там някакъв неопитен глупак от оркестъра я изтървал и се отчупило парченце от извитата й част, затова била занесена за ремонт в работилница в Ангулем. Притежателят на работилницата я познал и я заменил – изпратил на нейно място друг инструмент. – Фоско се изкиска неодобрително. – Представете си какъв миг е бил този за него! Знаел е, че никога не би могъл да се сдобие с право на собственост върху нея, затова я пренесъл контрабандно в Америка и без да вдига излишен шум я предложил за продажба. Отнело много време, докато се намери купувач. Кой би искал да притежава страдивариус, без да може обяви, че е страдивариус? Щом никога не може да се сдобие с документ за собственост? Ако всеки миг могат да ти я вземат? Но най-накрая намерил купувач – в лицето на Лок Булард. За два милиона долара – само толкова! Аз разбрах това три месеца след сключването на сделката.

Мрачна ярост премина по лицето на Фоско, което бързо се проясни, когато Пинкетс се появи със следващото блюдо бифтек по флорентински, които цвъртеше, току-що снет от огъня. Фоско отряза едно парче почти сурово месо, лапна го и задъвка.

— Бях напълно готов да я купя от Булард, дори да платя съвсем прилична цена, въпреки факта, че преди всичко си беше моя. Но изобщо не успях да стигна дотам да направя оферта. Разбирате ли, Булард възнамеряваше да унищожи цигулката.

— За да разкрие веднъж и завинаги тайните формули на Страдивари.

— Точно така. И знаете ли защо?

— Знам, че Булард не беше в лютиерския бизнес и че никога не е проявявал интерес към музиката.

— Вярно. Но знаете с какво се занимаваше компанията му – БЕИ, нали? За китайците?

Пендъргаст не отговори.

— С ракети, драги ми Пендъргаст. Той работеше по балистичните ракети. Ето защо му е трябвала цигулката!

— Глупости – прекъсна го Д’Агоста – Не може да има връзка между тристагодишна цигулка и балистична ракета.

Фоско не му обърна внимание. Продължаваше да гледа Пендъргаст.

— Чувствам, че знаете повече, отколкото издавате, драги ми господине. Във всеки случаи аз проникнах в лабораторията им с „къртица“, наета от мен. Горкият човек, свърши с разбита глава. Но преди това да се случи, той ми каза какво точно възнамерявал Булард да стори с цигулката.

Наведе се напред, очите му блестяха от негодувание.

— Виждате ли, китайците разработили балистична ракета, която теоретично би могла да проникне през планирания антиракетен щит на Съединените щати. Но имали проблем – ракетите им се разрушавани при повторното навлизане в атмосферата. За да стане ракетата невидима за радарите, тя не може да има извити или блестящи повърхности, нали разбирате? Погледнете странните ъгловати форми на вашите изтребители и бомбардировачи по технологията стелт. Но ракетата не е бомбардировач, който лети с хиляда километра в час: тя навлиза в атмосферата с десет пъти по-голяма скорост. Пробните ракети се разрушават поради неконтролируемите резонансни вибрации при навлизането.

Пендъргаст кимна едва доловимо.

— Учените на Булард разбрали, че решението на този проблем се крие във формулата на Страдивари за лака. Можете ли да си представите? Виждате ли, ключовият елемент в лака на Страдивари е в това че след години свирене, в него се образуват милиарди микроскопични пукнатини, прекалено малки, за да бъдат видени с просто око. Те са феноменално ефективни в олекотяването и придаването на топлота на звука на цигулките страдивариус. Това е и причината, поради която на цигулката трябва да се свири редовно, в противен случай пукнатините започват да се срастват. Булард е проектирал високотехнологично покритие за онези китайски ракети, което да върши същата работа – покритие с милиарди микроскопични цепнатини, които да омекотят вибрациите при навлизането в атмосферата. Но е трябвало да изясни каква точно е физиката защо тези пукнатини и цепнатини правят онова, което правят. Трябвало е да узнае как се разполагат триизмерно в лака: как влизат в допир с дървото, колко широки, дълги и дълбоки са; как се свързват помежду си.

Фоско замълча за известно време, колкото да хапне още и да сръбне от виното си.

— За да го стори, Булард се е нуждаел да разреже страдивариус от златния период. Всяка цигулка от този период би му свършила работа, но нито една не се продавала – особено пък на него. И точно тогава на черния пазар се появила Стормклауд. Ей такава работа!

Д’Агоста го гледаше, изпълнен от противоречиви чувства – на отвращение и на невяра, а графът избърса червените си и мазни устни с прекалено голяма салфетка. Всичко му се струваше ужасно, невероятно.

— И сега разбирате, Пендъргаст, защо се наложи да стигна чак до такива крайности. Само от сделката с китайците щеше да спечели елин милиард долара. Още повече щяха да паднат, когато препродаде технологията на сума горящи от желание купувачи. Аз трябваше бързо да взема цигулката, преди да я е унищожил. Той вече я бе докарал в италианската си лаборатория, където бе пазена от наистина непробиваема охрана. И точно тогава ми хрумна тази идея. Да използвам единственият лост, с който разполагах: нашата първа и единствена среща преди трийсет години. Да наплаша Булард дотолкова, че сам да предаде цигулката!

— Като убиете останалите, които са присъствали на представлението с извикването на дявола.

— Да. Да убия Гроув, Бекман и Кътфорт и да направя така във всеки от случаите да изглежда, че дяволът най-накрая е дошъл за душите им. Бекман изглежда бе изчезнал, тъй че ми оставаха само Гроув и Кътфорт. Само двама. Трябваше да го направя крайно убедително. Булард бе невеж грубиян с малко религиозни импулси. Трябваше да ги убия по такъв уникален и ужасяващ начин, че и полицията да се обърка, да предизвикат всякакви слухове за дявола – и най-важното – да убедят Булард. Трябваше да се използва топлина, разбира се. И точно затова измислих своето малко устройство. Но това е друга история.

Той млъкна, за да отпие от виното си.

— Подготвих много внимателно сценария за убийството на Гроув. Започнах с обаждане, за да му разкажа обезпокояваща история за ужасно посещение, което съм имал, как се боя, че Луцифер идва за нас, заради церемонията отпреди години, че трябва да направим нещо. Отначало той бе скептично настроен, затова накарах Пинкетс да направи малко специални сценични ефекти в къщата му. Странни звуци, миризми и други подобни. Забележително е как няколко такива ефекта могат да подкопаят убежденията дори на най-невежите хора. Той започна да се страхува. Предложих му някакво изкупление за греховете му: така се стигна до онази странна вечеря. Заех му своя любим кръст. Горкият глупак ми даде ключовете за къщата си, кодовете на алармената система – всичко, от което се нуждаех.

Смъртта на Гроув подейства великолепно. Почти веднага Булард ми позвъни. Бях се погрижил всичките ми разговори да се провеждат през непроследима карта. Продължих да играя ролята на ужасения граф. Казах му за страните неща, които са ми се случвали, за серните миризми, за безплътните звуци, за неприятните усещания и тръпки всички неща, които, разбира се, по-късно щяха да се случат на самия него. Преструвах се на убеден, че дяволът е дошъл за всички нас: в крайна сметка ние всички бяхме предложили душите си в договора, сключен преди трийсет години. Дяволът бе изпълнил своята част от сделката: сега бе време ние да изпълним нашата.

След като Булард започна да нервничи, дойде времето да се заема с Кътфорт. Накарах Пинкетс да купи апартамента, съседен на неговия, представяйки се като английски баронет, за да се улесни, ъ-ъ-ъ сценарият. Досущ като Гроув, Кътфорт първоначално се надсмя над идеята. Беше убеден, че моето малко шоу през 1974 е било измама. Но с появяването на подробностите за смъртта на Гроув, той започна да нервничи все повече. Не исках да нервничи прекалена – само дотолкова, че да се обади на Булард и да го подплаши още повече. Което той, разбира се, направи.

Графът се изсмя сухо.

— След смъртта на Кътфорт вашите просташки таблоиди свършиха отлична работа по биенето на тъпана и докарване хората до полуда. Беше перфектно. И Булард рухна. Изгуби си ума. И тогава дойде colpo di graziа[52] обадих му се и му казах, че съм успял да анулирам договора с Луцифер.

Фоско плесна доволен с ръце. Като го гледаше, стомахът на Д’Агоста се преобърна.

— Той отчаяно се стремеше да узнае как. Казах му, че съм открил старинен ръкопис, в които се обяснява, че дяволът понякога приема подарък вместо човешката душа. Но подаръкът трябва да бъде наистина уникален, някаква голяма рядкост, нещо, чиято загуба ще се отрази на човешкия дух. Казах му, че за целта съм пожертвал своя Вермеер. Горкият Булард направо лудна. Каза, че нямал Вермеер, нищо ценно, освен яхти, коли, къщи и компании. Помоли ме да го посъветвам какво да купи, какво да дари на дявола. Казах му, че то трябва да бъде нещо уникално и скъпо, предмет, от чиято загуба ще обеднее целият свят. Казах му, че не мога да го посъветвам той, естествено, не знаеше, че аз знам за Стормклауд – и че едва ли притежава нещо, което дяволът би поискал, че аз самият съм извадил късмет да притежавам картина на Вермеер, защото дяволът със сигурност не би приел моя Караваджо!

Фоско избухна в смях, като се сети за хитростта си.

— Казах на Булард, че дяволът трябва да получи подаръка си веднага. Трийсетгодишнината на първоначалния ни договор наближаваше Гроув и Кътфорт бяха вече мъртви.

Той не разполагаше с достатъчно време, за да се сдобие с нещо толкова рядко. Напомних му, че дяволът може да вижда душата му, че няма начин старикът да бъде измамен, че онова, което ще му предложи, трябва да го задоволи, инак душата му ще гори завинаги в пъкъла.

— И точно тогава той рухна и ми каза, че притежавал много рядка цигулка – страдивариус на име Стормклауд – дали тя ще свърши работа? Отвърнах му, че не мога да говоря от името на дявала, но се надявам заради него, че ще я приеме. Поздравих го, че е извадил такъв късмет.

Фоско замлъкна, за да лапне още едно парче сочно месо.

— Аз, разбира се, се върнах в Италия по-рано, отколкото ви бях казал. Бях тук дори преди Булард да пристигне. Изрових един стар гримоар от библиотеката си, дадох му го и му казах да следва ритуала и да постави цигулката в прекъснатия кръг. А той ще бъде в безопасност в собствения си непрекъснат кръг. Но трябва да отпрати цялата си прислуга, да изключи алармената система и тъй нататък – дяволът не обича да му пречат. Горкият глупак изпълни всичко, което му наредих. В ролята на дявала изпратих Пинкетс, който си е същински дявол – в това мога да ви уверя. С всичките театрални ефекти подходящото облекло. Той взе цигулката и се оттегли, докато аз използвах своята машинка, за да се освободя от Булард.

— Но защо е била необходима машината и цялата театрална бутафория? – попита тихо Пендъргаст. – Защо просто не го разстреляхте? Вече не е било необходимо да ужасявате жертвата.

— Това бе заради вас, скъпи приятелю! Това бе начин да се раздвижи полицията да ви задържа по-дълго в Италия. Където ще е по-лесно да се отърва от вас.

— Дали ще е лесно да се отървете от нас, остава да видим.

Фоско се изкиска беше в отлично настроение.

— Вие очевидно смятате, че имате нещо, с което да търгувате, иначе не бихте приели поканата ми.

— Точно така.

— Каквото и да имате, то няма да е достатъчно. Можете да се смятате вече за мъртви. Познавам ви по-добре, отколкото си мислите. Познавам ви, защото сте като мен. Ние много си приличаме.

— Нямате си представа колко грешите, графе. Аз не съм убиец.

Д’Агоста с изненада забеляза, че лицето на Пендъргаст леко поруменя.

— Не сте, но бихте могли да бъдете. То е у вас. Виждам го.

— Нищо не виждате.

Фоско приключи със стека си и се изправи.

— Вие ме смятате за зъл човек. Наричате цялата тази история безчестна. Но помислете какво постигнах. Спасих от унищожение най-великата цигулка на света. Попречих китайците да пробият планирания щатски антиракетен щит, премахнах заплаха за милиони ваши сънародници. И на каква цена? Животът на един педераст, на предател и на продуцент на популярна музика, които пълни света с боклуците си – безбожна душа, която разрушава всекиго, до когото се докосне.

— Не включихте нашил живот в тази сметка.

Фоско кимна.

— Да. Вас и онзи нещастен свещеник. Наистина е достойно за съжаление. Но ако трябва да ви кажа истината, бих пожертвал стотици за този инструмент. На света живеят пет милиарда души. Но има само една цигулка Стормклауд.

— Тя не струва дори един човешки живот – изненада се от думите си Д’Агоста

Фоско се обърна, повдигнал в изненада вежди.

— Така ли?

Графът се извърна и плесна с ръце. На вратата се показа Пинкетс.

— Донеси ми цигулката.

Прислужникът изчезна и се появи отново след няколко секунди със стара дървена кутия с формата на малък тъмен ковчег, покрит с патината на времето. Пинкетс го постави върху масата до стената и се оттегли в ъгъла.

Фоско стана и отиде до кутията. Извади лъка, опъна го, прекара няколко пъти колофона по него, и след това – бавно, нежно – извади и цигулката. На Д’Агоста тя изобщо не му се видя изключителна: просто цигулка, само че по-стара от повечето, които бе виждал. Трудно бе да се повярва, че ги е накарала да предприемат това дълго пътуване, че бе коствала толкова много животи.

Фоско я постави под брадата си, висок и изправен. Последва миг тишина, той въздъхна и полупритвори очи. След това лъкът започна да се движи бавно върху струните и потекоха чистите звуци. Това бе едно от малкото класически мелодии, които Д’Агоста познаваше – дядо му, му я свиреше като дете: „Исус, радостта на човешкия блян“. Мелодията бе простичка, отмерените ноти се издигаха една подир друга във величествен ритъм, изпълвайки въздуха с красив звук.

Стаята сякаш се промени. Изпълни се с някаква неземна светлина. Трептящата чистота на звука накара Д’Агоста да затаи дъх. Мелодията го изпълни с присъствието си – мило, чисто – което говореше на език, непостижим за думите. Език на чиста красота.

И после мелодията изведнъж секна. Все едно рязко се събуди от един сън Д’Агоста осъзна, че в един миг бе изгубил представа за всичко: за Фоско, за убийствата за опасното им положение. Но сега всичко това се върна с двойна сила и ярост, може би защото бе временно, за миг забравено.

Настана тишина, докато Фоско сваляше цигулката. След това заговори шепнешком, с треперещ глас.

— Сега разбрахте ли? Това не е просто цигулка. Тя е жива. Разбирате ли, господин Д’Агоста защо звукът на страдивариуса е толкова красив? Защото е смъртен. Защото е като туптящото сърце на птица в полет. Напомня ни за всички онези красиви неща, които трябва да умрат. Дълбоката красота на музиката се крие някак си в самата й преходност и крехкост. Тя съществува само за един блестящ миг – и след това загива. Това е бил геният на Страдивари той е уловил този миг в дърво и лак. Той е обезсмъртил тленността.

Погледна към Пендъргаст, очите му все още издаваха вълнението му.

— Да, музиката винаги умира. Но тази – той вдигна цигулката – никога няма да умре. Тя ще надживее всички ни стотици пъти. Кажете ми сега господин Пендъргаст, че съм постъпил погрешно, като съм спасил този цигулка. Моля ви кажете ми, че съм извършил престъпление.

Пендъргаст не отвърна нищо.

— Аз ще ви го кажа – рече Д’Агоста – Вие сте един хладнокръвен убиец.

— А, да – промърмори Фоско. – Човек винаги може да разчита един профан да формулира абсолютния морал. – Грижливо избърса цигулката с мек плат и я прибра. – Колкото и да е красива, не е в най-добрата си форма. Нуждае се от още свирене. Упражнявам я всеки ден, отначало по петнайсет минути, вече по половин час. Оздравява много добре. След шест месеца ще се върне в идеалното си състояние. Ще я предоставя на Рената Лихтенщайн. Чували ли сте за я? Първата жена, която спечели конкурса „Чайковски“, момиче само на осемнайсет години, но вече абсолютен гений. Да, Рената ще свири на нея и ще постигне слава, известност. А след това, когато вече няма да може да свири, моят наследник ще я предостави на някого другиго, а неговият наследник – на другиго и тъй нататък векове наред.

— Имате ли наследник? – попита Пендъргаст.

Д’Агоста се изненада от въпроса. Но не и Фоско – той го посрещна спокойно.

— Не, нямам пряк наследник. Но няма да чакам много и ще се сдобия със син. Съвсем наскоро се запознах с безкрайно очарователна жена. Единственото неудобство е, че е англичанка, но поне може да се похвали с прадядо италианец.

Усмивката му се разтегна още.

Д’Агоста забеляза, че Пендъргаст пребледня.

— Вие изпадате в гротескна самозаблуда, ако смятате, че тя ще се омъжи за вас.

— Знам, знам Граф Фоско е дебел, отблъскващо дебел. Но не подценявайте силата на очарователната реч за завладяването на женското сърце. С лейди Маскелене прекарахме великолепен следобед на острова. И двамата сме от аристокрацията. И се разбираме. – Той се потупа по жилетката.

— Бих могъл дори да мина на диета.

След думите му последва кратко мълчание. После заговори отново Пендъргаст.

— Показахте ни цигулката. А можем ли сега да видим онова малко устройство, за което споменахте? Устройството, което е убило най-малко четирима души.

– С най-голямо удоволствие. Гордея се изключително много с него. Не само ще ви го покажа, но и ще ви направя демонстрация.

Д’Агоста го побиха ледени тръпки. Демонстрация ли?

Фоско кимна към Пинкетс, който взе цигулката и излезе от стаята. След малко се върна с голям алуминиев куфар.

Фоско го отключи и вдигна капака. Показаха се половин дузина метални части в легла от сив дунапрен. Започна да ги вади и да ги монтира. След това се обърна и кимна към Д’Агоста.

— Ще застанете ли ей там, сержант? – попита тихо.

78.

— Бък! – изкрещя още веднъж Хейуърд, борейки се с почти изцяло завладялата я паника. – Не им позволявай да сторят това!

Но беше безнадеждно; гласът й бе удавен в рева на тълпата, а Бък бе в палатката си със затворени платнища на входа и самата палатка не се виждаше зад човешката стена.

Тълпата вече приближаваше, примката се стягаше. Водачът й – адютантът на Бък, окуражен от все повече обезумяващите си последователи, вдигна ръката си, в която държеше камък Хейуърд забеляза, че очите и ноздрите му се бяха разширили. Виждала бе подобно изражение и преди – то бе изражение на човек, готов да нападне.

— Недей! – изкрещя тя. – Не за това сте се събрали! Противоречи на всичко, което отстоявате.

— Млъкни, центурион! – извика Тод.

Тя се препъна, изправи се. Осъзна, че дори в този миг на крайна опасност, не биваше да показва страх. Не откъсваше очи от Тод – той бе най-голямата заплаха, кибритената клечка, поднесена към бурето с барут – и ръката й посегна към кобура. Знаеше, разбира се, че ако извади пистолета това щеше да е краят. Но нямаше да се предаде като котка заобиколена от глутница кучета.

Нещо в тая работа не е наред. Нещо ставаше; нещо се разиграваше и тя не разбираше какво бе то.

Виковете на тълпата, странните епитети – в това нямаше никакъв смисъл. Центурион. Римски войник. За какво ставаше дума? За нещо, за което Бък тънко ги бе насърчил в последните си проповеди? И като стана дума за Бък, защо изглеждаше почти разочарован, когато тя пристигна – и след това просто си отиде? Какво изразяваше изцъкленият му поглед? Нещо се бе случило с него между първото и последното й посещение.

Но какао бе то?

— Богохулница! – изкрещя Тод и пристъпи с още една крачка напред.

В отговор тълпата сви още повече обръча около Хейуърд. Вече едва имаше място да се обърне. Усещаше лошия дъх във врата си; усещаше сърцето си, лудо разтуптяно. Ръката й се приближи още към дръжката на пистолета.

Тук имаше някакъв модел на поведение, но тя не го разбираше. Трябваше да има.

Опита се да запази самообладание. Единственото й спасение бе самият Бък. Друго нямаше.

Тя бързо прехвърли в съзнанието си онова, което знаеше за психологическите отклонения, за да го свърже с евентуалната мотивация на Бък. Какво бе казал Уентуърт? „Навярно е параноик-шизофреник с потенциал за месиански комплекс“. Дълбоко в себе си тя все още беше убедена, че Бък не бе шизофреник.

Но месианският комплекс?

Необходимостта да бъде месия. Може би – просто може би – Уентуърт бе повече прав по този въпрос, отколкото съзнаваше тава.

И тогава изведнъж я осени просветлението. Всичките нови надежди, нови желания на Бък неочаквано се разкриха пред нея. Тези приказки за римляните… изобщо не ставаше дума за римокатолиците. Имаха предвид истинските римляни. Римляните-езичници. Центурионите. Войниците, които са отишли да арестуват Исус.

Тя изведнъж разбра какъв сценарий следваше Бък. Ето защо я бе игнорирал и се бе върнал в палатката си. Тя не се вписваше в неговата представа за онова, което трябваше да се случи.

Погледна тълпата и се обърна към нея с най-висок глас:

— Група войници идва да арестува Бък!

Това подейства електризиращо на тълпата. Виковете понамаляха, сякаш от първите редове назад се разпространиха концентрични кръгове – същото, като хвърлиш камък в езеро

— Чухте ли?

— Войниците идват!

— Те идват! – изкрещя насърчително Хейуърд.

Както и се надяваше, тълпата поде вика й и той се усили кого през мегафон към Бък.

— Войниците идват! Центурионите идват!

Тълпата се люшна, издаде нещо като колективна въздишка. След като част от хората се отдръпнаха. Хейуърд видя, че Бък се бе появил на входа на палатката си. Тълпата кипеше в очакване Тод вдигна отново камъка, но се поколеба.

Това бе паузата, от която тя се нуждаеше. Моментна, но достатъчна, за да се обади на Рокър. Тя извади радиостанцията си и се наведе напред, заслонявайки се от тълпата.

— Господин комисар! – извика в микрофона.

В първия момент се чу изпукването на статичното електричество. След това гласът на Рокър проехтя в говорителя.

— Какво, по дяволите, става, капитане? Звучи ми като бунт. Вече се организираме и ще нахлуем сега, за да те измъкнем от.

— Не! – отвърна остро Хейуърд – Ще стане кървава баня!

— Тя говори по радиостанцията си! – изкрещя Тод – Предателка!

— Сър, чуйте ме. Изпратете трийсет и трима души. Точно трийсет и трима. И онези ченгета под прикритие, които използвахте за разузнаване, онези, облечени като последователите на Бък? Изпратете един от тях. Само един.

— Капитане, нямам представа какво…

— Замълчете, моля и ме чуйте. Бък трябва да изиграе Страстите Христови. Такъв вижда себе си. Той е жертвеният агнец на Ню Йорк. Няма друго обяснение за поведението му. Тъй че ние трябва да играем по свирката му, да го оставим да изпълни ролята си. Ченгето под прикритие, то е подставеното лице, той е Юда и трябва да прегърне Бък. Чувате ли ме, сър? Той трябва да прегърне Бък. А след това ченгетата влизат и му слагат белезниците. Направете го, господин комисар и няма да има никакъв бунт. Бък ще тръгна мирно. В противен случай…

— Но защо само трийсет души? Няма да са достатъчни, за да…

— Трийсет и трима. Колкото са били в римския отряд.

— Вземете радиостанцията!

Някой блъсна Хейуърд Тя се завъртя, заслони радиостанцията си.

— Да не искате да ми кажете, че Бък се мисли за…

— Просто го направете, сър. Веднага…

Някой блъсна силно Хейуърд в гърба. Тя изтърва радиостанцията си и апарата полетя към тълпата.

— Оръдие на мрака!

Хейуърд нямаше представа дали Рокър я бе разбрал. Нещо повече, тя дори не знаеше как щеше да реагира тълпата. Бък може и да имаше свой сценарий, но дали щеше да го изтънява това обезумяло множество?

Погледна към Бък, които вече преминаваше през множеството.

— Направете път за войниците на Рим! – извика тя. – Направете път! – И посочи на югозапад, знаеше, че полицаите щяха да дойдат оттам. Беше удивително: хората се обърнаха, погледнаха. Самият Бък се обърна. Стоеше спокоен и висок в очакване на драмата да започне.

— Ето ги, идват! – извикаха отнякъде – Ето ги, идват!

Настана объркване, боричкане, всички започнаха да се въоръжават с камъни и сопи. Неочаквано Бък вдигна ръце и се опита да каже нещо. Шумът поутихна.

— Той ще говори! – извикаха хората. – Тишина всички, тишина!

Бък започна с дълбок, проникновен глас:

— Направете път на центурионите!

Думите му изненадаха всички. Някои стиснаха по-здраво импровизираните си оръжия, други погледнаха през рамо към приближаващите полицаи. А трети гледаха Бък, не бяха сигурни дали са го чули добре.

— Така трябва да бъде! – извика Бък. – Време е да се изпълни онова, което пророците са предсказали. Направете път, братя мои и сестри, направете път!

Викът бе подет, отначало нестройно, а след това с растяща убеденост.

— Направете път!

— Не им се противете! – извика Бък – Пуснете оръжията! Направете път на центурионите!

— Направете път на центурионите!

Бък разпери ръце и тълпата започна колебливо да се разтваря пред него.

Докато наблюдаваше, Хейуърд усети прилив на кръв в крайниците си. Планът й действаше. Вниманието на тълпата се бе отклонило от нея. Само адютантът Тод изглежда не приемаше промяната. Все още погледът му се стрелкаше между нея и Бък, отново и отново, сякаш искаше да улови безумието на мига, за да промени посоката на действието.

— Предателка! – излая той към нея.

Точно в този момент фаланга полицаи изтичаха иззад далечните дървета към тях. Рокър, в крайна сметка, наистина бе разбрал. Минаха през външния кръг на множеството, бутаха и тласкаха с щитовете си. Но след увещанията на Бък множеството вече отстъпваше.

— Пуснете ги да минат! – извика Бък с разперени ръце.

Ченгетата вече се носеха по голата морава, събаряха палатки и изблъскваха настрани изостаналите последователи на Бък. Когато излязоха на празното пространство пред палатката на Бък, последва миг на паника и борба. Тод вдигна камъка си, чертите на лицето му бяха изкривени от ярост

— Ти направи това, кучко…!

Камъкът полетя и удари косо Хейуърд по слепоочието. Тя залитна назад, падна на колене, усети топлата струйка кръв.

Но в следващия миг Бък бе до нея, силните му ръце я обгърнаха, вдигнаха я и той укроти мнозинството с ръка.

— Отдръпнете сабите си! Те са дошли да арестуват мен и аз ще тръгна мирно с тях! Това е Божията воля!

Замаяната Хейуърд погледна Бък. Той попи раната и със снежнобяла носна кърпичка.

— Приеми страданието дотук – прошепна той.

Лицето му сияеше, озарено от светлина.

Последва нова бъркотия. Някой прегърна Бък – най-сетне се бе появило ченгето под прикритие – и тя чу Бък да казва.

— Юда, ти ме предаваш с целувка.

След това ченгетата го заобиколиха отвсякъде и го отведоха настрани от нея. Раната на главата и кървеше свободно и се почувства замаяна

— Капитан Хейуърд? – чу някой да я вика – Капитан Хейуърд е ранена!

— Ранен полицай! Имаме нужда от медицинска помощ!

— Капитан Хейуърд, добре ли сте? Той нападна ли ви?

— Добре съм – отвърна тя, преодолявайки замайването, докато ченгетата се струпваха около нея и всеки се опитваше да помогне. – Няма нищо, просто одраскване. Не беше Бък.

— Тя кърви.

— Оставете, няма нищо. Пуснете ме.

— Полицаите се отдръпнаха с нежелание.

— Кой беше? Кой ви нападна?

Тод я гледаше втренчено, човечността изведнъж го бе обзела отново и той бе ужасен от стореното.

Хейуърд извърна очи. Втори арест можеше в момента да се окаже катастрофален.

— Не знам. Дойде Бог знае откъде. Няма значение.

— Да ви отведем до линейка.

— Мога да вървя и сама – отвърна тя и отхвърли поредната протегната и ръка.

Чувстваше се объркана. Раната не бе от значение – при нараняване на черепа винаги имаше силно кръвотечение. Огледа се, примигвайки. Множеството бе обгърнато от дълбока тишина. Полицаите сложиха белезниците на Бък, образуваха около него полукръг и започнаха да го извеждат от лагера. Тълпата гледаше слисана, докато Бък увещаваше хората да останат спокойни, мирни, да не нараняват никого.

— Простете им – рече той.

Цялата им движеща сила бе изчерпена. Бък им бе наредил да се отдръпнат и те се бяха подчинили. Всичко свърши.

79.

Д’Агоста веднага извади служебния си пистолет, насочи го към графа и рече:

— Няма никакъв начин!

Графът погледна пистолета и въздъхна снизходително

— Махни този пистолет, глупако! Пинкетс?

Прислужникът се върна в стаята, понесъл с две ръце голяма тиква. Постави я пред камината.

— Вярно, сержант Д’Агоста, вие щяхте да послужите по-добре за демонстрацията. Но щеше да стане голяма мръсотия – продължи да сглобява устройството Фоско.

Д’Агоста бавно отстъпи назад и пъхна пистолета в кобура му. Изваждането на оръжието някак си му вдъхна нова решимост. И двамата с Пендъргаст бяха въоръжени. И при първия знак за опасност той нямаше да се поколебае да премахне и графа, и Пинкетс. Ако се изключат кухненските работници, в замъка едва ли имаше много хора: но човек никога не знае, а и външността на графа тъй много лъжеше.

— Ето, готови сме – вдигна Фоско сглобената машинария, която изглеждаше като голяма пушка, направена предимно от неръждаема стомана, с издута чиния в единия край на цевта си и с половин дузина бутони и циферблати в другия. – Както вече казах, знаех, че трябва да убия Гроув и Кътфорт по такъв начин, че полицията да изпадне в пълно объркване. Смъртта трябваше да бъде причинена от нагряване, разбира се. Но как? Изгаряне, пожар, сваряване твърде обикновено. Трябваше да бъде мистериозно, необяснимо. Тогава си спомних за явлението, наречено спонтанно вътрешно човешко изгаряне. Знаете ли, че първият документиран случай е станал тук, в Италия?

Пендъргаст кимна.

— Графиня Корнелия.

— Графиня Корнелия Дзангари де Баиди ди Чезена. Много драматично. Запитах се как биха могли да бъдат уподобени такива дяволски ефекти? И тогава се сетих за микровълните.

— Микровълни ли? – повтори въпросително Д’Агоста. Графът му се усмихна покровителствено.

— Да, сержант. Същите, като в микровълновата ви фурна. Сториха ми се идеални за целта. Топлината от микровълни идва отвътре навън. Вълните могат да бъдат насочвани досущ като светлината – например да изгорят едно тяло, докато всичко около него остава непокътнато. Микровълните нагряват водата по-селективно, отколкото сухи материали, мазнини или масла, затова те биха изгорили едно мокро или влажно тяло, преди да нагреят килимите или металите. Освен това имат йонизиращ ефект върху металите с определена валенция.

Фоско прокара длан върху устройството си, след това го остави върху масата до себе си.

— Както знаете, господни Пендъргаст, аз обичам да човъркам разни неща. Обичам предизвикателствата. Да се набави микровълнов излъчвател с необходимата мощност е сравнително просто. Проблемът е със захранването. Но, ИГ „Фарбен“, германската компания, с която родът ми бе свързан по време на войната произвежда чудесна комбинация от кондензатори и батерии, способни да излъчват необходимото напрежение.

Д’Агоста погледна микровълновото устройство. Изглеждаше почти глупаво, като евтин атрибут от стар научнофантастичен филм.

— То никога не би могло да стане бойно оръжие: теоретичният му обхват е по-малък от седем метра и му трябва време, за да си свърши работата. Но отговаряше напълно на моите цели. Доста време ми отне, докато отстраня всички недостатъци. Пожертвани бяха сума тикви, сержант Д’Агоста. Най-накрая го изпробвах върху онзи стар педофил от Пистоя – онзи, чийто гроб изследвахте. Имаше известен неуспех – човешкото тяло изисква много повече топлина от тиквата. Преустроих устройството с известни подобрения и го използвах по-успешна върху изплашения до смърт Гроув. Не можа да го подпали, но в крайна сметка свърши работа. След това подредих сцената по свой вкус, опаковах нещата и си тръгнах, като заключих и пуснах отново алармената система. С Кътфорт беше дори още по-просто. Както казах, моят човек Пинкетс бе наел съседния апартамент и бе предприел преустройство. Изигра великолепно ролята на застаряващ английски джентълмен – горкият човек, все прегърбен и завит с шалове да не настине.

— Това обяснява защо не са успели да го идентифицират като заподозрян чрез записите на видеокамерите.

— Пинкетс е работил в театъра, което често върши добра работа за целите ми. Във всеки случай оръжието действа отлично през гипсофазерни стени с дървени клинове. Микровълните, драги ми Пендъргаст, превъзходно преминават през гипсофазера, досущ както светлината през стъкло, стига в тях да няма влага или метал. Разбира се не биваше да има железни гвоздеи в стената между двата апартамента, тъй като металът поглъща микровълните, нагрява се и предизвиква пожар. Затова Пинкетс отвори стената от едната страна, извади гвоздеите и ги замени с дървени дюбели. След като го стори, възстанови отново стената. Цялата операция бе замаскирана като част от преустройството на апартамента. Самият Пинкетс отдаде дължимото на Кътфорт, докато аз бях с вас в операта. Какво по-добро алиби от това да прекараш вечерта на убийството със самия детектив? – изкиска се безгласно Фоско

— А мирисът на сяра?

— Дим от горяща сяра с фосфор, инжектиран през пукнатините около заварките на панелите.

— А как прогорихте изображенията върху стената?

— Копитото в дома на Гроувс бе направено директно, чрез форсиране на микровълните. Изображението в апартамента на Кътфорт трябваше да бъде направено индиректно – Пинкетс не можеше да влезе в апартамента – чрез фокусиране на устройството върху маска. Беше малко по-сложно, но сработи. Прогори вярно изображението през стената. Блестящо, не смятате ли?

— Вие сте болен човек – каза Д’Агоста.

— Аз съм занаятчия. Нищо не ми харесва повече от това да решавам малки проблеми – Графът се усмихна ужасяващо взе устройството. – А сега се отдръпнете. Трябва да наглася обхвата на лъча. Няма да е хубаво, освен тиквата да изгори и нас.

Фоско вдигна грозното си устройство, преметна кожените му презрамка през рамо, насочи го срещу тиквата и натисна някакви копчета. Д’Агоста гледаше с ужасено удивление. Чу се бръмчене в кондензатора – и толкоз.

— В момента устройството работи на най-малка мощност. Ако тиквата е нашата цел, в момента тя ще започне да изпитва ужасии пълзящи усещания в корема и по кожата си.

Тиквата изглеждаше непокътната Фоско завъртя едно копче и бръмченето се усили.

— Сега нашата жертва вече пищи. Представям си го като че стомахът ти е пълен с непрекъснато жилещи оси. А и кожата й ще започне да изсъхва и да се изприщва с мехури. Повишаващата се температура в мускулите скоро ще причини невроните да се запалят, крайниците му да затреперят в спазми, поради което ще падне в конвулсии. Вътрешната му температура се повишава рязко. След няколко секунди ще падне на пода и ще захапе или глътне езика си.

Ново завъртане на копчето. Сега върху повърхността на тиквата се появи мехур. Сякаш се сви, поспадна малко. Леко пукване и тиквата се разцепи отгоре до долу, изригна струя пара.

— Сега вече жертвата ни е в безсъзнание, на секунди от смъртта.

От тиквата се понесе приглушено къркорене и цепнатината се разшири. С неочаквано пльокване отвътре излезе струя оранжева слуз, която се стече на пода в димящи струйка.

— Няма нужда от по-нататъшни коментари. Нашата жертва вече е мъртва. Интересното обаче предстои.

По повърхността на тиквата започнаха да се издуват мехури, някои се пукваха леко и издишваха пара други се пръскаха и от тях потичаше оранжева течност.

Ново завъртаме на колчето.

Тиквата се пукна на две и от нея изригна нова струи вряща каша и семки. Тя хлътна и потъмня, дръжката й почерня и запуши, а още течност и семки се заизливаха от пукнатините ведно със струя пара. А след това, с неочакван звук на цепене започнаха да се пукат семките. Тиквата сякаш са втвърди, а стаята се изпълни с миризмата на изгорено тиквено „месо“ след което с едно неочаквано пуф тя избухна пламъци.

— Ето! Делото е сторено. Нашата жертва е подпалена. И въпреки това можете да положите длан върху съседния на тиквата камък и ще видите, че е едва затоплен.

Фоско свали устройството. Тиквата продължи да тлее – пламъче ближеше дръжката й, цвъртеше и се пукаше в горенето си. От нея бавно се издигаше неприятен черен дим.

— Пинкетс?

Прислужникът се появи на мига, взе бутилка минерална вода от масата и я изля върху тиквата. След това ритна къкрещите останки в огъня, хвърли в него няколко дървета и отново се оттегли в ъгъла си.

— Великолепно, не мислите ли? И все пак, мога да ви уверя, че гледката с човешко тяло е далеч по-драматична.

— Вие не само сте болен, знаете ли? – рече Д’Агоста.

— Този ваш човек, Пендъргаст, започва да ме дразни.

— Той определено е човек с много достойнства – отвърна Пендъргаст. – Но мисля, че всичко това продължи прекалено дълго. Време е да се заемем с работа.

— Така, така.

— Дошъл съм тук да ви предложа сделка.

— Естествено – сви цинично устни Фоско.

Пендъргаст се вгледа за миг в графа с непроницаемо изражение, остави мълчанието да се сгъсти.

— Вие ще напишете показания за всичко онова, което ни разказахте тази вечер, и ще ми предадете тази дяволска машина като доказателство. Аз ще ви отведа при карабинерите, които ще ви арестуват. Ще ви съдят за убийството на Лок Булард и Карло Вани, както и за съучастие в убийството на свещеника. В Италия няма смъртно наказание и навярно ще ви освободят от затвора след двайсет и пет години, тогава ще бъдете на осемдесет и пет и ще можете да прекарате остатъка от живота си в мир и покой – ако успеете да преживеете затвора. Това е вашата част от сделката.

Докато слушаше върху лицето на Фоско се изписа невярваща усмивка.

— Това ли е всичко? И какво ще получа в замяна?

— Животът си.

— Не знаех, че животът ми е във вашите ръце, господин Пендъргаст. Струва ми се, че положението е точно обратното.

Д’Агоста долови някакво движение с периферното си зрение. Пинкетс бе извадил 9-милиметров пистолет берета и го бе насочил към тях. Ръката му се плъзна към кобура собствения му служебен пистолет и го разкопча. Пендъргаст го спря с поклащане на главата си. След това извади плик от джоба си.

— Писмо, същото като това, бе доставено на принц Корни Мафей с инструкцията да бъде отворено, око до 24 часа не се явя да си го поискам обратно.

При споменаването на името Мафей Фоско пребледня.

— Вие сте член на тайното общество, известно като Comitatus – Decimus Групата на десетте. Като член на това братство, което е от Средите векове, сте наследили и са ви поверили определени документи, формули и ръкописи. Вие сте злоупотребили с това доверие, особено на 31 октомври 1974-а година, когато сте направили пародийна церемония със същите тези инструменти, за да заплашите група американски студенти. След това сте утежнили още обстоятелствата с изплашването на студентите с всичките тези убийства.

Бледността отстъпи място на зачервени петна, плод на яростта.

— Пендъргаст, това е абсурдно.

— Вие сте по-наясно от мен. Принадлежите на тайното братство поради титлата си. Нямали сте друг избор – родени сте за това. Не сте го приемали на сериозно като младеж, мислели сте си го за шега. Едва години след това сте осъзнали сериозността на тази грешка.

— Всичко това са глупости, жалък опит да спасите кожата си.

— Вие би трябвало да се безпокоите за кожата си. Знаете какао чака онзи, който е нарушил обета на обществото за мълчание. Спомнете си какво стана с маркиз Меучи. Десетимата мъже, които ръководят Comitatus разполагат с огромни пари, власт и влияние. Те ще ви намерят, Фоско, и вие знаете това.

Фоско не отвърна нищо, само гледаше Пендъргаст.

— Както ви казах, ще запазя живота ви като си взема обратно писмото – но само след като получа подписаните ви самопризнания и ви съпроводя до управлението на карабинерите. Цигулката можете да задържите. В крайна сметка тя си е ваша. Като се замислите, ще видите, че сделката е справедлива.

Фоско отвори писмото с дебелите си пръсти и започна да чете. След малко спря и вдигна глава.

— Това е подло!

Д’Агоста наблюдаваше словесния им двубой и схващаше все повече. Сега разбра защо Пендъргаст се бе спрял тази сутрин и какво имаше предвид под думата „застраховка“. Беше оставил копие от писмото на принц Мафей. Как се бе сетил за това и какво точно бе писал, Д’Агоста не знаеше. Сигурно щеше да узнае скоро. Но изпита чувството на силно облекчение. Пендъргаст отново бе спасил кожата им.

Графът свали рязко документа. Лицето му бе пребледняло като платно.

— Как сте узнали това? Някой трябва да е нарушил обета пред Comitatus! Някои друг трябва да плати, не аз!

— Научих от вас, а не от някого другиго. И е достатъчно да знаете само това.

Фоско изглежда се бореше да залази самообладание. Остави писмото на масата и погледна Пендъргаст.

— Е, добре. Очаквах силен начален ход и трябва да ви отдам дължимото за този. Двайсет и четири часа, казвате? Пинкетс ще ви отведе в стаите ви, а аз ще обмисля отговора си.

— Няма начин – каза Д’Агоста – Ние си тръгваме. Можете да телефонирате в хотела ни, когато сте готов да предадете самопризнанията си.

Погледна към Пинкетс, който бе насочил пистолета си към тях, дулото му се местеше бързо ту към него, ту към Пендъргаст. Д’Агоста прецени, че имаше голяма вероятност – ако улучи точно мига – да простреля Пинкетс преди онзи да успее да реагира

— Ще отидете в покоите си и ще изчакате отговора ми – отвърна властно графът.

След като никой не помръдна, графът кимна една забележимо към Пинкетс. Мъжът само помръдна леко ръка и Д’Агоста вече бе реагирал, претърколи се и стреля – всичко това в едно отработвано безброй пъти движение. Без дори да извика Пинкетс залитна назад към стената все още стиснал беретата, която изгърмя над главите им. Д’Агоста се изправи на коляно и бързо стреля още два пъти Пинкетс отскочи, пистолетът му се плъзна по пода и спря в ъгъла. Пендъргаст бе извадил своя пистолет срещу графа.

Фоско бавно вдигна ръце.

Изведнъж на вратата на трапезарията се появиха някакви мъже: груби на вид, облечени в селски дрехи, с оръжие в ръка, с намръщени лица. Влязоха дисциплинирано, уверено, без да бързат, сигурни в себе си. Само за миг се появиха половин дузина мъже с оръжия, насочени срещу Пендъргаст и Д’Агоста.

Последва дълго мълчание, нарушавано само от гъргорещите хрипове, което издаваше Пинкетс.

Фоско все още стоеше с вдигнати ръце.

– Изглежда изпаднахме в безизходица – каза той. – Колко прагматично. Ако ме убиете, моите хора ще убият вас.

И макар думите му да прозвучаха лековато, в тона му имаше груба, ледена нотка.

— Пуснете ни да си вървим – каза Д’Агоста – И никой няма да бъде убит.

— Вие вече убихте Пинкетс! – отвърна отривисто Фоско. – И то вие, човекът, който дръзна да ме поучава за светостта на човешкия живот. Пинкетс бе най-добрият и най-лоялният ми прислужник.

Д’Агоста пристъпи към графа.

— Агент Пендъргаст! – извика Фоско – Ако се замислите само за миг, ще разберете, че това е игра, която не можете да спечелите. След като преброя до три, ще заповядам Д’Агоста да бъде убит. Аз също ще умра от вашата ръка. А вие, на свой ред, ще оживеете достатъчно време, за да помислите как сте причинили смъртта на партньора си. Познавате ме достатъчно добре, за да знаете, че не блъфирам, ще оставите пистолета, защото притежавате писмото.

Графът замълча, след което рече:

— Едно.

— Това е блъф – извика Д’Агоста, – не се връзвай

— Две.

Пендъргаст свали пистолета.

Графът продължаваше да стои с вдигнати ръце.

— А вие, господин Д’Агоста, вие не сте свалили вашия пистолет. Трябвали да изрека последното чисто, или ще разберете, че ситуацията е срещу вас? Дори при забележителните ви стрелкови умения, няма да успеете да простреляте повече от един-двама от хората ми, преди да се явите пред Създателя си.

Д’Агоста бавно свали пистолета си. Имаше още един, привързан към прасеца му, знаеше, че и Пендъргаст също имаше друг пистолет. Играта въобще не бе приключила. А и още разполагала с писмото.

Фоско гледаше ту единия, ту другия с блестящите си очи.

— Много добре. Моите хора ще ви ескортират до стаите ви, а аз ще обмисля предложението ви.

80.

Зората най-сетне започна да се сипва през малкото прозорче на кулата, когото Пендъргаст излезе от стаята си. Д’Агоста, който седеше пред камината, изсумтя в знак, че го е видял. Цяла нощ се въртя в леглото, не можа да заспи,      но Пендъргаст изглежда не бе имал никакви трудности да го стори.

— Чудесен огън, Винсънт – каза агентът, приглади сакото си и седна до него. – Тези есенни утрини ми се струват доста хладни.

Д’Агоста сръчка свирепо огъня.

— Добре ли спа?

— Леглото беше отвратително. Останалото беше поносимо, благодаря ти.

Д’Агоста прибави още една цепеница. Въобще не му се харесваше това чакане, тази неизвестност и не можеше да потисне изцяло раздразнението си, че предишната вечер Пендъргаст се бе оттеглил директно в стаята си без задоволително обяснение.

— Как все пак разбра за тая работа с тайното общество? – попита малко сърдито. – Виждал съм те и преди да вадиш заек от цилиндъра си, но това бе черешката на тортата.

– Какво възхитително смесване на метафорите. Подозирах, че Фоско е замесен по някакъв начин, дори преди да открия косъма от лъка на Стормклауд на мястото на убийството на Булард.

— Кога го заподозря за първи път?

— Спомняш ли си за онзи мой сътрудник – Майм? Накарах го да направи проучване в Интернет какво са вършили всички присъствали на последното парти на Гроув. И в това негово проучване изскочи фактът, че преди шест месеца Фоско тихомълком купил рядък флорентински кръст от седемнайсети век от някакъв антиквар на Виа Маджо.

— Онзи, който е дал на Гроув?

— Точно така. Спомни си, че графът сам натъкна, че ако Гроув бе живял още един ден, самият той щял да стане с четирийсет милиона по-богат.

— Да Всеки път, когато някой ти пробутва алиби, в това има нещо гнило.

— Ахилесовата пета на графа е бъбривостта му.

— Да бе, голяма уста.

— Започнах да търся слабите страни на графа. Ясно бе, че е опасен, и затова сметнах, че се нуждаем от всички преимущества, с които успеем да се сдобием – просто за всеки случай. Спомни си думите на полковника в казармата му – за тайните общества. Каза, че изобилствали във флорентинската аристокрация. Запитах се дали и Фоско участва в такова тайно общество и ако е така, как това би могло да се използва по някакъв начин срещу него. Флорентинската аристокрация е една от най-старите в Европа корените й могат да се проследят чак до единайсети век. Повечето от титлите им са свързани с различни тайнствени ордени и гилдии, някои от които са чак от времето на кръстоносните походи. Повечето имат тайни документи, ритуали и тъй нататък. Рицарите-тамплиери, Кавалерите на розата и т.н. – много са.

Д’Агоста само кимна, без да коментира.

— Някои от тези общества се вземат много на сериозно, макар първоначалното им предназначение отдавна да е отминало и е останало само лишеното от съдържание съблюдаване на ритуали и церемонии. Графът, който произхожда от един от най-старите родове, със сигурност е участвал по наследство в редица от тях. Пратих на Констанс електронно писмо и тя успя да изрови няколко възможности. Проучих ги, благодарение на познатите си тук, в Италия.

— Кога?

— Онзи ден вечерта.

— А аз пък си мислех, че спиш дълбоко в хотелския си апартамент.

— Сънят е злополучна биологична необходимост, която хем губи време, хем прави човек уязвим. Във всеки случай открих податки за съществуването на Comitatus Decimus – Групата на десетте. Била е група на убийци, сформирана през най-размирните години на тринайсети век, далеч преди идването на Медичите на власт. Един от основателите на ордена бил френски барон на име Юго д’Ахиланж, който донесъл във Флоренция някакви странни ръкописи, съдържащи всякакви черни тайнства. Чрез тези ръкописи групата призовавала дявола – или поне вярвала, че го прави – да й помогне в среднощните убийства. Поели са кръвна клетва помежду си и всяко нейно нарушаване е водело до незабавно      смърт. Рицарят Мантуи де Ардас да Фоско също бил сред учредителите: членството му се предавало заедно с титлата към сина му и по-нататък – чак до нашия Фоско. Родът им е държал и библиотеката на Comitatus-a. Тъкмо тези старинни документи е използвал Фоско, за да извика дявола за Булард и останалите онази вечер на Вси светии. Не мога да бъда сигурен дали е планирал да използва тези документи още от самото начало. Но със сигурност е узнал, че Бекман е можел да чете италиански и че Гроув, макар и още студент, познавал старините ръкописи. Фоско не е можел да им пробута какви да е стари ръкописи – трябвало е да бъдат истински. Мисля, че просто не е устоял да се позабавлява. Разбира се тогава не е осъзнавал какво означава това – или какво наказание ще го сполети, ако наруши обета за тайна. Нали разбираш членовете влизат в ордена едва, когото достигнат трийсетгодишна възраст.

— Но още не си обяснил как си узнал към кой орден принадлежи Фоско.

— Проучването извади на бял свят факта, че наследственият член бива белязан с черна точка при приемането си в обществото – татуировка всъщност – като се използва пепелта от трупа на Мантуи де Ардас, които бил задържан, осъден и изгорен на Пиаца дела Синьория за еретизъм. Това черно петно е точно над сърцето.

— И кога успя да го зърнеш?

— Когато разпитвах графа в „Шери Недърландс“. Беше разкопчана бяла риза. Тогава разбира се, не съзнавах значението на петното – просто ми заприлича на голяма бенка.

— Но си го запомнил.

— Фотографската памет понякога може да бъде много полезна.

Пендъргаст изведнъж даде знак на Д’Агоста да замълчи. В продължение на минута останаха неподвижни и безмълвни. След това Д’Агоста чу стъпки, последвани от леко почукване на вратата.

— Влезте – каза Пендъргаст

Вратата се отвори и Фоско влезе, последван от половин дузина въоръжени мъже. Графът се поклони.

— Добро утро и на двама ви. Надявам се, че сте прекарали добре нощта?

Д’Агоста не отговори.

— А вие, графе? – попита Пендъргаст.

— Винаги спя като бебе, благодаря ви.

— Колко странно е, че повечето убийци спят така.

Фоско се обърна към Д’Агоста:

— А вие пък, сержант, ми изглеждате малко отпаднал. Надявам се да не сте настинали.

— Повдига ми се от вас.

— Никой не може да бъде съден за вкуса му – отвърна усмихнат Фоско. След което отново погледна към Пендъргаст – Както ви обещах, обмислих предложението ви. И съм готов с отговора си.

Бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади бял плик. Подаде го на Пендъргаст, а в очите му заблещукаха пламъчета.

Д’Агоста с изненада установи, че Пендъргаст пребледня силно, докато вземаше плика

— Точно така. Същото писмо, което сте оставили при принц Мафей. Неотворено и непрочетено. Струва ми се, че в тази ситуация думата е „шах“, господни Пендъргаст. Вие сте на ход.

— Но как…? – понечи да каже нещо Д’Агоста, но замълча.

Фоско махна с ръка.

— Господин Пендъргаст е подценил моята интелигентност. Казах на принц Мафей, че в замъка ми са влизали крадци и че се безпокоя за безопасността на най-тайните ръкописи на Comitatus – които аз като библиотекар на обществото, разбира се държа у себе си. Помолих го да поеме съхранението им, докато не бъдат заловени крадците. Естествено, той ме отведе в най-тайното си хранилище, където, бях сигурен в това, пазеше и писмото ви. Не знаех, разбира се какво сте му казали за писмото, но сметнах за по-безопасно да не му споменавам изобщо за него. Старият глупак отвори сейфа, за да сложа в него ръкописите и там, сред старите му мухлясали архиви беше чисто новият бял плик, за които бях сигурен, че е вашият. Едно ловко движение на ръката и писмото беше вече мое. Когато не се появите отново, принц Мафей ще отвори сейфа, няма да намери нищо и несъмнено ще започне да се безпокои за това как вече го подвежда отслабналият му старчески ум.

Фоско се изсмя безгласно, вторачен в плика. След това го взе, отвори го и хвърли един поглед на листа в него, след което го пусна върху пода.

— Казах „шах“, но може би трябваше да кажа „мат“, господин Пендъргаст.

Той се обърна към мъжете, стоящи до вратата. Бяха облечени в груби вълнени и кожени дрехи, всеки от тях бе насочил пушка. Един мъж в изпоцапано велурено яке стоеше зад тях. Имаше дребно лице с остри черти и наблюдаваше ситуацията напрегнато.

Ръката на Д’Агоста се плъзна към пистолета му. Пендъргаст забеляза това и му направи знак да не го прави.

— Точно така, Д’Агоста. Шефът ти знае, че е безполезно само по филмите човек може да надделее над седмина. Разбира се, аз нямам нищо против вие да умрете тук и сега. Но все пак – добави закачливо той, – не губете надежда, винаги съществува възможност да избягате – Изкикоти се и се обърна – Фабри, обезоръжи тези господа.

Мъжът с коженото яке пристъпи напред и протегна ръка. След миг колебание Пендъргаст извади резервния си пистолет и му го подаде. Изпълнен с лоши предчувствия, Д’Агоста неохотно му даде и своя пистолет.

— А сега ги претърси – каза графът.

— Вие първи, господин Пендъргаст – каза Фабри със силен акцент. – Съблечете сакото и ризата си. След това застанете ей там с вдигнати ръце.

Пендъргаст изпълни нареждането и подаде дрехите си една по една на Фабри. След като свали ризата, Д’Агоста забеляза за първи път, че Пендъргаст носеше на врата си верижка с малък медальон – странно изображение на око без мигли, реещо се над феникс, възкръсващ от пепелта.

Един от селяните бутна Пендъргаст към стената. Фабри започна да го опипва професионално. Бързо откри и малка кама.

— Трябва да има и касоразбивачески инструменти – каза графът.

Фабри прегледа яката и маншетите на Пендъргаст и накрая намери малкия комплект инструменти, прикрепени със залепваща лента велкро. Излязоха и други неща – спринцовка с игла, няколко малки епруветки.

— Доста голям арсенал сте напъхали в този ваш костюм – каза Фоско. – Фабри, постави всичко на масата, ако обичаш.

Фабри извади нож с тънко острие и продължи да разпаря хастара на сакото на Пендъргаст и да го претърсва щателно. Появиха се още неща – пинсети, някакви малки пакетчета с химикали – и той ги постави върху масата.

— Устата му. Провери устата му.

Онзи отвори устата на Пендъргаст, огледа зъбите му, погледна и под езика му.

Д’Агоста потрепна от погнуса при тази унизителна процедура. При откриването на всяка нова вещ той усещаше как надеждите му се изпаряват. Но Пендъргаст криеше много карти в ръкава си. И някак си щеше да ги измъкне от тази ситуация.

Фабри накара Пендъргаст да отстъпи встрани и да наведе глава, за да може да прегледа косата му. Пендъргаст се подчини, с все още вдигнати ръце застана гърбом към полукръга, образуван от графа и хората му, които разглеждаха с интерес нещата върху масата, разменяйки си тихи забележки. Фабри сега бе гърбом към Д’Агоста, а Пендъргаст обърнат с лице към него. И Д’Агоста се изуми от онова, което виждаше.

Видя как с почти незабележимо движение агентът извади тънка метална пластинка, скрита между безименния пръст и кутрето му. Някак си бе успял да я задържи в дланта си в началото на претърсването.

— Добре – каза Фабри – Свали ръцете си и иди ей там.

Пендъргаст изпълни нареждането. С толкова неуловимо движение, че Д’Агоста не бе сигурен дали го е видял или не, Пендъргаст мушна пластинката под яката на сакото на Фабри – използва мъжа като тайник.

След това Фабри огледа обувките на Пендъргаст, отряза токовете им с нож и на няколко пъти промуши подметките. От там излезе втори касоразбивачески комплект. Фабри се намръщя и се зае отново с костюма на Пендъргаст.

Най-накрая претърсването свърши и дрехите на Пендъргаст се превърнаха в дрипи.

— А сега и другия – нареди Фоско.

Повториха същата процедура и с Д’Агоста, съблякоха го и провериха всеки шев на дрехите му, подлагайки го на същото унизително претърсване.

— Бих ви съблякъл до голо и двамата – каза графът, – но подземията на замъка са толкова влажни, а не бих искал да настинете – Кимна към дрехите им. – Облечете се.

Облякоха се.

Фабри ги обърна и заключи ръцете им на гърба с белезници.

— Andiamo.[53]

Графът се обърна и излезе от апартамента, следван от Фабри. След тях вървяха Пендъргаст и Д’Агоста. Шестимата главорези завършваха процесията.

Слязоха по витата стълба, излязоха от кулата и се върнаха в старинните помещения на замъка. Графът ги отведе отново в трапезарията, а оттам – през кухнята – към голям килер, в който духаше силно течение. В далечната стена се виждаше сводеста врата, от която надолу се спускаше стълбище и се губеше в мрака. Групата слезе по него и се озова в дълбок, сводест тунел, чиито стени, покрити с калцитни кристали, лъщяха от стичащата се влага. Минаха мълчешком покрай складови помещения и празни каменни галерии.

— Тук – каза графът и спря пред ниска врата.

Фабри също спря зад него, а Пендъргаст, забил поглед в земята несръчно се блъсна в него. Фабри изруга и го отблъсна рязко; агентът се просна на каменния под.

— Влизайте – каза графът.

Пендъргаст се изправи и премина приведен през вратата Д’Агоста го последва. Желязната врата се затръшна, металната ключалка се превъртя и двамата се озоваха в пълен мрак.

В малкия зарешетен отвор на вратата се появи лицето на графа.

— Тук ще сте на сигурно място – рече той, – докато се погрижа за някои последни подробности. След това ще се върна. Виждате ли, подготвил съм ви нещо специално, нещо подходящо за вас двамата. За Пендъргаст литературна кончина – нещо ала Едгар Алън По. А за Д’Агоста, убиецът на моя Пинкети, ще използвам за последен път микровълновото устройство, преди да го унищожа, а заедно с него – и последното доказателство за участието ми в цялата тази афера.

Лицето изчезна. Миг по-късно изгасна и слабата светлинна, която нахлуваше през отвора.

Д’Агоста седеше в мрака, заслушан в отдалечаващите се стъпки. В следващия миг всичко притихна, чуваха се само капките от стичащата се по стените влага и пърхане, което Д’Агоста реши, че е на прилепи.

Размърда се, придърпа разпарцаливените си дрехи по-плътно до тялото. Гласът на Пендъргаст долетя до него в мрака, толкова тих, че едва го чуваше.

— Не виждам причини да отлагаме тръгването си. А ти?

— Онова, което видях да скриваш под яката на Фабри шперц ли беше? – попита шепнешком Д’Агоста.

— Разбира се. Много мило от негова страна, че ми го пренесе. Аз естествено се блъснах в него, за да си го взема отново. Не се съмнявам, че Фабри или някой от другите е отвън да ни пази. Удари по вратата Винсънт, да видим дали ще ни отговори

Д’Агоста удари по вратата и извика:

— Хей! Пуснете ни да излезем! Пуснете ни!

Ехото заглъхна в отвъдния коридор.

Пендъргаст го докосна по ръката и зашепна отново:

— Продължи да вдигаш шум, докато отключа вратата.

Д’Агоста продължи да вика да крещи, да ругае. След минута Пендъргаст отново го улови за ръката.

— Готово. А сега слушай. Онзи, дето чака в тъмното, несъмнено има електрическо фенерче, което ще включи и при най-незначителния знак, че става нещо нередно. Аз ще го намеря и ще се погрижа за него. А ти продължи да вдигаш шум за отвличане на вниманието, за да прикриеш шума от пълзенето ми в мрака.

— Добре.

Д’Агоста отново се разкрещя и задумка по вратата с искане да го пуснат. Беше тъмно като в рог и изобщо не виждаше какво прави Пендъргаст. Продължаваше да крещи и да крещи. Изведнъж отвън се чу тежко издумкване, последвано от силен удар. После ниската врата бе пронизана от лъч светлина.

— Чудесно се справи, Винсънт.

Д’Агоста излезе приведен през вратата. Там, на около пет-шест метра на каменния под по очи лежеше с широко разперени ръце Фабри.

– Сигурен ли си, че има изход от тази грамада? – попита Д’Агоста.

— Нали чу пърхането на прилепите? Така ли е?

— Да, така е.

— Значи трябва да има изход.

— Да де, ама за прилепи.

— Щом прилепите летят, ще трябва да можем и ние. Но първо трябва да вземем машината. Тя е единственото ни истинско доказателство срещу графа.

81.

Проправиха си път през тъмните каменни коридори покрай складовите помещения и тихо се изкачиха по старинното стълбище към килера Пендъргаст огледа внимателно стаята, след това даде знак на Д’Агоста да продължат напред. Бавно и предпазливо влязоха в кухнята: огромно помещение с успоредни маси от лакиран чам и мрамор, с масивна камина със скари и решетки. На големи куки от тавана висяха чугунени съдини. От съседната трапезария не се чуваше никакъв шум. Изглежда всички помещения бяха пусти.

— Когато Пинкетс прибра оръжието – прошепна Пендъргаст. – мина през тази кухня и не се забави повече от минута. Трябва да е някъде наблизо.

— Но защо ще е пак на същото място?

— Спомни си какво каза Фоско. Той възнамерява да го използва още веднъж – срещу теб. Освен към трапезарията, има само два изхода от тази стая. Откъм килера, през който току-що минахме, и онзи там.

Той посочи врата, която изглежда водеше към старинен долап за месо.

В този миг отвъд трапезарията прокънтяха стъпки. Те се прилепиха към стената зад вратата на кухнята. Чуха се гласове, говореха на италиански, не можеше да се разбере какво, но приближаваха

— Да продължим да търсим – каза Пендъргаст след малко. – Във всеки момент може да бъде вдигната тревога.

Влезе приведен в килера за месо: хладна каменна стая, в която висяха шунки и салами, а върху огънатите лавици отлежаваха масивни пити сирена и кашкавали. Пендъргаст насочи лъча на фенерчето на Фабри в претъпканото помещение. На една от най-горните лавици проблесна алуминий.

— Ето, там! – Д’Агоста грабна куфарчето.

— Прекалено е обемисто – каза Пендъргаст – Да се отървем от куфара и да сглобим оръжието.

Отвориха го, и – с известно затруднение – Пендъргаст сглоби различните части. Подаде го на Д’Агоста, който преметна през рамо кожения му ремък. След това се върнаха бързешком в кухнята. Чуха се още гласове, този път от съседната трапезария. А после – и шумът от радиостанция. Някакъв глас изхриптя панически.

— Sono scappati![54]

Чу се някакво оживление, шум от отдалечаващи се стъпки.

— Имат радиостанции – прошепна Пендъргаст.

Остана неподвижен само миг. След това се втурна през кухнята към трапезарията. Д’Агоста го последва, с устройството на рамо. Излязоха в централната галерия, минаха под тъмните портрети и разкошните гоблени.

Някъде пред тях се чуваха далечни гласове.

— Насам – каза Пендъргаст и кимна към малка отворена врата. Преминаха през нея и се озоваха в старинна оръжейна. По стените висяха ръждясали мечове, брони и мрежести ризници. Без да казва нищо, Пендъргаст свали от стената един меч, огледа го, върна го и взе друг.

Гласовете се чуваха все по-близо. Група мъже премина през вратата и изтича с все сила през трапезарията и кухнята. Пендъргаст надникна и даде знак на Д’Агоста.

Продължиха по галерията, след това свиха през лабиринт елегантни стаи, за да стигнат накрая до малките, влажни и без прозорци стаи около старинната кула. Д’Агоста не чуваше други стъпки, освен собствените им. Изглежда бяха изкарали временно късмет, никой не бе очаквал, че ще се насочат към сърцето на замъка, вместо да поемат към външните му стени.

Но едва си помислили това и чу някъде отпред глас, който говореше яростно. Огледа се. Нямаше къде да се скрият в тези голи каменни стаи.

Пендъргаст бързо застана зад вратата, а Д’Агоста приклекна зад него. На вратата се появи тичащ мъж с радиостанция в ръка Пендъргаст вдигна с едно бързо движение меча си; мъжът изпъшка, след което се просна на пода и кръвта му потече върху каменните плочи.

В следващия миг Пендъргаст взе пистолета му – 9-милиметров берета. Подаде меча на Д’Агоста и му даде знак го последва.

Пред тях зееше изход към вита стълба, водеща надолу в мрака. Заспускаха се, като вземаха по две стъпала наведнъж Пендъргаст изведнъж вдигна ръка.

Отдолу едва-едва се чуваха стъпки. Някой тичаше срещу тях

— Колко ли главореза работят за онзи дебелак? – промърмори тихо Д’Агоста.

— Колкото му трябват. Не мърдай. Имаме предимството на изненадата и височината.

Пендъргаст насочи пистолета си внимателно надолу към извивките на стълбата. Миг по-късно се появи мъж в селски дрехи. Пендъргаст стреля без колебание, след това клекна до рухналото тяло, взе пистолета му и го подхвърли на Д’Агоста.

Отдолу се чу викът на друг мъж:

— Carlo! Cosa c’e?

Пендъргаст се стрелна надолу по стълбата, парцаливия му костюм се развяваше подире му и като скочи върху втория мъж го просна с ритник в главата. Приземи се леко, спря се да вземе пистолета от ръката му и го мушна в колана на панталона си.

Затичаха по тъмния коридор, който тръгваше от стълбището. Д’Агоста чу зад тях още викове. Пендъргаст угаси фенерчето, за да не се превръщат в мишена, и продължиха напред в почти пълна тъмнина.

Пред тях тунелът се раздвояваше. Пендъргаст се спря, огледа земята, тавана.

— Виждаш ли птичия тор? Прилепите минават оттук.

Навлязоха в левия тунел. Далеч пред тях се видя слаба светлинна. Проехтя изстрел, куршумът изсвистя и откърти парченца от камъка. Д’Агоста спря и отвърна на огъня. Преследвачите им залегнаха.

— Да използваме микровълновата пушка, а? – попита той.

— Безполезна е при тази ситуация. Отнема много време да се задейства, а и няма достатъчен обсег. Освен това нямаме време да разберем как да я използваме.

Тунелът отново се разклоняваше. Д’Агоста подуши чист въздух и зърна леко сияние на светлина. Минаха по още един коридор, по втори и изведнъж се озоваха пред дебела метална решетка: между прътите й проникваше ярка светлина. Д’Агоста видя, че отвъд нея бе скалата под замъка. Виждаха се стръмните планински склонове, които вляво са спускаха в дълбоко дефиле, а вдясно се издигаха в остри върхове и канари.

— Мамка му!

— Очаквах нещо подобно – каза Пендъргаст и бързешком огледа решетката – Старинна, но яка.

— И сега?

— Ще се държим. Разчитам на стрелковите ти умения, Винсънт.

Пендъргаст се притисна към последната извивка на тунела. Д’Агоста направи същото. Мъжете вече приближаваха по-бързо – око се съдеше по стъпките им, бяха най-малко половин дузина. Д’Агоста се обърна, прицели се и стреля. Видя в мрака един от силуетите да пада. Останалите се разпръснаха, прилепиха се към каменните стени. В отговор последва изстрел от пушка. А след това – и автоматичен огън два къси откоса, куршумите отскачаха от тавана в дъжд от искри и каменни люспи.

— Мамка му! – рече Д’Агоста и се отдръпна неволно.

— Задръж ги, Винсънт, докато видя какво мога да направя с онази решетка.

Д’Агоста залегна ниско, подаде се за миг иззад ъгъла и стреля. Отговори му автоматичен огън, куршумите отново рикошираха в тавана, след което заплющяха разсеяни по земята близо до Д’Агоста.

„Нарочно се целят за рикошет“.

Извади пълнителя от ръкохватката и го погледна. Побираше десет патрона: шест се виждаха и един беше в цевта.

— Ето ги резервен пълнител – рече Пендъргаст и му го подхвърли. – Пести патроните.

Д’Агоста го огледа – беше пълен. Разполагаше със седемнайсет патрона.

Проехтя поредният къс автоматичен откос и рикоширалия куршуми изтупкаха току пред краката му

„Ъгълът на наклона е равен на ъгъла на отклонение“ спомни си Д’Агоста наученото от стрелбището. Стреля към мястото, откъдето бе видял да рикошират куршумите, стреля повторно, като всеки път се целеше в гладка повърхност на камъка, внимателно изчислявайки ъгъла на рикошета.

Разнесе се вик. Един на нула за математиците.

Последва истински дъжд от рикоширали куршуми Д’Агоста се претърколи тъкмо навреме – дузина куршуми изтопуркаха там, където бе залегнал преди малко.

— Как върви? – извика през рамо.

— Още малко, Винсънт. Дай ми още малко време.

Още куршуми изплющяха върху тавана и от него се посипа струя каменни люспи.

Време Д’Агоста нямаше друг избор, освен да открие отново огън. Пропълзя до ъгъла, надникна. Един мъж изскочи из сянката и хукна да заеме по-близка позиция. Д’Агоста стреля веднъж, след това го принуди да отстъпи назад с вик.

И Пендъргаст вече стреляше в отмерен ритъм. Като хвърли поглед назад. Д’Агоста видя, че агентът стреляше в зидарията, държаща вратата на място.

Чуха се още няколко изстрела, чиито куршуми попаднаха около Д’Агоста. Той самият стреля още веднъж.

Пендъргаст бе изпразнил пълнителя си.

— Винсънт! – извика.

— Какво?

— Хвърли ми пистолета си.

— Но…

— Пистолета.

Пендъргаст го улови, прицели се и стреля от упор в стената, където бяха захванати пантите на вратата. Замазката изглеждаше стара и мека, изстрелите вършеха работа, но въпреки това Д’Агоста потрепери при мисълта за изстреляните напразно патрони. Едно, две, три, четири, и щрак. Пендъргаст изхвърли настрани празния пълнител. Д’Агоста му подаде резервния. Огънят иззад ъгъла се засили. Само след броени минути щяха да ги прегазят.

Проехтяха още няколко изстрела. После Пендъргаст спря и приклекна.

— Ще я ритнем заедно. На три.

Ритнаха силно решетката, но тя не помръдна.

Пендъргаст стреля още два пъти, след това мушна пистолета в капана си.

— Ритаме отново. В основата.

Опряха гърбове в стената, присвиха се и ритнаха заедно.

Решетката помръдна.

Ритнаха я отново, после – пак, и тя отлетя, дрънчейки надолу по скалата в рой от камъни и парчета от скалата.

Изправиха се и приближиха до ръба. Скалата се спускате поне на петнайсет метра отвесно надолу, преди да се изравни.

— Мамка му изруга Д’Агоста.

— Нямаме друг избор. Хвърли устройството. Гледай да падне върху храстите, да се приземи възможно най-меко. А след това се спускай.

Д’Агоста се надвеси и хвърли микровълновата пушка върху гъст храсталак. След това преглътна от ужас, обърна се и се спусна от ръба. Бавно се плъзна, уловил се здраво за мазилката на решетката и намери опора за краката си. Спусна се по-надолу намери нова опора. В следващия миг лицето му вече бе под ръба на скалата.

А после изведнъж до него се озова и Пендъргаст.

— Спускай се по диагонал. По-лесно се намират опорни точки, а и ще бъдеш по-трудна мишена.

Скалата бе слоест варовик, ужасяващо отвесна, но все пак предлагаща достатъчно опори за ръцете и краката. Навярно нямаше да представлява никаква трудност за професионален катерач, но въпреки това Д’Агоста бе ужасен. Непрекъснато се подхлъзваше, а и обувките му с гладки подметки не вършеха никаква работа.

Спускаше се предпазливо, отпускаше ръка, една, когато намери здрава опора, а и внимаваше да не одраска наранения си пръст в острите издатини. Пендъргаст вече бе далеч под него, спускаше се бързо.

Отгоре проехтяха нови изстрели, последвани от лавина камъчета, после настана тишина. А след това се чу глъч:

— Eccoli! Di la![55]

Д’Агоста вдигна глава и видя няколко глави, надвесени над пропастта. Появи се ръка с пистолет, насочен към него. Беше се превърнал в мюре. Господи, всичко свърши!

Отдолу гръмна пистолетът на Пендъргаст – последният му патрон. Стрелецът бе улучен право в челото: онзи залитна, падна и профуча покрай Д’Агоста към камънака надолу. Д’Агоста се извърна и се заспуска отново, колкото можеше по-бърза.

Отгоре се чу нова глъч. Д’Агоста зърна нов силует да се надвесва предпазливо, този път с картечен пистолет в ръка. По късото му дуло разбра, че бе узи.

Прилепи се към стената. Пендъргаст не се виждаше долу. Къде, по дяволите, беше агентът?

Чу узито да прогърмява в къси откоси, куршумите изсвириха покрай ушите му. Опита се да напипа с крах нова опора, но осъзна, че го заслоняваше тънка каменна козирка и ако мръднеше, щеше да се изложи на огъня.

Нов откос потвърди опасенията му: беше прикован към мястото си.

— Пендъргаст!

Отговор не последва.

Проехтяха нови изстрели, откъртени камъчета го ужилиха по лицето. Премести единия си крак, потърси опора.

Нов откос и той усети как един от куршумите прониза обувката му. Издърпа крака си обратно. Вече хипервентилираше, едва си поемаше дъх, залепнал за крехкото си прикритие. Никога досега в живота си не се бе чувствал толкова ужасен.

Нови изстрели, нов дъжд от каменни отломки.

Вече се стремяха да пробият козирката над него. По бузата му потече кръв от одраскването на камъче.

След това чу един изстрел отдолу, после вик отгоре и още един мъж полетя пропастта следван от автомата узи.

Пендъргаст. Сигурно бе стигнал до долу и бе взел пистолета на убития селянин.

Д’Агоста се заспуска панически, подхлъзваше се, пак намираше опора после отново се подхлъзваше. Отдолу проехтя нов изстрел, после втори – Пендъргаст го прикриваше, принуждаваше мъжете горе да залягат.

Скалата ставаше по-малко стръмна и той къде се спускаше, къде се пързаляше надолу в последните шест-седем метра. Най-сетне се озова върху склона на сипей, плувнал пот, с биещо до пръскане сърце и с крака омекнали като кренвирши. Там беше Пендъргаст, залегнал зад една скала стреляше срещу отвора горе.

— Вземай устройството и да вървим – рече той.

Д’Агоста се изправи, хукна към гъсталака и извади пушката. Една от приличащите на луковици издатини бе леко подбита, а и устройството изглеждаше малко пооцапано и одраскано, но като цяло изглеждаше неповредено. Метна го през рамо и затича да намери прикритие сред дърветата Пендъргаст веднага го последва.

— Надолу По пътя към Греве.

Хукнаха надолу по хълма, на подскоци преминаха през кестеновата гора и изстрелите зад тях вече се чуваха все по-слабо и по-слабо.

И тогава Пендъргаст изведнъж спря отново.

В последвалата тишина Д’Агоста дочу непрекъснато засилващ се шум от долу. Равният лай на кучета.

На много кучета.

82.

Пендъргаст се заслуша за малко, след което се обърна Към Д’Агоста.

— Кучетата на графа за лов на глигани. С водачите си. Идват отдолу.

– О, Боже мой.

— Обучени са да се разгръщат в непробиваема верига и да заграждат плячката си. Нямаме друг избор, освен да изкачим склона и да превалим билото. Това е единствената ни възможност да избягаме.

Обърнаха се и започнаха да се катерят по стръмния, обрасъл с дървета склон, като се стремяха да се отдалечат от замъка. Беше трудно, противно изкачване, кестеновата гора беше обрасла с храсталаци и тръни, почвата бе влажна, а листа – хлъзгави. Д’Агоста чуваше лая на кучетата долу, струваше му се, че са няколко десетки, лаят им прерастваше в какофония. Лаят отекваше в цялата долина, от единия до другия й край. И изглежда приближаваха бързо.

Изкачиха една особено стръмна отсечка в гората и се озоваха на по-полегат склон с насадени лозя с пожълтели листа. Затичаха нагоре между редовете, препъваха се задъхани в мокрите ластари, а по подметките им полепваше кал от пръстта.

Нямаше никакво съмнение, че кучетата ги настигаха.

В края на лозето Пендъргаст се спря да разузнае. Намираха се в теснина между два планински хребета. Над тях зъберите се стесняваха приближавайки върха, на около осемстотин метра разстояние. Замъкът беше под тях, кацнал върху собствената си каменна козирка, зловещ, потънал в мрак.

— Хайде, Винсънт – каза Пендъргаст – Нямаме никакво време за губене.

След лозето следваше нов стръмен участък, гъсто обрасъл с кестени. Запробиваха си път нагоре, коренакът разкъсваше и без това одрипавелите им дрехи. Над тях се видяха очертанията на някакви старинни руини – на стара селска къща, потънала в лози. Минаха покрай нея и пристройките и излязоха на обрасла с висока трева поляна. Пендъргаст отново спря, за да огледа хълма над тях.

Д’Агоста се чувстваше така, сякаш сърцето му щеше да експлодира. Микровълновата пушка тежеше като олово на рамото му. Вгледан в хребета, той с мъка си пое дъх, после зърна няколко от кучетата долу – тичаха и лаеха. Редицата им се сгъстяваше. Сега вече чуваше и подсвиркването и виковете на водачите им.

Пендъргаст гледаше напрегнат нагоре, където дефилето се стесняваше още към върха.

— Видях проблясък от метал.

— Хора?

Пендъргаст кимна.

— Ловувал ли си някога глигани?

— Не.

— Точно по този начин преследват и нас. Като глигани. Тук горе, където дефилето се стеснява, ще са ловците. Може би дузина, може би повече, подредени на гюме. Огневият им обсег ще покрива цялата горна част на хребета – Кимна сякаш в знак на одобрение. – Това е обичайният лов. Кучетата подгонват глиганите нагоре, по тясното дефиле към хребета, където трябва да излязат на открито и там ги прострелват ловците.

— Е, тогава какво ще правим?

— Няма да се държим като глиганите. Вместо да бягаме от кучетата ще поемем права към тях.

Обърна се и затича надолу по склона, под ъгъл спрямо наклона, следвайки извивките на местността. Лаят на кучетата се чуваше по-наблизо, отекваше в хълмовете така, сякаш животните приближаваха отвсякъде.

Стръмният планински склон бе на около четвърт миля от тях. Ако мажеха да го изкачат, помисли си Д’Агоста докато се придвижваха препъвайки се, щяха да изпреварят кучетата и да се спуснат отново надолу. Но гората ставаше все по-гъста, стръмнината все по-голяма и това ги забавяше. Изведнъж се озова пред ръба на малко, но много стръмно дефиле, в дъното му около острите камъни шумеше поток. Отсрещната страна, може би на шест-седем метра разстояние бе влажна, обрасла с мъх скала.

Беше невъзможно.

Пендъргаст се обърна назад. Кучетата вече бяха съвсем близо. Д’Агоста чувате дори чупенето на съчки, на храсти и ругатните на водачите.

— Не можем да прекосим това дефиле – каза Пендъргаст – Остава ни само една възможност. Трябва да се изкачим и да се опитаме да пробием фронта на ловците.

Пендъргаст извади пистолета, които бе взел от убития мъж и провери пълнителя му.

— Останали са три патрона – рече той. – Да вървим. Продължиха да се изкачват. На Д’Агоста му се струваше невероятно, че още се движат, но адреналинът – и ужасяващия лай на ловните кучета – ги тласкаше напред.

След няколко минути гарата пооредя и стана по-светла. Залегнаха и запълзяха бавно напред. Над тях гората свършваше и започваха ливади, оградени с нисък храсталак. Д’Агоста ахна изумен. Храстите бяха непроходими, ливадите – голи и открити, тук-там се виждаха китки дървета. Възвишението продължаваше още четвърт миля, пътят им минаваше между два скалисти хребета към напълно гол връх. Този пейзаж приличаше твърде много на стрелбище.

Пендъргаст оглежда върха поне минута, въпреки бързо приближаващите кучета. След това поклати глава.

— Няма да стане, Винсънт. Да вървим нагоре е чисто самоубийство. Там сигурно има твърде много мъже и всички те са ловували глигани в този долина през целия си живот. Никога няма да пробием.

— Сигурен ли си? Искам да кажа, сигурен ли си, че са там, горе?

Пендъргаст кимна, погледна отново хребета.

— Виждам поне половин дузина мъже там. Невъзможно е да се каже колко още са скрити зад камъните. – Замълча, сякаш се замисли. След това заговори бързо, едва ли не сам на себе си: – Пътят ни е отрязан от двете страни и отгоре. А е невъзможно да пробием линията на кучетата.

— Сигурен ли си?

— Дори стокилограмов глиган, препускаш с трийсет мили в час, не би могъл да мине покрай онези кучета. Веднага щом глиганът се озове пред тях, те се събират и…

Той замлъкна. След това погледна Д’Агоста, очите му блестяха.

— Това е, Винсент. Има начин. Чуй ме внимателно. Аз ще се насоча право надолу. Когато се озова пред кучетата, лаят им ще събере и останалите. А ти в това време ще се придвижиш на около двеста метра странично, колкото можеш по-бързо. След това се спускаш бавно надолу. Бавно. Когато чуеш да залаят – а този лай не мажеш да го сбъркаш с нищо друго – ще знаеш, че съм застанал пред линията им. Те ще се съберат и точно тогава ще можеш да преминеш. Само тогава, чуваш ли? А след това се насочи направо към пътя за Греве.

— А ти?

Пендъргаст вдигна пистолета.

— С три патрона? Никога няма да успееш.

— Нямаме друг избор.

— Къде ще се срещнем? На пътя за Греве ли?

Пендъргаст поклати глава.

— Не ме чакай. Намери полковника и се върнете тук с достатъчно сили, колкото е възможно по-скоро. С достатъчно сили. Разбра ли? Вземи микровълновото оръжие – ще трябва да го убедиш.

— Но… – понечи да каже нещо Д’Агоста, ала замлъкна. Едва сега – чак сега – му станаха ясни последиците от намеренията на Пендъргаст. – Не, майната му! Ще вървим двамата.

Лаят се чуваше вече съвсем наблизо.

— Само един от нас може да премине. Няма друг начин. Хайде, върви!

— Не Няма начин… Няма да те оставя на кучетата…

— По дяволите, Винсънт, трябва да го направиш!

И без повече приказки Пендъргаст се обърна и хукна надолу

— Не! – изкрещя Д’Агоста – Не-е-е-е!

Ала вече бе късно.

Беше като парализиран. Не можеше да помръдне от мястото си. Стройната фигура на Пендъргаст котешки подскачаше надолу по хълма, след което изчезна в гарата. Нямаше какво друго да прави, освен да следва плана. Почти машинално Д’Агоста се запрепъва напряко на хълма, докато не измина около триста метра. Обърна се и се приготви да се спусне. Изведнъж се закова на място. Отпред, в гъстата гора под издадена напред скала стоеше една самотна фигура. От всяка друга гледна точка мъжът би бил невидим под козирката. Стоеше съвсем неподвижен и гледаше към Д’Агоста.

„Господи – помисли си сержантът, – това е краят“.

Посегна да свали микровълновата пушка, но се отказа. Онзи не бе въоръжен: или ако беше, оръжието му не се виждаше. В тази ситуация бе най-добре да се действа с голи ръце! Напрегна се и се приготви за скок.

Но сетне се поколеба. Макар мъжът да бе облечен в селски дрехи, изглеждаше по-различен от хората на Фоско. Бе много висок и строен, може би с десетина сантиметра по-висок от Пендъргаст и имаше късо подстригана брадичка. В очите му имаше нещо необикновено. Бяха с различен цвят: лявото бе светлокафяво, а дясното – тъмносиньо.

„Може би е местен – помисли си Д’Агоста. Или бракониер или нещо подобно. Страхотно време си е избрал за разходка“

Изведнъж се сети отново за кучетата. Продължаваха да лаят: равномерно, както преди.

Нямаше повече време за губене. Мъжът се бе извърнал кротко, сякаш не проявяваше интерес към него. Д’Агоста започна да се спуска бавно в очакване лаят на кучетата да се промени. Обърна се и погледна още веднъж непознатия, който гледаше напрегнато надолу.

Д’Агоста продължи бавно и предпазливо да се спуска към гората. Забрави го! Важното сега бе какво ще направи Пендъргаст. Ще избяга. Трябваше да избяга. Трябваше…

И изведнъж вдясно под него се чу истеричният лай на едно куче – лаят му бе по-висок, по-силен отпреди. Спря се и се заслуша. Друго куче поде лаят, след това трето. В следващия миг вече цялата група залая възбудено. Д’Агоста чу как кучетата се сбираха в една точка, лаещи на възбог. След това се чу изстрел и писъкът на куче. Обезумелият лай се засили още повече. Беше ужасяващ вой. Прекъсна го втори изстрел, сетне трети. След тях се чу по-ниският лай на големокалибрена карабина. Д’Агоста не виждаше нищо през гъстия шубрак, но чуваше твърде ясно какво става.

Това бе шансът му. Прегърнал микровълновото устройство, той хукна с все сили надолу, прескачаше храстите, препъваше се, изправяше се отново и тичаше. Прекоси малка полянка и там – далеч вдясно от себе си – видя за последен път Пендъргаст: самотен силует в черно, заобиколен от подивяла кучешка глутница, а дузина, че и повече мъже се събираха от двете му страни, всеки с тежка пушка в ръце. Врявата бе невероятна. Кръгът от обезумели псета се свиваше, по-смелите се втурваха напред, опитваха се да захапят.

Д’Агоста продължи да тича и в следващия миг вече бе преминал линията им и ужасяващият кръвожаден лай на кучетата вече се чуваше зад и над него. Продължи да върви, кошмарният вой на кучетата ругатните и виковете на водачите им вече се чуваха все по-слабо. Ловът бе приключил, плячката обградена, само че не беше глиган, а човешко същество. Пендъргаст. И той нямаше да успее да избяга: не и този път.

83.

Бък седеше на нара в килията си в Манхатънския арест, слушаше и чакаше. Беше съвременна стерилна сграда с белосани стени и флуоресцентно осветление, лампите бяха скрити зад армирано стъкло. Въпреки че преваляше полунощ той чуваше доста шум от останалите арестанти, които блъскаха по решетките, викаха, спореха настояваха за адвокати. Някои крещяха на неразбираеми езици, думите им звучаха грубо, почти варварски.

Бяха му снели отпечатъците, фотографираха го, накараха го да си вземе душ, дадоха му чисти дрехи. Нахраниха го, дадоха му вестник „Таймс“, предложиха му да се обади по телефона на адвокат – и не му казаха абсолютно нищо. Сякаш се намираше в тази килия цял живот. И всеки изминал час ставаше все по-напрегнат. Кога щеше да се започне? Така ли се е чувствал Христос, докато е чакал да го изправят пред Пилат Понтийски? Би предпочел почти всичко друго – да го бият, да го измъчват, да го малтретират – всичко друго, пред това чакане. А и обстановката бе тъй стерилна тъй задушаваща. И нещо още по-лошо – бяха го затворили сам в килията. Вежливостта, с която се отнасяха с него, бе почти жестока. Питаше се колко още можеше да издържи тези хора да идват да му носят храна да не отговарят на въпросите му, да го поглеждат в очите, да не произнасят и думица. Коленичи за молитва. Кога щеше да се случи това? Кога щяха да се затресат стените, гласовете да се извисят, земята се разтвори, за да погълне нечестивите? Кога щеше да се изпълни въздухът с писъците на прокълнатите, кралете и принцовете да хукнат да се крият сред скалите, а четирите конника от Апокалипсиса да се появят на небето. Нямаше прозорец, през който да погледне навън, не можеше нищо да види.

Това напрежение буквално го убиваше.

Появи се нов тъмничар, едър чернокож мъж в синя униформа, понесъл поднос.

— Какво е това? – попита Бък.

Отговор не последва. Мъжът отвори процепа пъхна подноса, завъртя го, затвори процепа и си тръгна.

— Какво става навън? – извика Бък – Какво?

Но тъмничарят вече го нямаше.

Бък се изправи и седна отново на нара. Погледна към храната: кифла стопено сирене и желе, пилешки гърди, някакъв сгъстил се сос, сивкав зелен боб, моркови; буца втвърдило се картофено пюре. От цялата тази баналност му се повдигна.

Но ето че на фона на обичайния шум в ареста долови и нещо друго: гласове, подрънкване на метал, неочаквани викове на другите арестанти. Бък се изправи.

Нима започваше? Нима най-сетне започваше?

В дъното на коридора се появиха четирима тежковъоръжени полицаи, на бедрата им са люлееха палки, крачеха наперени, в строй. За него: идваха за него. Обзе го някакво странно чувство на очакване. Нещо щеше да се случи сега. Можеше да бъде много тежко. Несъмнено щеше да го постави на крайно изпитание. Но каквото и да бе, той щеше да го приеме. Това бе част от великия Божи план.

Спряха пред килията му. Той погледна, зачака. Един от тях пристъпи напред и зачете някакъв лист, прикрепен в зелена папка.

— Уейн Пол Бък?

Той кимна, вдърви се.

— Трябва да дойдете с нас.

— Готов съм – отвърна с кротко достойнство.

Мъжът отключи килията. Другите се отдръпнаха назад, готови за стрелба.

— Излезте, моля. Обърнете се и сложете ръцете си на гърба.

Бък изпълни нареждането. Щеше да е тежко, много тежко, предчувстваше го. Студената стомана на белезниците обгърна китките му, чу се щракване, предзнаменование за предстоящото.

— Насам, господине.

Господине. Подигравките започваха.

Поведоха го мълчаливо по коридора към асансьора, изкачиха се с няколко етажа нагоре, след това преминаха по друг стерилен коридор до сива метална врата. Почукаха.

— Влез – чу се женски глас.

Вратата се отвори и Бък се озова в малък кабинет с метално писалище и един прозорец, който гледаше към нощния пейзаж на централен Манхатън. Зад писалището седеше тя, жената-ченге, която бе довела центурионите да го арестуват.

Той застана горд, непоколебим пред нея. Тя бе неговият Пилат Понтийски.

Жената пое папката от ченгето-водач.

— Осигурен ли ви бе достъп до адвокат? – попита тя.

— Нямам нужда от адвокат. Бог е моят адвокат.

За пръв път забеляза колко хубава бе тя – и колко млада. Над ухото си носеше дискретна превръзка – там, където я бяха ударили с камъка. Той я бе спасил от смъртта.

Дяволът има много лица.

— Както желаете – Тя се изправи, взе куртката си от закачалката облече я и кимна към полицая – Приставът готов ли е?

— Да, капитане.

— Да вървим тогава.

— Къде? – попита Бък.

Вместо да му отговори, тя го поведе по коридора. Спуснаха се с друг асансьор надолу, преминаха през лабиринт от коридори и излязоха в двора, където бе паркиран необозначен със специални знаци полицейски автомобил с работещ двигател, лъскав под ярките светлини. Зад волана седеше униформен полицай. До дясната предна врата стоеше дребен, набит мъж в полиестерен костюм, със скръстени ръце.

— Можете да му свалите белезниците – каза Хейуърд на ченгетата. – Качете го на задната седалка моля.

Свалиха белезниците му, отвориха вратата и го качиха в колата. Междувременно Хейуърд разговаряше с мъжа в цивилния костюм, подаде му зелената папка и подложка за подпис. Той се разписа върна й я, качи се до шофьора и затръшна вратата.

Хейуърд се наведе към задното стъкло.

— Навярно се питате какво ще стане с вас, господин Бък.

Бък изпита силно вълнение. Ето, това беше: щяха да го отведат, това бе краят, върховният му миг. Беше готов.

— Този господни е съдебен пристав и ще ви съпроводи в пътуването ви със самолет до Броукън ароу, Оклахома, където сте търсен за нарушаване на правилата за предсрочно освобождаване от затвора.

Бък бе изумен. Не можеше да бъде. Нови подигравки. Това бе номер, уловка.

— Чухте ли ме?

Бък не отговори. Трябваше да е номер.

— Окръжният прокурор реши да не повдига обвинения срещу вас тук, в Ню Йорк – прекалено много главоболия. И да ви кажа истината, всъщност не сте извършили нещо кой знае колко нередно – освен, че сте използвали правото си на свободно слово по доста погрешен начин. Извадихме късмет, избегнахме безредиците, успяхме да разпръснем мирно тълпата, след като си тръгнахте. Всички си отидоха дома и мястото сега е оградено. Управлението по поддържането на парка ще го почисти, ще посее нова трева, което и бездруго бе необходимо. Както виждате, няма нанесени големи щети и ние решихме, че ще е по-добре да оставим този инцидент без последствия, да си затихне сам.

Бък я слушаше и не можеше да повярва на ушите си.

— А какво ще стане с мен? – успя най-сетне да каже.

— Както вече ви казах, ще ви транспортираме обратно в Оклахома, където един офицер по условните присъди много желае да поговори с вас. На нас не сте ни нужен. Тамошната полиция има предимство и ви търси. Добър край за всички ни.

Тя се усмихна и постави длан върху вратата на колата.

— Господин Бък? Добре ли сте?

Той не отговори. Изобщо не беше добре. Не това трябваше да се случи. Това бе номер, подъл номер.

Жената се наведе още малко напред.

— Господин Бък? Ако не възразявате, искам да ви кажа нещо лично.

Той се вторачи в нея.

— Първо, има само един Христос и вие не сте Той. Второ, аз съм християнка и се опитвам да бъда добра християнка, макар че може би невинаги успявам. Вие нямахте никакво право да застанете там, където аз бях оставена на милостта на тълпата, да ме сочите с пръст и да произнасяте присъда. Трябва да прегледате отново онзи пасаж от Евангелието на Матея: „Не съдете, за да не бъдете съдени… Лицемерецо, първо извади гредата от твоето око, и тогава ще видиш ясно, за да извадиш съчицата от братовото си око“.

Тя замлъкна за миг и продължи:

— Винаги съм харесвала най-много превода на крал Джеймс. А сега ме чуйте. Отсега нататък се погрижете за себе си – да бъдете добър гражданин, да избягвате неприятностите и да спазвате закона.

— Но, вие не разбирате… То ще се случи. Предупреждавам ви, то идва.

Бък едва успяваше да произнесе думите.

— Ако предстои Второ пришествие, в никакъв случай няма да ви го съобщят предварително – в това съм сигурна.

След тези думи тя се усмихна, потупа с ръка вратата на колата и рече:

— Всичко хубаво, господин Бък. И се пазете.

84.

В елегантно обзаведената трапезария в главната сграда на замъка Фоско графът чакаше търпеливо да сервират вечерята му. Стените на вилата от петнайсети век бяха изключително дебели и вътре не се чуваше никакъв шум, освен слабото механично бръмчене на Буцефал, кацнал на Т-образна стойка – кълвеше с изкуствената си човка изкуствена ядка. Величествените прозорци на стаята гледаха към импозантен пейзаж: хълмовете на Кианти, дълбоката долина на Греве. Ала Фоско бе доволен да си седи в тежкото дъбово кресло начело на масата и да си припомня – с възхитително спокойствие – случилото се през деня.

От унеса му го извади тътрене на крака в коридора. Миг по-късно се появи готвачката му Асунта, понесла голям поднос. Постави го в края на масата и поднесе ястията едно по едно: прости maltagliati ai porcini, бича опашка във винен сос, печени на скара fegato, contorni[56] от копър, задушен със зехтин. Готвачката му бе майсторка на простите, домашни ястия, които Фоско предпочиташе, когато бе в провинцията. Наистина на Асунта й липсваше лустрото и изискаността на Пинкетс, но уви, това не можеше да бъде поправено.

Благодари й, наля си чаша от изключителното местно Кианти класико, докато готвачката излизаше от трапезарията. След това с наслада се зае с вечерята си. И макар да бе много гладен, яде бавно, наслаждавайки се на всяка хапка, на всяка глътка вино.

Когато най-сетне приключи, звънна с малкото сребърно звънче Асунта се появи отново.

— Благодаря ти – рече той и избърса ъгълчетата на устните си с огромна ленена салфетка.

Асунта направи малко несръчен реверанс.

Графът се изправи:

— След като прибереш, мажеш да вземеш няколко дни почивка.

Готвачката го погледна въпросително, без да вдига глава.

— Per favore, signora* От месеци не сте посещавали сина си в Понтремоли.

Реверансът стана още по-дълбок.

— Mille grazie.*

— Prego. Buona sera*.

След като готвачката отпътуваше, в замъка нямаше да има друга прислуга. Хората му си бяха свършили работата и си бяха отишли. Дори егерите бяха пуснати за няколко дни. Само Джузепе, старият кучкар, бе останал в имението – без него не можеше да мине.

Не че Фоско нямаше доверие на своите хора: всички те бяха свързани отдавна с рода му, някои чак отпреди осемстотин години и лоялността им бе извън всякакво съмнение. Той просто искаше необезпокояван да приключи с тази работа.

Бавно и решително закрачи през огромните стаи из замъка салонът, залата с портретите, залата с рицарските оръжия. Разходката му го връщаше назад във времето: първо към старите, от тринайсети век пристройки, после към още по-стари помещения на замъка, построен половин хилядолетие по-рано като крепост на лонгабардите. Тук нямаше прекарано електричество, нямаше никакви съвременни подобрения, като канализация или парно отопление. Лабиринтът от малки стаи без прозорци ставаше по-тъмен и по-нисък и Фоско спря, за да вземе факел от стенния свещник и да го запали. Пристъпи към старинния тезгях и взе още нещо, което пъхна под жилетката си. След това пое по един напречен коридор и се заспуска надолу – към подземните тунели, издълбани в скалата.

Голяма част от подземните помещения бяха заети от продукцията на имението. Много от тях бяха посветени на винарството: пълни с бутилиращи машини и ферментационни бъчви, или с безброй по-малки бъчви от френски дъб. Други бяха отделени за узряване на глиганските шунки, дълбоки, хладни помещения, от чиито тавани висяха безброй глигански шунки, все още с грубата си козина. В трети пък се съхраняваше зехтин. Но там, далеч под оригиналната твърдина на замъка – вече нямаше такива големи и добре проветрявани пространства. Тесни входове, изсечени дълбоко във варовиковата скала, с вити каменни стълби водеха надолу към стари кладенци и помещения, неизползвани половин хилядолетие.

Фоско слизаше по една от тези стълби. Въздухът бе хладен, стените – лъскави от влагата. Графът забави още повече хода си, ръчно издълбаните стъпала бяха хлъзгави и ако паднеше там, нямаше кой да чуе виковете му.

Стълбата свършваше пред лабиринт от тесни ниши, облицовани със старинни тухли. Всяка от тях съдържаше скелет – на някои отдавна починали членове на рода, или, най-вероятно, ако се съди по бройката им, на убити врагове във водени преди хилядолетие войни. Тук въздухът бе лош и светлината на факела затрептя.

Колкото по-дълбоко навлизаше в лабиринта, толкова по-неравни ставаха старинните стени. На няколко места заобиколи купчини от срутили се от стената тухли. Скелетите бяха в изобилие, сякаш захвърлени и изоставени тук, костите им бяха разръфани и разпилени от плъховете.

Най-накрая стигна до задънена улица. Тъмнината тук бе толкова гъста, тъй пълна, че и факелът на Фоско не можеше да я разпръсне. Пристъпи напред и размаха факела към поредната ниша пред себе си.

Трепкащият пламък освети силуета на агент Пендъргаст с увиснала на гърдите му глава. Лицето му бе издраскано и кървеше на десетки места. Обикновено безупречният му черен костюм бе мръсен и превърнат в дрипи, сакото му лежеше на купчинка в краката му. Ръчно изработените му английски обувки бяха покрити с гъста тосканска кал. Изглеждаше в безсъзнание и щеше да се свлече на земята пред Фоско, ако не беше тежката верига, която опасваше здраво гърдите му. Тя бе прикрепена към желязна скоба, забита в каменната стена и заключена с катинар към, друга скоба от другата страна на Пендъргаст. Ръцете му висяха отстрани, завързани с вериги, приковани към задната стена на нишата.

Първото посягане с факела напред бе предпазливо Фоско знаеше, че не бива да подценява противника си дори сега. Ала Пендъргаст бе определено обездвижен безпомощен. Набрал кураж, графът протегна отново факела напред.

Когато светлината мина пред лицето му, Пендъргаст помръдна. Очите му се отвориха.

Фоско веднага отстъпи назад.

— Агент Пендъргаст? – рече напевно – Алойзиъс? Буден ли сте?

Пендъргаст не отвърна, но очите му останаха отворени. Помръдна леко крайниците си, сви мускулите на окованите си ръце

— Моля ви да ми простите, но се боя, че това оковаване е необходимо. Както скоро сам ще разберете.

След като отново не получи отговор, графът продължи.

— Несъмнено се чувствате слаб, едва можете да помръднете. И сигурно изпипате известна амнезия. Фенобарбиталът има такова въздействие, но това бе най-лесният начин да ви върна в замъка без излишни усилия. Затова ми позволете да опресня паметта ви. Вие и добрият сержант Д’Агоста се уморихте от моето гостоприемство и поискахте да си тръгнете. Аз, разбира се, имах възражения. Последва неприятен сблъсък, в който загина моят обичан Пинкетс. Вие бяхте депозирали едни книжа, които аз трябваше да получа обратно. Тогава направихте опит за бягство. Боя се, че сержант Д’Агоста е успял да избяга. Но по-важното е, че вие се върнахте, драги мой Пендъргаст: върнахте се на безопасно място в утробата на замъка Фоско! И аз настоявам да останете тук, като мой гост. Не, наистина – не искам да чувам никакви възражения.

Фоско постави внимателно факела в желязна стойка на стената.

— Моля за извинение за неудобното помещение. Но тези старинни стаи не са лишени от естественото си очарование. Сигурно ще забележите белите паяжини, който се спускат по стените на пещерата. Това е селитра, драги мой Пендъргаст – и вие най-добре от всички ще оцените литературна алюзия. И по този начин ще разберете онова, което предстои.

И за да подчертае думите си, графът мушна ръка под жилетката си и бавно извади мистрия.

Като я видя, в безизразните от наркотика очи на Пендъргаст проблесна пламъче.

– Аха, – възкликна доволен графът – Значи се досещате! Да продължаваме тогава с необходимата бързина.

След това се обърна и избута настрани купчина кости, под които се разкри голямо количество влажен хоросан.

Графът разстла с мистрията дебел слон хоросан в предната част на нишата. След това отиде до купчината тухли и две по две ги запренася към нишата, подреждайки ги в равен ред върху хоросана. След няколко минути първият ред на зидарията бе завършен и Фоско разстилаше върху нея нов слой хоросан.

— Колко хубави са тези тухли! – рече той, без да спира работа – Много са стари, направени са от глината на хълмовете. Виждате ли колко са масивни: не, на Фоско не му трябват дребните английски тухли! И пожелах в хоросана да има много вар: почти две части вар и една част пясък. Но пък исках вашето последно жилище да бъде колкото е възможно по-здраво. Искам то да издържи векове наред, скъпи ми Пендъргаст. Искам да издържи до края на света!

Пендъргаст не отвърна нищо. Но забулените му от наркотика очи се проясниха. Гледаха как Фоско работи с почти котешки стоицизъм – ако, помисли си Фоско, стоицизъм бе точната дума. След като завърши втория ред тухли, той се спря да отвърне на погледа.

— Подготвях се за това известно време – каза той. – Всъщност, от доста време. Знаете ли, още от първата ни среща – на възпоменателната служба на Джеръми Гроув, когато имахме известен спор за онази картина на Гирландайо тогава осъзнах, че ще бъдете най-страховитият противник, с който някога сън се сблъсквал.

Графът млъкна и зачака. Но Пендъргаст пак не каза нищо. Нито помръдна, само премигна. Фоско се зае отново с работата си и с енергията на неочакван пристъп на ярост иззида третия, четвъртия и петия ред тухли.

Когато положи и последната тухла на шестия ред, той отново спря. Краткият яростен пристъп бе преминал и графът отново бе станал същият. Стената вече се издигаше до кръста на Пендъргаст. Графът се облегна изискано върху купчината тухли, за да си почине. Погледна почти благо затворника си.

— Сигурно сте забелязали, че зидам по фламандски, със застъпване – рече той. – Красиво, нали? Мажех да стана и зидар, ако бях поискал. Разбира се, изграждането на такава стена отнема време. Смятайте я за моя последен подарък. Моят подарък за сбогуване. Нали разбирате, след като и последната тухла заеме мястото си, няма да мине много време – може би ден, може би два, зависи колко въздух ще прониква през тези старинни стени. Аз не съм садист. Смъртта ви няма да бъде излишно удължавана – макар че си мисля, че бавното задушаване в мрака може и да не е чак толкова милосърдие, колкото би могъл да се надява човек. Но няма какво да се прави.

Поседна за миг, за да си поеме дъх. След това продължи, тонът му стана сякаш замислен.

— Не си мислете, сеньор Пендъргаст, че поемам тази отговорност лековато. Давам си сметка, че като ви погребвам тук, лишавам света от елин голям интелект. Без вас той ще е далеч по-скучен. Но така ще бъде по-безопасна за мен. И за подобните ми: мъже и жени, които биха предпочели да следват съдбата си, освободени от оковите на закони, създадени от по-низши от тях хора.

Графът надзърна в нишата. Стената вече бе наполовина иззидана и нишата попадаше в дълбока сянка. На светлинна от факела се виждаха само очертанията на мършавото окървавено лице на Пендъргаст.

Графът го погледна въпросително.

— И пак не казвате нищо? Много добре, да продължаваме тогава.

И той се изправи.

Следващите три реда бяха иззидани в мълчание Най-накрая, когато Фоско положи последната тухла от деветия ред и изравни хоросана върху него, Пендъргаст заговори. Стената бе стигнала вече до равнището на бледите му очи и гласът му кънтеше кухо в новопостроената гробница.

— Не бива да правите това – рече той. В тона му вече не звучаха обичайните медени нотки.

Фоско се досети, че това се дължеше на страничните ефекти на фенобарбитала.

— Но, драги ми Пендъргаст, то вече е направено! – отвърна графът, разстла хоросана и се върна към купчината тухли.

Десетият ред бе наполовина иззидан, когато Пендъргаст заговори отново.

— Има нещо, което трябва да направя. Нещо недовършено, от голямо значение за света. Един член на моя род е в състояние да причини голяма пакост. Трябва да ми бъде позволено да го спра.

Фоско се спря и се заслуша.

— Оставете ме да изпълня тази задача. След това ще се върна при вас. Вие… тогава вие ще можете да се отървете от мен както сметнете за нужно. Давам ви думата си на джентълмен.

Фоско се разсмя.

— За глупак ли ме вземате? Да ви повярвам, че ще се върнете, като Регул в Картаген, за да намерите смъртта си? Ха-ха! Дори да удържите на думата си, кога би трябвало да ви очаквам? След двайсет или трийсет години, когато ще сте остарял и уморен от живота?

От мрака в нишата отговор не дойде.

— Но тази задача, която споменахте… Заинтригуван съм. Член на рода, казвате! Дайте ми повече подробности.

— Първо ме освободете.

— Това е невъзможно. Но хайде сега – само си разменяме думи. А и тази работа ми дойде до гуша.

И Фоско вече по-бързо иззида десетия ред и започна единайсетия – последния.

Чак когато остана да бъде положена последната тухла в зида, Пендъргаст заговори отнето.

— Фоско – гласът му бе слаб, призрачен, сякаш долиташе от най-дълбокия гроб. – моля ви като джентълмен и като човешко същество. Не поставяйте тази тухла.

— Да, наистина изглежда жалко – отвърна графът и вдигна последната тухла – Но се боя, че е дошло времето да се разделим. Благодаря ви за удоволствието да ми правите компания през последните дни. И ви казвам не довиждане, а сбогом.

След което пъхна последната тухла на мястото й.

Докато изравняваше излишния хоросан. Фоско дочу – или му се стори, че е дочул – някакъв звук, идващ откъм гробницата. Нисък стон или издишване. Или беше просто вятърът, който стенеше в старинните катакомби? Прилепи ухо към току-що изградената стена и се заслуша напрегнато.

Но нищо не последва.

Фоско отстъпи назад, срита купчина пръснати кости към стената, след това взе факела и пое бързешком през тунелите към старото стълбище. Започна да се изкачва – дузина стъпала, две дузини, три – запътен към повърхността и топлата и светла вечер, оставяйки зад гърба си сенките на отвъдния свят.

85.

Д’Агоста седеше мълчалив на задната седалка на колата, която се изкачваше по виещия се планински път. Гледката беше красива, както и преди два дни: хълмовете в есенна премяна, блеснали в червено и жълто на ранното утринно слънце. Но Д’Агоста не я забелязваше. Гледаше жестоката кула на замъка Фоско, която се появи над сивата скала. Още щом я зърна и го побиха тръпки, които дори кавалкадата от полицейски коли не успя да уталожи.

Премести платнената чанта от единия върху другия си крак. В нея бе дяволското оръжие на Фоско. Тръпките изчезнаха още преди да го обземе яростният, с мъка сдържан гняв, който тлееше в него. Д’Агоста се опита да го сдържи: щеше да му потрябва в предстоящия сблъсък. Подлудяващото мъчително забавяне от дванайсет часа най-сетне бе свършило. Писмената работа най-накрая бе привършена, заповедта издадена, бюрокрацията – удовлетворена. И ето че не завършваше – на собствения терен на противника. Трябваше да остане спокоен, да запази самообладание. Знаеше, че разполага само с един изстрел, за да спаси Пендъргаст – ако агентът бе все още жив – и нямаше да пропилее този изстрел като изгуби самообладание. Полковник Еспозито, които седеше до него, дръпна последен път от цигарата си и я угаси в пепелника. По време на пътуването мълча, помръдваше само колкото да запали нова цигара. Но сега и той се взираше през стъклата.

— Много страховита резиденция – рече полковникът.

Д’Агоста кимна.

Еспозито извади нова цигара, после размисли, върна я в пакета и се обърна към Д’Агоста.

— Този Фоско, както го описахте, изглежда много хитър. Ще трябва да го заловим с окървавени ръце, сами да намерим доказателствата. Затова ще нахлуем бързо.

— Да. Добре.

Еспозито прокара пръсти през вчесаната си назад посивяла коса.

— Освен това очевидно е човек, който не оставя нищо на случайността. Безпокоя се, че Пендъргаст може да е… – не довърши изречението си той.

— Ако не бяхме чакали тези дванайсет часа…

Полковникът поклати глава.

— Човек не може да промени реда на нещата.

После и той изпадна мълчание, докато колите преминаваха през порутените порти на външната ограда и поеха по обрамчената с кипариси алея. Тогава той отново се размърда.

— Имам една молба, сержант.

— Каква?

— Оставете ме аз да говоря, ако обичате. Ще говоря на английски. Фоско говори ли добре английски?

— Перфектно.

Д’Агоста се чувстваше по-изтощен от всякога. Всички крайници го боляха, кожата му бе одраскана и охлузена на безброй места. Поддържаше го само желязната му решим да спаси Пендъргаст, страхът от онова, което приятелят може би търпеше от ръцете на графа. „Маже би още е жив? – помисли си той. Отново в онази килия. Разбира се. Че е така. Трябва да е така“.

Д’Агоста се помоли набързо, но пламенно случаят да се окаже точно такъв. Алтернативата бе твърде ужасна, за да мисли за нея.

Колите спряха на настлания със ситен чакъл парк току до портите на вътрешните стени. Тук, в дълбоката сянка на каменните устои бе студено. Д’Агоста отвори вратата и излезе бързо навън въпреки болежките си.

— Фиатът – каза той. – Наетата ни кола. Няма я.

— Какъв модел беше? – попита Еспозито

— Стило, черна на цвят. Регистрационни номера IGP 223.

Полковникът се обърна към един от хората см и излая някаква заповед.

Замъкът изглеждаше пуст, почти необикновено тих. Еспозито кимна на хората и пое бързо по каменните стъпала към обкованите порти.

Този път вратите на вътрешния двор не се отвориха сами. Необходими бяха пет минути на все по-раздразнено чукане от страна на полковника, преди да се отвори със скърцане. А зад тях стоеше Фоско. Погледът му пробяга по групата полицаи и се спря върху Д’Агоста. Усмихна се.

– Ха. Боже мой! Та това е сержант Д’Агоста. Как ви харесва Италия?

Д’Агоста не отговори. Дори само при гротескния вид на графа му призляваше „Дръж се спокойно“ – напомни си той.

Фоско бе леко задъхам, но иначе изглеждаше все така жизнен и невъзмутим.

– Моля да ме извините, че се забавих да отворя. Днес не очаквах гости. – След това се обърна към полковника. – Но ние още не сме се запознат. Аз съм Фоско.

— А аз съм полковник Орацио Еспозито от Следствието – отвърна отривисто Еспозито. – Разполагаме със заповед да претърсим това имение. Бих искал да се отстраните, господине.

— Заповед ли? – Върху лицето на графа се изписа изненада – За какво става дума?

Еспозито не му обърна внимание и излая нови заповеди към хората си. След това се обърна към графа:

— Моите хора трябва да получат достъп до всички части на замъка.

— Разбира се!

Графът прекоси бързешком моравата на вътрешния двор, мина покрай ромолящия фонтан и влезе в огромната мрачна кула с изражение на изненада и тревога примесени с готовност за раболепна отзивчивост.

Д’Агоста запази каменно мълчание, стиснал платнена торба надалеч от Фоско. Забеляза, че този път масивните врати не се затвориха зад гърба им.

Графът ги поведе по централната галерия към стая, в която Д’Агоста не беше влизал преди: голяма и елегантна библиотека, целите стени, на която бяха заети с лавици със старинни томове, с щамповани и позлатени надписи по ръбчетата. В камината весело прашеше огън.

— Моля, господа – въведе ги Фоско. – Седнете. Мога ли да ви предложа шери? Пура?

— Боя се, че нямаме време за любезности – отвърна Еспозито. Бръкна в джоба си, извади лист хартия, облепен с гербови марки и го постави на масата – Това е заповедта. Ще претърсим първо подземията и избите, след това ще продължим нагоре.

Графът бе извадил пура от резбована дървена кутия.

— Аз, разбира се, ще ви сътруднича, но бих искал да знам за какво става дума.

— Сержант Д’Агоста предяви много тежки обвинения срещу вас.

— Срещу мен ли? – попита графът и погледна към Д’Агоста – Но за какво точно става дума?

— За отвличане, опит за убийство – и обвинение, че все още държите Пендъргаст като пленник.

Изненадата, изписана върху лицето на Фоско, се засили.

— Но това е… това е нечувано! – Свали пурата, погледна Д’Агоста, после – Еспозито и отново сержанта – Вярно ли е това сержант? Наистина ли сте отправили такива обвинения?

— Да вървим – каза нетърпеливо Д’Агоста.

Макар да запази равен тон, вътрешно кипеше срещу майсторската актьорска игра. Графът наистина изглеждаше като човек, който се бори с шока и изумлението си.

— Е, щом случаят е такъв, кой съм аз, че да протестирам? – Фоско огледа пурата си, изряза крайчето й с малка сребърна ножичка и я запали – Но можете да приберете тази заповед, господин офицер. Давам на вас и на хората ви пълен достъп до замъка. Всяка врата е отворена за вас. Търсете, където пожелаете. Моля, разрешете ми да ви помогна по всеки възможен начин.

Еспозито се обърна отривисто към неколцина от карабинерите и им каза нещо на италиански. Мъжете козируваха, подредиха се в колона и излязоха.

Еспозито се извърна отново към Д’Агоста.

— Сержант, сигурно ще можете да ни заведете до стаята, където сте бил затворен за през нощта. Графе, вие ще ни придружите.

— Настоявам затова. Родът Фоско е стар и аристократичен род и ние ценим най-много от всичко честта. Тези обвинения трябва да бъдат разследвани и веднага оттеглени – каза той и изгледа Д’Агоста с едва доловимо негодувание. Д’Агоста ги поведе по галерията, минаха през всекидневната и покрай дълга редица елегантни помещения. Графът вървеше след него с характерната си лека походка и показваше различни произведения на изкуството, които биха могли да заинтересуват полковника, но той не им обърна внимание. Двама карабинери завършваха процесията. В един момент Д’Агоста изгуби ориентация. Огледа се, пристъпи напред, пак спря. В тази измазана стена имаше врата, нали така?

— Сержант? – рече Еспозито.

— Мога ли да ви помогна с нещо? – предложи Фоско. Д’Агоста надникна през една врата, отдръпна се, надникна през друга. Бяха изминали само четирийсет и осем часа, не би могъл да забрави, нали? Пристъпи напред, почука по мазилката, но тя бе стара, ронеше се и в никакъв случай не изглеждаше скорошна.

— Сержантът каза, че апартаментът, в който е бил държан като затворник, е бил в самата кула – обясни полковникът на Фоско.

Графът хвърли изумен поглед на полковника, после се извърна към Д’Агоста.

— В кулата има само един апартамент, но той не е в тази посока.

— Заведете ни да ни го покажете.

Графът ги поведе бързо по поредица от коридори и ниски и тъмни каменни стаи, без всякакво обзавеждане. – Това е най-старата част на замъка – каза Фоско. – Датира от девети век. Доста студена и потискаща е. Тук няма съвременни удобства като електричество и водопровод. Аз самият никога не отсядам тук.

След минута стигнаха до тежката желязна врата на кулата. Фоско я отключи трудно, ключалката беше ръждясала. Вратата се отвори със скърцане, а Фоско дръпна настрани паяжините. Поведе ги по стъпалата зад вратата стъпките им кънтяха в каменните пространства. След като се изкачиха на площадката, Д’Агоста спря пред вратата на апартамента им беше открехната.

— Тук ли е? – попита Еспозито.

Сержантът кимна.

Еспозито повика хората си, които пристъпиха напред, отвориха вратата и влязоха. Полковникът влезе след тях, следван по петите от Д’Агоста.

Уютният апартамент, в който бяха прекарали предишната нощ го нямаше. Килимите, библиотечните шкафове, цялото обзавеждане липсваше. Осветлението, водопроводното и канализационно оборудване – всичко, което бе монтирано в това помещение – вече го нямаше. Вместо това пред него се разкриваше една студена и тъмна камера, пълна с гниещи дърва, счупени каменни детайли, плесенясали топове тежки драперии. На пода лежеше масивен железен свещник, изкривен и ръждясал. Всичко бе покрито с дебела мантия прах. Изглеждаше като склад за изхвърлени вещи от минали векове.

— Сержант, сигурен ли сте, че това бе стаята?

Изненадата на Д’Агоста отстъпи място на изумление, сетне на гняв.

— Да, но не изглеждаше така. Изобщо не изглеждаше така. Имаше спални, баня.

В стаята се възцари тишина

„Значи това е играта“ помисли си Д’Агоста.

— Графът се е възползвал от дванайсетте часа, необходими, за да се сдобием със заповедта, за да оправи нещата. Да скрие всичко.

Еспозито прокара пръст по прахта върху старата, проядена от червеи маса, разтърка прахта между палеца и показалеца си, след това се вторачи доста внимателно в сержанта. После се обърна към графа:

— Има ли други апартаменти в кулата?

— Както сами виждате, този заема целия горен етаж.

Полковникът отново погледна Д’Агоста.

— Добре И какво стана после?      — Слязохме долу на вечеря. – Д’Агоста се стараеше гласът му да звучи спокойно. – В главната трапезария Фоско каза, че никога няма да напуснем замъка живи. Стана престрелка. Аз убих прислужника му. Веждите на графа отново отскочиха нагоре.

– Пинкетс ли?

След пет минути вече влизаха в приветливия салон. Но и той изглеждаше така, както и се опасяваше Д’Агоста: без следи от кръв, без видими следи от някаква борба. Върху масата се виждаха останките от закуска за един човек

— Надявам се да ме извините – каза Фоско и посочи наполовина изядената храна. – Заварихте ме да закусвам. Както казах, не очаквах посетители. А и пуснах прислугата си в почивка.

Еспозито обиколи стаята стиснал ръце зад гърба си. Попита:

— Сержант, колко изстрела бяха произведени?

Д’Агоста се замисли за миг.

— Четири. Три от куршумите попаднаха в Пинкетс Другият трябва да е някъде в стената над камината. Ако мястото вече не е замазано.

Но от него нямаше никаква следа разбира се. Еспозито се обърна към графа.

— Този Пинкетс, къде можем да го открием?

— Върна се в Англия за няколко седмици. Замина онзи ден – доколкото разбрах заради погребение на някой от рода му. С удоволствие ще ви дам адреса и телефонния му номер в Дорсет.

Еспозито кимна.

— По-късно.

В стаята отново се възцари тишина.

„Но той не е англичанин!“ – едва не извика Д’Агоста – „А и не се казва Пинкетс!“ Знаеше обаче, че нямаше смисъл да спори за това сега. Фоско бе подготвил всичко твърде добре. И нямаше да се остави да се улови на въдицата му – не пред полковника.

„Намери Пендъргаст. Това е най-важното“.

Двамата от карабинерите се върнаха и заговориха бързо италиански с Еспозито. Той се обърна към Д’Агоста:

— Хората ми не са открили никаква следа от колата в гаражите или някъде наблизо до замъка.

— Той очевидно се е отървал от нея.

Еспозито кимна замислено.

— От коя компания я наехте?

— От „Еврокар“.

Еспозито се обърна отново към своите хора и им нареди нещо на италиански. Мъжете кимнаха и излязоха.

— След като Фоско се върна от Флоренция, бихме затворени в старо складово помещение – каза Д’Агоста, опитвайки се отново да пребори засилващите се опасения – Мога да ви отведа до избата. Стълбището започва от килера.

— Моля – отвърна Еспозито и му даде знак да върви.

Д’Агоста поведе групата през трапезарията и обширната и празна кухня към килера зад нея. Стълбището, водещо надолу към избите, сега бе закрито от масивен шкаф от старинните му бронзови куки висяха медни тенджери и други съдове.

„Бинго!“ помисли си Д’Агоста.

— Стълбището е ей там – рече той. – Закрил го е с този шкаф.

Еспозито кимна на двамата си карабинери и те с мъка го отместиха. Д’Агоста усети как се вцепенява. Стълбището го нямаше. На негово място имаше гола стена – стара и прашна като всички останали в стаята.

— Опипайте я! – каза той, вече не можеше да сдържа разочарованието си и надигащата се в гласа му паника.

— Зазидал го е! Хоросанът трябва да е още влажен!

Полковникът пристъпи напред, извади джобно ножче и заби върха му в мазилката. Отрониха се малки сухи парченца в облак прах. Заби го още по-дълбоко. После се обърна и без да каже нищо подаде ножчето на Д’Агоста.

Той клекна и опипа основата на стената. Изглеждаше стара и прашна – даже на мястото на преместения шкаф виждаха паяжини. Отстъпи назад и огледа отново стаята. Нямаше грешка: това бе мястото.

— Графът е скрил всичко. Успял е по някакъв начин да го скрие. Тук имаше врата!

Настана ново дълго мълчание. Погледът на Еспозито срещна този на Д’Агоста, после се извърна.

Като видя нерешителността в очите му, Д’Агоста изпита още по-силна решимост.

— Да отидем при хората ви. Да претърсим цялото проклето място.

Час по-късно Д’Агоста се озова отново в централната галерия. Бяха обследвали повече коридори, салони, стаи, складове, изби и тунели, отколкото си мислеше, че може да има в един замък. Беше толкова обширен, тъй разпрострял се, че бе невъзможно да се разбере дали бяха огледали всички помещения и влажни стълбища. Мускулите му трепереха от умора. Платнената торба с микровълновото оръжие тежеше на рамото му.

Колкото повече продължаваше претърсването, толкова по-мълчалив ставаше Еспозито. През цялото време Фоско беше с тях, услужлив, търпелив, отключваше всяка врата дори от време на време предлагаше нови места за оглед. Накрая графът се прокашля.

— Бих ли могъл да ви предложа да се върнем в библиотеката ми? Там ще можем да говорим в по-уютна обстановка.

Настаниха се около камината и един от карабинерите дойде и прошушна нещо в ухото на Еспозито. Полковникът кимна, след това го освободи с един жест, а изражението му остана непроницаемо. Фоско отново му предложи пура и този път Еспозито я прие. Д’Агоста наблюдаваше всичко това и не можеше да повярва на очите си. Усещаше как яростта му се усилва, вече почти не успяваше да я овладее, а я допълваше и ужасът, и мъката. Всичко това бе нереално, беше кошмар. Еспозито най-сетне заговори, тонът му бе неутрален:+++

— Моите хора са проверили за колата. Била е върната в „Еврокар“ в 13:00 часа вчера. Сметката е подписана от А. К. Пендъргаст, платена е с карта на „Америкън експрес“. Принадлежаща на Пендъргаст. Специалният агент А. К. Пендъргаст е имал резервация за полет до Палермо в 14:30 от летището „Перитола“ във Флоренция. Все още се опитваме да разберем дали наистина е летял с този полет. Напоследък с авиолиниите се работи толкова трудно.

— Разбира се, че ще излезе, че е летял с този полет! Не разбирате ли каква е играта на Фоско?

— Сержант…

— Всичко това са глупости! – възкликна Д’Агоста и скочи от стола си. – Режисирани от Фоско! Досущ както е зазидал коридора, както е дегизирал апартамента. Досущ както е планирал всеки шибан ход!

— Сержант, моля ви – каза тихо Еспозито. – Овладейте се.

— Вие сам казахте, че си имаме работа с непоколебим човек.

— Сержант! – Този път тонът бе по-твърд.

Д’Агоста стоеше, почти обезумял от ярост, разочарование и мъка. Фоско е взел кредитната карта на Пендъргаст. Какво означаваше това? И сега този негодник се изплъзваше между пръстите му. Пендъргаст го нямаше, беше изчезнал. Сержантът направи почти нечовешко усилие да се овладее – ако не успееше, щеше да изгуби и последната си възможност. Трябваше да открие слабо място в бронята на графа.

— Значи тогава не е в замъка. Отвели са го в горите, нагоре в планината. Трябва да претърсим района

Еспозито смукна замислено от пурата си и изчака Д’Агоста да свърши. След това каза:

— Сержант Д’Агоста. Според вашата версия графът е убил четирима души, за да си върне една цигулка…

— Най-малко четирима души. Тук само си губим времето! Трябва да…

Еспозито вдигна ръка в знак да замълчи.

— Извинете ме. Вие твърдите, че графът е убил тези хора с устройството, което носите.

— Да – отвърна Д’Агоста и се опита да успокои дишането си.

— Защо не го покажете на графа?

Д’Агоста извади микровълновото устройство от торбата.

— Боже мой – възкликна Фоско и се вторачи с нескрит интерес. – Какво е това?

— Сержантът ни каза, че е микровълново оръжие – отвърна Еспозито. – Създадено от вас, използвано от вас, за да изгорите до смърт господни Лок Булард, един селянин от Бетоне и двама души в Съединените щати.

Фоско изгледа полковника, после Д’Агоста и върху лицето му се изписа изумление, а после може би и съжаление. – Значи сержантът твърди това?

— Да.

— Машина казвате? Която премазва хора, превръщайки ги в димяща купчина пепел? И че аз съм я направил? – Той разпери ръце, запазил изуменото си изражение. – Бих искал да видя демонстрация.

— Сержант, може би ще демонстрирате пред нас и пред графа как действа устройството?

Д’Агоста погледна оръжието, завъртя го в ръце. Полковникът не възрази срещу скептичния тон на графа и това не бе за чудене – устройството изглеждаше почти карикатурно.

— Не знам как се използва – каза Д’Агоста.

— Опитайте се – каза Еспозито и в неговия тон също прозвуча нотка на сарказъм.

На Д’Агоста му стана ясно, че ако можеше да го пусне в действие, това щеше да е единствената му възможност да обърне нещата. Последната му възможност.

Насочи го срещу камината, където – сякаш като нарочно предизвикателство – бе поставена прясно откъсната тиква. Опита се да проясни мислите си, да си спомни точно какво бе направил Фоско. Завъртя копчето, натисна спусъка.

Не последва нищо.

Той завъртя още копчета натисна някакъв бутон, прицели се, дръпна спусъка.

Пак нищо.

Сигурно се бе повредило по време на бягството им, когато го хвърли в храстите. Поигра си още с копчетата натискаше отново и отново спусъка с надеждата да чуе тихия бръм, който бе чул по време на демонстрацията. Но машината оставаше безмълвна и студена.

— Мисля, че видяхме достатъчно – рече тихо Еспозито.

Бавно, съвсем бавно Д’Агоста прибра устройството в платнената торба. Едва намери сили да погледне полковника. Той го гледаше втренчено, а върху лицето му бе наложена маската на скептицизма. Не, не просто на скептицизъм, а на чисто недоверие, яд и – съжаление.

Фоско също го гледаше иззад рамото на Еспозито. А след това – много бавно и преднамерено – Фоско бръкна в яката си и извади медальон на верижка и внимателно го пусна върху ризата си, като го потупа с пълната си ръка.

И изведнъж, шокиран болезнено от разкритието си, Д’Агоста позна медальона: окото без клепач над феникс, възкръсваш от пепелта. Личното послание на Фоско към него бе ужасяващо ясно.

— Ти негоднико…! – извика Д’Агоста и се втурна към графа.

В следващия миг карабинерите скочиха върху сержанта и го дръпнаха назад, задържаха го до далечната стена на библиотеката. Полковникът бързешком застана между Д’Агоста и Фоско.

— Този негодник! Това е верижката на Пендъргаст! Ето го доказателството ви! Убил е Пендъргаст и я е взел!

— Добре ли сте? – попита Еспозито графа пренебрегвайки Д’Агоста

— Нищо ми няма, благодаря ви – достолепно отвърна Фоско, седна на мястото си и приглади дрехите на огромните си гърди.

— Изненадах се, това е. Но за да уредим въпроса веднъж и завинаги, за да няма никакво съмнение… той обърна диска наопаки и върху обратната му страна очевидно износена от времето, имаше сложа гравюра на собствения герб на графа.

Еспозито погледна герба, след това се обърна към Д’Агоста и черните му очи пламнаха. Прикован от шестима мъже, сержантът не можеше да помръдне. Опита се да се овладее, да овладее гласа си. Начинът, по който графът бе произнесъл думите: „За да няма никакво съмнение…“ с ударение върху „никакво съмнение“… Това бе послание, адресирано до Д’Агоста Послание, което му съобщаваше, че бе закъснял. Тези дванайсет часа докато преброждаше бюрокрацията, за да се сдобие със заповед, се бяха оказали фатални. Отчаяната надежда, към която сержантът се бе опипал да се придържа – че графът може до е запазил живата на Пендъргаст, че го е задържал като пленник – потрепери и угасна. Пендъргаст бе мъртъв. „За да няма никакво съмнение.“

Еспозито протегна ръка на графа.

— Тук свършихме, графе. Бих искал да се извиня за безпокойствието и да ви благодаря за участието в тази досадна работа.

Графът склони любезно глава.

— Никакво безпокойство, полковник. Моля ви – След това погледна към Д’Агоста. – Изпитвам жал към него.

Еспозито и Фоско се ръкуваха.

— Ние ще тръгваме – каза Еспозито. – Няма нужда да ни изпращате.

След тези думи той се поклони на Фоско и без да обръща внимание на Д’Агоста излезе от стаята.

Карабинерите пуснаха сержанта. Той взе платнената торба и се запъти към вратата. Пред очите му се мержелееше червена мъгла. На вратата спря и се обърна към Фоско.

— Мъртъв си – едва успя да произнесе. – Ти…

Но думите заседнаха в гърлото му, след като видя обръщащия се Фоско – едрите му черти и влажните устни се бяха разтеглили в ужасяваща усмивка. Д’Агоста не бе виждал нищо подобно – злобна, триумфална, гротескна и тържествуваща усмивка. Дори да бе заговорил, графът не би могъл да му предаде по-ясно съобщение: той бе убил Пендъргаст.

В следващия миг усмивката се скри зад облак дим от пурата му.

Докато крачеха обратно през галерията, през ниско окосената морава през портите на вътрешния двор, полковник Еспозито не каза нищо. Продължи да мълчи и когато колите поеха надолу по тесния път, покрай кипарисовите дървета и маслиновите горички. Чак когато излязоха на главния път за Флоренция, той се обърна към Д’Агоста:

— Сгреших в преценката си за вас, господине – каза той с нисък, студен тон. – Посрещнах ви с добре дошли, дадох ви необходимите документи, сътрудничех ви във всяко отношение. В отговор на това вие се опозорихте и унизихте мен и хората ми. Ще извадя късмет, ако графът не подаде оплакване срещу мен за това нахлуване в дома му и за обида на личността му.

Полковникът се приведе по-наблизо.

— Можете да смятате от този момент нататък всичките си официално издадени от нас права за отнети. Писмената работа по обявяването ви за персона нон грата в Италия ще отнеме известно време, но ако бях на ваше място, господине, бих напуснал страната с първия възможен полет.

След това Еспозито се облегна назад и с каменно изражение се загледа навън, без да произнесе повече нито дума

86.

Наближаваше полунощ, когато граф Фоско приключи с обичайната си вечерна разходка и леко задъхан се върна в главната трапезария на замъка. Независимо дали се намираше в града или в провинцията, имаше навика да прави кратка разходка заради здравето си. А дългите галерии и коридори на замъка Фоско предлагаха почти безкрайно разнообразие от възможности за скитане.

Настани се в кресло срещу голямата камина и стопли ръцете си на веселия огън, пропъждайки влажната прегръдка на замъка. Ще си пийне чаша бордо и ще постои тук известно време, преди да си легне: ще постои и ще съзерцава края на един успешен ден.

Краят всъщност на едно успешно начинание.

След като на хората му бе платено, те се пръснаха из хижите и стопанските постройки на имението. Малката полицейска част си бе отишла заедно със сержант Д’Агоста и неговите изблици и нападки. Той сигурно скоро щеше да полети обратно към Ню Йорк. Слугите щяха да се върнат чак в утрото на следващия ден. Замъкът бе потънал в пълна тишина сякаш изпаднал в бдение.

Фоско се изправи, наля си чаша бордо от бутилка на старинния бюфет, след това се върна в удобното си кресло. През постелите няколко дни стените на замъка ечаха от най-различни звуци и шумове. Сега, напротив бяха почти неестествено тихи.

Сръбна от виното, намери го за превъзходно.

Колко жалко, че го нямаше Пинкетс, или по-скоро Пинкети, да откликне на всяка негова потребност. Много жалко бе като си го представи погребан в необозначен гроб в семейната гробница. Щеше да бъде трудно, дори невъзможно някой да го замени. Истината беше, че както си седеше там, в тази огромна и пуста зала, Фоско усети известна самота.

Но после си напомни, че не беше сам. Пендъргаст му правеше компания, или поне – трупът му.

Фоско се бе сблъсквал в миналото с множества противници, но никой не бе демонстрирал ума и силата на Пендъргаст. Всъщност ако не беше предимството на Фоско, че бе на свой терен – с къртиците му в полицията и навсякъде другаде, с отдавна узрелите му, добре съставени планове, с предвидени действия при всякакви непредвидени обстоятелства – цялата тази работа можеше да свърши и другояче. Затова тазвечерната разходка на Фоско го отведе отново долу – много дълбоко под земята – до сегашния дом на Пендъргаст. Просто да се увери. Както и очакваше, новоиззиданата и добре дегизирана стена си беше такава, каквато я бе оставил. Почука по нея, вслуша се, извика тихо, но отговор, разбира се, не последва. Бяха изминали почти трийсет и шест часа. Несъмнено добрият стар агент бе вече мъртъв. Той отпи от бордото и се отпусна в креслото, наслаждавайки се на успешния изход. Имаше, разбира се, един нерешен пробием – сержант Д’Агоста. Фоско си спомни яростта, безсилният, убийствен гняв, изписан върху лицето на полицая, докато излизаше от стаята. Фоско знаеше, че тази ярост скоро щеше да стихне. И на нейно място щеше да се появи примирение, после – несигурност, и накрая – страх. Защото досега Д’Агоста сигурно вече бе разбрал с какъв човек си имаше работа. Той, Фоско, обаче нямаше да забрави. Щеше да реши този проблем, да приключи работата, да накара Д’Агоста да си плати за убийството на Пинкети и същевременно да прибере обратно хитрото си малко изобретение.

Но нямаше защо да бърза. Изобщо нямаше защо да бърза.

Докато си пийваше бордото, Фоско се сети, че имаше и втори проблем – Виола, лейди Маскелене. Спомни си за нея – как обработваше малкото си лозе, как силните й крайници бяха загорели от средиземноморското слънце. В държането й, в движенията й имаше смесица от добро възпитание, котешки атлетизъм и сексуалност, които той бе намерил за възхитително възбуждащи. Диалогът с нея бе искрящо жив, какъвто не бе водил с никоя друга жена. Тя пращеше от жизненост. Можеше да внесе топлина навсякъде, където отиде – дори в замъка Фоско.

Съвсем лек шум, като че окапали листа прошумоляха върху скала, долетя откъм тъмнината, някъде извън стаята.

Фоско се спря на половин глътка.

Бавно остави чашата, изправи се и отиде до главния вход на салона. Зад него се намираше дълга галерия, осветена само от луната и няколко свещника по стените. Покрай стените бяха подредени дълги редици рицарски брони, които проблясваха едва-едва на слабата светлина.

Нямаше нищо.

Фоско се обърна замислен. Старият замък бе пълен с плъхове; крайно време бе да накара главния градинар отново да се заеме с тях.

Пое обратно към камината побиха го студени тръпки, които не можеха изцяло да бъдат отдадени на хладния въздух.

Пак се спря. Знаеше, че има едно нещо, което би възвърнало доброто му настроение.

Зави покрай огъня и отиде до малката врата, която водеше към личната му работилница. Прекоси тъмното помещение, проправяйки си път сред лабиринта от лабораторни маси и изправени върху пода уреди, и стигна до дървената ламперия на стената в дъното. Коленичи, прокара ръка по лакираното дърво и намери малкото ключе. Натисна го. Един от дървените панели над него се открехна с тихо изщракване. Графът се изправи, отвори широк панел, зад който се показа голям сейф, вграден в каменната стена. Набра кода на клавиатурата му и вратата се отвори рязко. Внимателно, почтително, графът бръкна вътре и извади малката, с форма на ковчег дървена кутия, в която бе страдивариусът – Стормклауд.

Отнесе кутията в трапезарията и я постави върху масата до стената, далеч от топлината на огъня, не я отвори веднага, за да може бавно да свикне с промяната температурна. След това се върна на мястото си. В сравнение със студа в лабораторията, тук, пред огъня бе приятно топло. Отпи ще една глътка бордо и си помисли какво да изсвири. Нещо от Бах? Крещящият Паганини? Не, нещо просто, нещо чисто и освежаващо. Вивалди „Пролет“ от „Четирите годишни времена“.

След няколко минути се надигна отново, отиде до цигулката, отвори бронзовите скоби и вдигна капака. Не започва да свири, още не: трябваше да минат поне още десет минути, за да се пригоди инструментът към околната температура и влажност. Само гледаше като оглупял чудотворния и мистериозен лак, чувствените форми на цигулката. Докато я съзерцаваше, Фоско усети как го обзема неимоверна радост, чувството за съвършенство.

Върна се в удобното си кресло, разхлаби вратовръзката, разкопча жилетката си. Стормклауд се бе върнала там, където й беше мястото: в седалището на рода. И именно той я бе върнал от лапите на забравата. Струваше си разходите, екстравагантното планиране, опасностите, отнетите човешки животи. Струваше си цялата цена, цялата борба. Докато гледаше и поруменяваше от топлината на огъня в камината, на Фоско му се стори, че инструментът не бе от този свят. По-скоро гласът – песента – принадлежеше на един по-добър свят, който ще дойде…

В стаята бе станало много топло. Той се изправи, взе ръжен и избута цепениците назад, извърна креслото си от огъня „Пролет“. Свежата, жизнена мелодия прозвуча в съзнанието му, сякаш вече я свиреше. Още пет минути. Той свали вратовръзката си и разкопча най-горното копче на ризата си.

Една цепеница изпращя силно в камината и го сепна; той подскочи, бордото се разля от чашата му върху разкопчаната жилетка.

Бавно седна отново, питайки се на какво се дължеше това чувство на безпокойство. На нерви: цялата тази работа му се бе отразила по-силно, отколкото си мислеше. Стомахът му се сви леко и той остави чашата с бордо. Може би трябваше да вземе нещо по-силно за храносмилането: глътка калвадос, грапа или, още по-добре – една от билковите настойки, произвеждани от монасите в Монте Сенарио.

Изпита още по-силно усещане за нарушено храносмилане. Изправи се, отиде до бюфета – колко необичайно тежък се чувстваше на нозете си – и извади малка бутилка „Амаро Боргини“, наля си чашка с червеникаво-кафява точност и се върна в креслото си. Стомахът му се бунтуваше неудържимо, той сръбна една, а после и втора глътка от горчивия ликьор. И докато го правеше, дочу нов звук – като от човешка стъпка до вратата.

Надигна се малко, но почувства слабост и седна отново. Нямаше никого, разбира се. Не можеше да има. Слугите бяха освободени за няколко дни. Въображението му си правеше номера с него. Дължеше се на напрежението през последните дни. Годинките му вече бяха станали множко за такива роботи.

Вътрешностите му почти завираха от това лошо храносмилане и той обърна чашката, размърда се в креслото, опита се да се настани по-удобно. Горещината в стаята ставаш потискаща, но майната й, нямаше кой да угаси огъня. Въздъхне тежко и потрепери. Ще се успокои, след това ще извади Стормклауд и ще върне предишното си настроение с живо изпълнение на „Пролет“.

Само че успокоението не идваше. Изпита как по тялото му пропълзява някаква странна потиснатост – напрежение, което се наслагваше бавно, пласт върху пласт отвътре навън. Той не бе от лошо храносмилане; разболяваше се. Избърса чело с носната си кърпа и почувства, че сърцето му биеше прекалено бързо. Сигурно се бе простудил в криптата: от вдигането на онези тежки тухли, а пък после и при второто си слизане в онези лепкави, мрачни дълбини. Ще отиде на почивка; още утре ще тръгне даже. На остров Капрая, рече си той там ще бъде чудесно…

Протегна трепереща ръка към чашата с амаро, но ликьорът изведнъж бе придобил друг вкус, усети го като смесица от разтопена смола и оцет в устата си – горещ, дори в ръката му. Парещ. Той се изправи с вик, чашата падна и се разби на парченца върху пода. Фоско се завъртя, залитна, изправи се.      По дяволите, какво става?

Пое с мъка дъх, усети очите си да парят, устата му пресъхна, а пулсът му се ускори още. В един миг се запита дали нямаше някакъв пристъп или може би сърдечен удар. Беше чувал, че инфарктите често започват с подобно усещане: усещане, че нещо, нещо съвсем не е наред. Но не изпитваше болка в гърлите или в ръката. Вместо това ужасната вътрешна потиснатост нарастваше все повече и повече, докато не го обгърна изцяло. Самите му черва сякаш се гърчеха. Огледа се отчаяно, но нищо – нито бутилката с бордо, нито цигулката, нито мебелите, нито разкошните гоблени – нищо не му предлагаше някакво обяснение.

Усещаше вътрешностите си да се гърчат, да завират. Очите му потрепваха, замигаха неудържимо, устата му се изкриви в гримаса, пръстите му се разтрепериха. Топлината бе такава, че сякаш някой го задушаваше с горящо одеяло. Усещаше кожата си така, сякаш бе покрита цялата с пчели. И страхът, и топлината вече се надигаха в него като едно: като непоносима, непреодолима горещина, която нямаше нищо общо с огъня в камината.

И той изведнъж се сети. Вече знаеше.

— Д’Агоста – извика задавено, но гърлото му се сви и не можа да каже нищо повече.

Обърна се към затворената врата на салона залитна напред, строполи се с трясък върху страничната масичка изправи се на капене. Мускулите му се свиваха и разпускаха в спазми, ала с огромно усилие на волята той запълзя напред.

— Копеле…! – издаде сподавен вик.

В следващия миг крайниците му сякаш заживяха свой собствен живот, потрепваха, свиваха се и се разпущаха неудържимо. Оставаха му обаче само няколко стъпки; той направи ново нечовешко усилие, сграбчи дръжката на вратата. Тя пареше и той усети как кожата му зацвърча, ала въпреки това не я пусна надигна се, завъртя я беше заключена.

Рухна със сподавен писък до стената и изпадна в гърч. Горещината се засилваше и засилваше, течеше досущ като лава в жилите му. Ужасен пронизителен вой, също като бръмченето на гигантски комар, изпълни главата му. Какво подушваше да гори? Изведнъж графът се вдърви. Челюстите му се сключиха неволно и заскърцаха с такава сила, че зъбите му се напукаха и разцепиха. И сега вече многобройните му грехове и крайности се появиха пред очите му в ужасяваща мъгла. Горещината продължаваше да се увеличава – вече непоносима, ала все по-силна и по-силна, пъклена агония, която никога не си бе представял за възможна – Фоско усети как зрението му се замъглява странно. Погледът му пробяга из стаята и се спря върху огъня, докато самата реалност не започна да се изкривява, да се разпада и той започна да вижда неща отвъд нея.

„… О, Исусе мили, каква е тази тъмна сянка, издигаща се от огъня?“

И накрая, призовал и последните остатъци от волята, която притежаваше – въпреки изпочупените си зъби и пълната с кръв уста, въпреки надебелелия език, който не искаше да помръдне, – Фоско започна нечленоразделно, в нещо средно между гаргара и стон, думите на Отче наш.

„Отче наш…“

Почувства как кожата му се покри с плюски, мазната му коса се накъдри и запуши. Заби пръсти в каменния под, в агонията си изтръгна ноктите, за да изрече думите:

„… Който си на небесата…“

На фона на пронизителното бръмчене в главата си Фоско чу сякаш надигаш се от най-големите дълбини на света – онзи силен и ужасяваш смях, не на сержант Д’Агоста не и на което и да било друго човешко същество.

„…Да се свети…“

Опита се с последно нечовешко усилие на волта да продължи молитвата, но подкожната мазнина вече завираше под устните му.

„… Да се свет… т… т…“

И накрая вече настана мигът, в който не можеше да издаде никакъв звук, дори писък.

87.

Брайс Хариман се мушна в изпълнения със застоял въздух и цигарен дим кабинет на главния си редактор – Рупърт Ритс. Беше очаквал дълго този миг и бе решен да му се наслади, да го проточи колкото е възможно по-дълго. Щеше да разказва тази история на децата и на внуците си, да я опише в мемоари. Щеше да е един от онези мигове, на които щеше да се наслаждава през целия си живот.

— Хариман! – Ритс заобиколи писалището си, това бе неговата представа за проява на уважение – и кацна на ръба му – Сядай.

Хариман седна. Защо не? Нека Ритс да поговори малко началото.

— Статията ти за Хейуърд и онзи Бък, бе доста хубава. Почти ми е мъчно, че онзи смахнат проповедник го върнаха в Оклахома. Надявам се да се върне в Голямата ябълка, след като изтече изпитателният му срок. – Той се засмя и взе лист хартия от писалището си. – Ето нещо, което се обзалагам, че ще ти е интересно да чуеш: ръчната продажба за приключващата днес седмица. – Размаха листа пред лицето на Хариман. – С деветнайсет процента по-голяма отколкото за същия период на миналата година с шест повече от миналата седмица, шейсет процента продаден тираж.

Ритс се ухили, сякаш ръчната разпродажба и тиражът на „Ню Йорк поуст“ бяха алфата и омегата за съществуването на Хариман. Хариман се облегна на стола си, слушаше с изкуствена усмивка на лице.

— И виж това. Приходите от реклама са нараснали с три и половина процента.

Нова пауза, за да може Хариман да проумее и да се възрадва на тази поразителна новина.

Ритс запали цигара. Затвори с щракване запалката си, вдиша дима.

— Хариман, не си мисли, че не знам на какво се дължи това. Това бе твоята поредица от начало до край ти го направи. Е, и аз помогнах с някои идеи тук и там, с опита си, насочвах те веднъж-дваж в правилната посока – но заслугата е твоя.

Ритс замлъкна, сякаш очакваше нещо. Какво? Възторжени благодарности от коленичилия подчинен? Хариман се изтегна назад, сетне се усмихна.

— Във всеки случай, както казах, това е твое дело. И беше забелязан, повтарям – забелязан от хората на върха.

Кои хора – зачуди се Хариман. Самият голям шеф? Това му прозвуча като шега. Та той навярно дори не мажеше да влезе в клуба на баща си.

И Ритс хвърли бомбата си:

— Следващата седмица искам да бъдеш мой гост на годишната вечеря на Нюз корпорейшън в „Тавърн“ на „Грийн“. Това не бе просто моя идея – макар че я одобрих от все сърце. Идеята беше – и той извъртя очи нагоре, сякаш някакъв божествен домакин бе отправил поканата – негова. Иска да се запознае с теб, да стисне ръката ти.

„Да се запознае с мек да стисне ръката ми“. Това бе красиво. Господи, това бе наистина красиво. Нямаше търпение да го каже на приятелите си.

— Със смокинги, ти имаш ли смокинг? Ако нямаш, аз вземам моите под наем от едно място срещу „Блумнигсдейлс“. С намаление, най-добрите смокинги в града.

Хариман не мажеше да повярва на ушите си. Какъв смотаняк. Дори не се срамува да си признае, че наема смокинги.

— Имам един-два, благодаря – отвърна хладно.

Ритс го изгледа малко странно.

— Ти добре ли си? Знаеш за годишната вечеря, нали? Искам да кажа, че аз съм от трийсет години в този бизнес и трябва да ти кажа, че тя наистина е нещо специално. В четвъртък вечер, напитки – в шест в Кристалната зала, вечерята – в седем. Поканен си и можеш да доведеш един гост. Доведи гаджето си, ако имаш такова.

Хариман се наведе напред.

— Боя се, че това няма да е възможно.

— Е, ела сам тогава. Няма проблеми.

— Не ме разбрахте. Изобщо не мога да дойда. Имам други ангажименти.

— Какво?!

— Зает съм.

Последва шокирано мълчание. След това Ритс скочи от мястото си.

— Зает ли рече? Ти чу ли ме какво ти казах? Говорех за вечеря със самия него! Говоря за шибаната годишна вечеря на Нюз корпорейшън!

Хариман се изпрали и отупа ръкава си, върху който бе паднала пепел от размаханата цигара на развълнувания Ритс.

— Приех назначение като репортер във вестник с име „Ню Йорк таймс“. Маже би сте чували за него. – Харман извади плик от джоба си, – Ето оставката ми – Остави плика върху писалището, току до излъсканото място, където се покатерваше да седне Ритс.

Ето това беше Речено-сторено. Беше проточил мига докрай. Нямаше смисъл да губи повече времето си трябваше да подрежда новия си кабинет, да свърши сума неща. В крайна сметка Бил Смитбак щеше да се върне от дългия си меден месец в понеделник и да завари изненада: Брайс Хариман, старши репортер, колега, заел кабинета до неговия.

Е, това вече щеше да бъде приятна картинка.

Господи, животът бе хубав.

Обърна се и тръгна към вратата, обърна се само да хвърли един последен поглед на зяпналия Ритс, който за пръв път не намери какво да каже.

— Ще се видим пак, старче – рече Хариман.

88.

Големият реактивен самолет се стовари с подскок върху пистата, издигна се леко, след това се приземи окончателно и реверсираните двигатели изреваха.

Докато намаляваше скоростта си, по вътрешната радиоуредба се чу ленив глас.

— Говори командирът на самолета. Приземихме се на летище „Кенеди“, веднага щом получихме разрешение от кулата, сега рулираме към терминала. Междувременно моля да останете по местата си. Извинете за лекото друсане от турбуленцията преди малко. Добре дошли в Ню Йорк.

Тук-там в морето от пребледнели като платно лица се чуха аплодисменти, които бързо стихнаха.

— Леко друсаме – промърмори мъжът от седалката до прохода – Така ли му казват сега? Леко друсане, как ли не! Никой не може да ми плати толкова, че да се кача пак на самолет след всичко това.

Обърна се и смушка с лакът съседа си.

— Не се ли радваш, че си отново на земята, приятел?

Смушкването върна Д’Агоста към настоящето. Извърна се бавно от прозореца, през който гледаше, без да вижда, и погледна мъжа.

— Какво има?

Онзи изсумтя, не можеше да повярва на ушите си.

— Хайде, престани да се правиш на толкоз печен. Боже мой, собственият ми живот мина пред очите ми най-малко два пъти през последния половин час.

— Извинете – каза Д’Агоста и се обърна отново към прозореца – Просто не обърнах внимание.

* * *

Д’Агоста прекоси вдървено, с куфар в ръка, терминала, след като мина през митницата. Хората около него разговаряха възбудено, прегръщаха се, смееха се. Мина покрай тях почти, без да ги забелязва гледаше право напред.

— Вини! – долетя отнякъде глас. – Ей, Вини. Насам!

Д’Агоста се обърна и видя Хейуърд, която му махаше и си пробиваше към него път през тълпата. Лора Хейуърд, красива в тъмния си костюм, с лъскавата си черна коса и с очи, тъй тъмносини, като водите край Капрая. Усмихваше се, ала усмивката не се отразяваше в тези перфектни очи.

— Вини – рече тя и го прегърна – О, Вини.

Ръцете му машинално я обгърнаха. Усещаше приятната сила на прегръдката й; топлината на дъха й по врата си: натиска на гърдите й върху своите. Подейства му като електрически удар. Наистина ли бяха минали само десет дни след последната им прегръдка? Потрепери: почувства се странно като плувец, който се бори да изплува от много голяма дълбочина.

— Вини – прошепна тя. – Какво мога да кажа?

— Не казвай нищо. Не сега. Може би по-късно.

Тя бавно го пусна.

— Боже мой, какво се е случило с пръста ти?

— Случи му се Лок Булард.

Поеха през багажното отделение. Мълчанието им продължи прекалено дълго и стана неловко.

— Какво става тук? – най-сетне попита неубедително той.

— Не е станало нищо особено след обаждането ти снощи. Нашите детективи продължават да работят по убийството на Кътфорт. По техническите подробности. И доколкото чувам, шефът на Саутхамптънското полицейско управление вдига голяма патърдия, че не напредват по убийството на Гроув.

Д’Агоста изскърца със зъби, понечи да заговори, но Хейуърд сложи пръст върху устните му.

– Знам. Знам. Но такъв е понякога характерът на работа. Бък вече липсва в картинката и „Поуст“ се зае с други неща. Кътфорт най-сетне вече го няма на първа страница. Очевидно ще остане просто още едно от неразкритите убийства. Както и това на Гроув, разбира се.

Д’Агоста кимна.

— Удивително е, че е бил Фоско. Направо съм поразена.

Д’Агоста поклати става.

— Ужасно е да знаеш кой е престъпникът, но да не можеш да направиш нищо.

Чу се звуков сигнал, жълта светлина започна да примигва отгоре и конвейерната лента тръгна.

— Аз можах да направя нещо – рече тихо той.

Хейуърд го погледна изненадана.

— Ще ти обясня в колата.

* * *

Десет минути по-късно вече бяха на магистралата „Ван Уик“, на половината път до Манхатън. Хейуърд шофираше, а седналият до нея Д’Агоста гледаше разсеяно през прозореца.

— Значи всичко е било за една цигулка – каза Хейуърд – Цялата шибана работа за една цигулка. За една скапана цигулка.

— Тази не е обикновена цигулка.

— Не ме интересува. Не си е струвала всичките тези убийства. И особено пък не е струвала… – тук тя спря, сякаш се колебаеше да не наруши някакво неписано правило установено помежду им. – Къде е тя сега?

— Пратих я по специален куриер на една жена на остров Капрая. Произхожда от цигуларски род. Тя ще я върне на рода Фоско, когато реши, когото се появи новият наследник. Кой знае защо, но си мисля, че Пендъргаст би искал да постъпя така.

Името на Пендъргаст се споменаваше за първи път между тях.

— Знам, че не можеше да ми обясниш по телефона – продължи тя. – Но какво точно стана? Имам предвид, след като отведе италианската полиция в замъка на Фоско вчера сутринта?

Д’Агоста не отговори.

— Хайде, Вини. По-добре ще е да говориш за това.

Сержантът въздъхна.

— Прекарах целия ден в претърсване на района на Кианти. Говорих с фермери. Със селяни. С всички, които биха могли да са видели нещо, да са чули нещо. Проверявах в хотела си за постъпили съобщения. Не излезе нищо, разбира се. Но трябваше да съм сигурен, нали разбираш, абсолютно сигурен.

Хейуърд зачака той да продължи. След малко това стана

— Работата е там, че дълбоко в себе си вече бях сигурен. Претърсихме замъка. А и след това пък как ме погледна Фоско, с онзи ужасен поглед. Ако го беше видяла… – Той поклати глава – Към полунощ се върнах в замъка. Влязох оттам, откъдето избягахме. Бях отделил време да разбера как действа микровълновото устройство. И тогава аз го използвах. За последен път.

— Въздал си правосъдие на Фоско. Отмъстил си за партньора си. Аз щях да сторя същото.

— Наистина ли? – попита тихо Д’Агоста.

Хейуърд кимна.

Той се размърда неспокоен.

— Няма кои знае колко повече за разказване. Прекарах тази сутрин във Флоренция, проверявах в болници, морги, полицейски доклади. Повече да се намирам на работа, отколкото за нещо друго. След това взех самолета.

— Какво направи с онова оръжие?

– Разглобих го, разбих го на парчета и ги изхвърлих поне в половин дузина кофи за смет във Флоренция

Тя кимна.

— А какви са плановете ти сега?

Д’Агоста сви рамене. Изобщо не бе мислил затова

— Не знам. Навярно ще се върна в Саутхамптън. Да ме мъмрят.

Лека усмивка се появи върху лицето й.

— Не чу ли какво ти казах? Шефа го мъмрят. Върнал се от почивка и се опитва да отбие атаките, които се носят отвсякъде. Браски ще кандидатства за шеф на следваните избори и има изгледи да ги спечели.

– Още по-зле за мен.

Тя премина в друго платно.

— Има още нещо, което трябва да знаеш. Отмениха замразяването на назначенията в НПУ. Това означава, че можеш отново да работиш в големия град. Да се върнеш на старата служба.

Д’Агоста поклати глава.

— Няма начин. Нямаше ме доста време. Вече съм стар за тая работа.

— Не си отсъствал чак толкова дълго. Назначават отново по старшинство. А и с твоя опит в Саутхамптън и като връзка с ФБР… – Тя замлъкна, за да се включи в рампата към магистралата за Лонг Айлънд. – Разбира се, не можеш да постъпиш в моя отдел. Но има вакантни места в няколко от участъците в центъра.

Д’Агоста замълча малко, за да обмисли чутото. След това я погледна рязко.

— Чакай малко. Да си върна старата служба, вакантни места в центъра. Да не би случайно да имаш нещо общо с това, а? Да си говорила с Рокър или нещо подобно?

— Кой, аз ли? Нали знаеш от кои тип ченгета съм. Спазвам правилата. Госпожица „Строги правила“.

Ала зад усмивката й явно се криеше нещо по-дълбоко.

Пред тях се мержелееше тунела Куинс, призрачно осветен от луминесцентни тръби. Хейуърд плавно се включи в лентата E-Z.

Д’Агоста я гледаше от дясната седалка: красивите черти на лицето й, извивката на носа, леко намръщена в съсредоточаването си да се справи с вечерния трафик. Беше чудесно просто да я види отново, да бъде до нея. И все пак не можеше да избяга от опустошителната мъка, която го обгръщаше. Сякаш бе понесъл някаква празнота. Някакъв вакуум, който не можеше да бъде запълнен.

— Права си – рече той, като влязоха в тунела. – Няма значение, че това е най-скъпоценната цигулка, правена някога. Не си струваше Пендъргаст да умре. Нищо не си струва толкова.

Хейуърд не откъсваше очи от пътя.

— Не знаеш със сигурност, че е мъртъв.

Д’Агоста не отговори. Вече си бе повтарял тези думи веднъж, дважди, хиляди пъти. Винаги когато нещата се обърнеха срещу тях – когато изглеждаше, че няма начин да оцелеят. – Пендъргаст ги беше спасявал. От време на време това изглеждаше почти като чудо. И все пак, този път Пендъргаст не се появи. Този път нещата изглеждаха по-различни.

Имаше и още едно усещане, от което изпитваше почти физическа болка. То бе свързано с образа на Пендъргаст, застанал на поляната, заобиколен от кучета. Всички – ловците, водачите, биячите – приближават „Само един от нас може да се измъкне. Няма друг начин.“

Д’Агоста усети как гърлото му се свива.

— Права си. Нямам доказателства. Освен може би това. Той бръкна в джоба си и извади платинената верижка с медальона: око без клепачи над феникс, възкръсващ от пепелта сега нащърбен и отчасти стопен. Верижката, която бе откъснал от горящия, димящ труп на Фоско. Вгледа се в нея за миг. Сви ръката си в юмрук и притисна кокалчетата към зъбите си. Изпита нелепото желание да се разплаче.

Но най-лошото от всичко бе, че Д’Агоста знаеше – той би трябвало да остане на хълма. Искаше му се повече от всичко на света той да бе останал там.

– Във всеки случай досега той би ми се обадил. Или на теб. Или на някого. – Той замълча за миг и продължи: – Не знам как ще кажа на Констанс.

— На кого?

— На Констанс Грийн. Неговата подопечна.

Преминаха през останалата част от тунела в мълчание и най-накрая излязоха в манхатънската нощ. Тогава Хейуърд улови ръката му.

— Остави ме някъде – каза той със свито сърце – На гара Пей например, ще взема влака за Саутхамптън.

— Защо? – отвърна с въпрос тя. – Там нищо не те чака. Твоето бъдеще е тук, в Ню Йорк сити.

Д’Агоста замълча, а колата продължи пътя си на запад – покрай „Парк“, покрай „Медисън“, покрай Пето авеню.

— Имаш ли къде да отседнеш града? – попита тя.

Д’Агоста поклати глава.

— Аз – понечи да каже нещо тя, но млъкна.

Д’Агоста се надигна и я погледна.

— Какво?

Не можеше да твърди със сигурност, но на отразената светлина от уличните лампи му се стори, че тя се изчервява.

— Просто си мислех. Ако се връщаш в НПУ и ще работиш тук, в града, ами, защо не отседнеш при мен? За известно време – добави бързешком тя. – Нали разбираш, да видим как ще потръгне.

Отначало Д’Агоста не отговори. Просто гледаше прелитащите отражения на светлините върху предното стъкло.

Най-сетне осъзна доста рязко при това, че трябваше да се отпусне. Да се отпусне поне засега. Миналото бе минало и свършено. Утрото бе неизвестно, предстоеше да дойде. Той нямаше власт и над двете. Можеше да има власт само над живота си – тук и сега. Знаеше, че тези мисли не подобряваха нещата, но поне ги правеха по-лесни за понасяне.

— Виж, Вини – каза Хейуърд с нисък глас. – Няма значение какво казваш. Аз просто не мога да повярвам, че Пендъргаст е мъртъв. Нещо вътре у мен ми казва, че той е жив. Той е толкова непобедим, колкото може да бъде едно човешко тяло. Излъгал е смъртта хиляди пъти. Ще го направи някак си отново. Знам, че ще го направи.

Д’Агоста се усмихна леко.

Светофарът пред тях светна червено. Тя спря и се обърна да го погледне.

— Е, идваш ли с мен, или какво? Не е учтиво да караш една дама да пита два пъти.

Той се обърна към нея и стисна ръката и

— Мисля си, че това ще ми хареса – рече той и усмивката му стана по-широка – Мисля, че даже много ще ми хареса

ЕПИЛОГ

Студеното ноемврийско слънце грееше, но не топлеше мрачните устои на замъка Фоско. Градината бе пуста; мраморният фонтан ромолеше, но на кого? Зад стените на замъка мъртви листа се виеха във върхушка над чакъла на паркинга и скриваха следите от множеството автомобили, които бяха дошли и си заминаха по-рано през деня. Сега всичко бе тихо. Тесният път, които водеше надолу по планинския склон, бе пуст. Един самотен гарван бе кацнал върху зъберите на бойната кула и оглеждаше мълчаливо долината на река Греве

Съдебният лекар бе откарал трупа на Фоско около десет сутринта. Полицаите се бяха позабавили малко повече, правеха снимки, снемаха показания, търсеха доказателства, но не намериха нищо ценно. Асунта, която бе открила трупа бе откарана, пребледняла и объркана, от сина си. Неколцината останали прислужници също си бяха заминали, възползвайки се от неочакваната ваканция. Нямаше и причина да остават. Най-близкият родственик на Фоско – далечен братовчед, почиваше в Коста Смералда на остров Сардиния и щеше да пристигне най-рано след няколко дни. Освен това никой не изпитваше желание да се задържа в място, посетено по такъв зловещ начин от смъртта. И затова замъкът бе оставен замислен сам в сенките и тишината.

Никъде тишината не бе тъй дълбока както в старинните проходи, които просичаха скалата далеч под избите на замъка. Тук дори го нямаше шумоленето на вятъра, който да смути покоя на прашните гробници и каменните саркофази в отдавнашни мъртъвци.

Най-дълбокият от тези проходи, прокопан от етруските в самата скала преди повече от три хиляди години, се виеше надолу в тъмните дълбини и стигаше до края на хоризонтален тунел. В дъното на тунела се издигаше тухлена стена, пред която бяха разпръснати кости. Тунелът бе тъмен, дори когато бе осветен с факел, и щеше да бъде почти невъзможно да се разбере, че стената е издигната само преди четиринайсетина часа запечатвайки древна гробница, костите на, чийто обитател, неизвестен лонгобардски рицар, бяха изнесени и пръснати в прахта.

Старинната гробница зад тухлената стена бе толкова голяма, колкото да побере един човек. От нея не се чуваше никакъв звук. Тъмнината бе толкова дълбока, че дори самият ход на времето изглеждаше забавен.

Но един приглушен звук наруши покоя: едва доловим шум от стъпки.

Нещо изтопурка и върху земята падна чанта с инструменти. Тишината се възцари отново, но за кратко. След това се чуха шумове, които не можеха да бъдат сбъркани стържене на желязо по хоросана, острото биене на чук върху длето.

Ниският звук от ударите продължаваше методично, ритмично, като цъкаме на часовник. Минаха няколко минути и чукането спря. Малко тишина и отново се чу тихо драскано по хоросана, хрущене на тухли, още няколко остри удара с длетото и изведнъж в гробницата се появи слаба светлина, която очертаваше правоъгълен отвор в горната част на стената. С тихо стържене, бавно, милиметър по милиметър бе измъкната тухла. След това мека жълта светлина нахлу през новия отвор и прониза мрака на гробницата.

Миг по-късно в греещия правоъгълник се появиха две очи и се взряха с любопитство, може би – дори с опасение.

Две очи: едното светлокафяво, другото – синьо.

КЪМ ЧИТАТЕЛИТЕ

Някои читатели ще забележат, че тази книга сме направени нещо доста необичайно. Маже би някои английски професори ще поклатят глави почуда, че е възможно да се направи такава отвратителна простъпка срещу една велика литература.

Става дума за това колко безцеремонно сме взели образа на граф Изидор Отавио Балдасаре Фоско от страниците на „Жената в бяла“ – великият роман от викторианския автор Уилки Колинс и сме го пренесли смело в „Огън от Ада“ За онези, които не познават Колинс, ще споменем, че той е всред създателите на съвременния детективски роман с публикуването на книгата си „Лунният камък“. По наше мнение „Жената в бяло“, публикуван няколко години по-рано, през 1860-а, е най-добрият му роман и една от най-популярните книги от викторианската епоха. Днес тя е почти забравена.

Молим за извинение, че откраднахме образа на граф Фоско. Ала това е и най-голямата възхвала, която можем да отдадем на един от любимите ни писатели, който определено, а повлиял върху прозата ни. Ние сме дълбоко задължени на Уилки Колинс, както са му задължени и всички автори на детективската проза (независимо дали го съзнават, или не). Ще бъдем много доволни, ако сме провокирали някои от най-авантюристичните си читатели да посегнат към „Жената в бяло“ А на онези критици, които ще протестират срещу това, че сме откраднали Фоско и това е прегрешение спряло литературата, ще отговорим така:

„Хвали се, викай! Ти бързаш да откриеш дъното на своята душа!“

≈ КРАЙ ≈

Примечания

1

Официален празник в САЩ и Канада, първият понеделник на септември – Б.пр

2

Света Дево Марио (исп.). – Б.пр.

3

В името на Отца, Сина и Светия дух (исп.). – Б.пр.

4

Вярвам в Бога. Всемогъщия Отец, създателят на небесата и земята. – Б.пр.

5

Разграждане на тъканите на животинските и растителни организми под действието на ферменти, които се намират в самите тъкани. – Б.пр.

6

Как сте? Добре, госпожо, (фр.). – Б.пр.

7

Изучаване значението и обективната стойност на науките; теория на познанието (гр.) гносеология в по-тесен смисъл. – Б.пр.

8

Ето го (виждам) доказателството! (лат.). – Б.пр.

9

Игра на думи, Burd на английски означава птица. – Б.пр

10

Лека закуска (фр.). – Б.пр.

11

Една от най-отровните змии в света, среща се в Южна Америка. – Б.пр.

12

Маккариън – от Carion (лат.) – мърша лоша миризма. – Б.пр.

13

Голямата ябълка – прозвището на Ню Йорк. – Б.пр.

14

Злорадство (нем.). – Б.пр.

15

Замък (ит.). – Б.пр.

16

Навярно става дума за замяната на Ritts с Rats, т.е. плъх. – Б.пр.

17

Петата поправка към Американската конституция – в която се казва, че всеки има право да не дава показания, които могат да бъдат използвани срещу него. – Б.пр.

18

Лека нощ (ит.). – Б.пр.

19

Булевард (ит.). – Б.пр.

20

Добре дошли, господин Булард (ит.). – Б.пр.

21

Квестура, дирекция на полицията (ит.). – Б.пр.

22

Гостилница (ит.). – Б.пр.

23

Пансион (ит.). – Б.пр.

24

Мълчете (ит.). – Б.пр.

25

Полковник (ит.). Б.пр.

26

Случай (ит.) – Б.пр.

27

Да е работа на дявола (ит.). – Б.пр.

28

Две кафета, моля (ит.). – Б.пр.

29

Залата на цигулките (ит.). – Б.пр.

30

Затворено! Вървете си! (ит.). – Б.пр.

31

Кмет на Ню Йорк по време на удара срещу Световния търговски център на 11.09.2001 г. – Б.пр.

32

Много се радвам да се запознаем, госпожо (ит.). – Б.пр.

33

Удоволствието е мое (ит.). – Б.пр.

34

Сладолед (ит.). – Б.пр.

35

В Уейко, Тексас, САЩ – от 28 февруари до 19 април 1993 г., е проведена военна операция, осъществена от Федералното бюро за разследване в местността „Планината Кармен“, заемана от религиозната общност Клонка Давидова. Загиват 79 членове на Клонката, както и 4 агенти. – Б.пр.

36

Натам! Нататък избяга! (ит.). Б.пр.

37

Ето го! (ит.). Б.пр.

38

Към мен! (ит.). – Б.пр.

39

Разбрано? (ит.). – Б.пр.

40

Прокурорът на Републиката (ит.). – Б.пр.

41

Кафе за всички (ит.). – Б.пр.

42

Селска къща, или къща отдадена на арендатори. (ит.). – Б.пр.

43

Съдебен лекар. (ит.). – Б.пр.

44

Е, добре, в такъв случай (ит.). – Б.пр.

45

Сандвичи (ит.). – Б.пр.

46

Гробище (ит.). – Б.пр.

47

Вече преживяно, случвало се преди (фр.). – Б.пр.

48

Има ли някой тук? (ит.). – Б.пр.

49

Quincvnx (недвусмисленост) Разположение на пет предмета, в четирите ъгъла на квадрат с петия по средата, шахматно разположение. – Б.пр.

50

Корсиканец, корсикански (ит.). – Б.пр.

51

Шунка от див глиган (ит.). – Б.пр.

52

Последният (решителният) удар. – Б.пр.

53

Да вървим (ит.). – Б.пр.

54

Избягали са! (ит.). – Б.пр.

55

Ето ги, ей там! (ит.). – Б.пр.

56

Maltagliati… (ит.) – макарони със свинско; fegato – черен дроб (ит.); contorni – гарнитура (ит.). – Б.пр.

Content

Дъглас Престън, Линкълн Чайлд
Огън от Ада
Пендъргаст #5
Диоген #1

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

ЕПИЛОГ

КЪМ ЧИТАТЕЛИТЕ

Примечания