Дъглас Престън, Линкълн Чайлд

Огън от Ада

Пендъргаст #10

Хелън #1

1.

ДВАНАЙСЕТ ГОДИНИ ПО-РАНО

Мусалангу, Замбия

Залязващото слънце огряваше африканската савана като горски пожар, червено-жълто в спускащата се над лагера задушна вечер. Възвишенията покрай горен Макуеле стрийм се издигаха на изток подобно проядени зелени зъби, изпъкнали на фона на небето.

Няколко прашни брезентови палатки ограждаха отъпкания район, скрити в сянката на горичка от стари дървета мусаса, чиито клони протягаха смарагдово-зелените си чадъри над сафари лагера. През гъстака нагоре се изви тънка струйка дим от готварския огън, понесла възбуждащата миризма на мопани[1] и печено куду[2].

В сянката на голямото дърво в центъра на бивака две фигури – на мъж и на жена, трийсетинагодишни – седяха в лагерни столове от двете страни на масата и пиеха бърбън с лед. Бяха облечени в прашни панталони с дълги крачоли и ризи с дълги ръкави цвят каки, защита срещу мухите це-це, които излизаха вечерно време. Мъжът, слаб и висок, се отличаваше с хладна, почти ледена бледност, която изглеждаше неповлияна от горещината. Това не се отнасяше за жената, която лениво си вееше с голямо бананово листо, раздвижвайки гъстата си грива от кестенява коса, вързана хлабаво отзад с канап. Тя беше загоряла и отпусната. Полугласният им разговор, прекъсван от време на време от смеха на жената, беше почти недоловим сред звуците на африканската савана: писъци на маймуни, крясъци на фазани и цвърчене на сойки, примесено с тракането на тенджери и тигани в кухненската палатка. Към вечерните звуци се присъедини и далечният рев на лъв навътре в саваната.

Седящите фигури бяха Алойзиъс Пендъргаст и съпругата му от две години, Хелън. Те бяха в края на ловно сафари в район под контрола на „Мусалангу Гейм Мениджмънт“, където бяха ловували африкански антилопи по програма за разреждане на стадата, разрешена от замбийското правителство.

— Искаш ли още едно питие? – обърна се Пендъргаст към съпругата си, вдигайки коктейлната кана.

— Още едно? – отвърна тя със смях. – Алойзиъс, да не би да планираш покушение над моята добродетелност?

— И през ум не ми минава. Надявах се, че може би ще прекараме нощта, дискутирайки концепцията на Кант за категоричния императив.

— Ето, виждаш ли, точно за това ме предупреждаваше майка ми. Омъжваш се за този мъж, понеже е много добър с пушката, само за да откриеш после, че има мозък на оцелот.

Пендъргаст се засмя и отпи от питието си, загледан в него.

— Африканската мента е по-скоро тръпчива на вкус.

— Горкичкият Алойзиъс, липсва ти твоят джулеп. Е, ако приемеш онази работа във ФБР, която Мик Декър ти предлага, ще можеш да си пиеш джулеп денем и нощем.

Той отпи замислено още една глътка и вдигна очи към жена си. Учуди се колко изненадващо бързо бе загоряла на африканското слънце.

— Реших да не приема.

— И защо не?

— Не съм сигурен, че съм готов да остана в Ню Орлиънс при всичко, с което е свързано това – семейните усложнения, неприятните спомени… Пък и вече съм видял достатъчно насилие, не мислиш ли?

— Не знам… Така ли е? Толкова малко ми казваш за миналото си, дори сега.

— Не съм подходящ за ФБР. Не обичам правила. Във всеки случай, ти си непрекъснато по света с тази твоя организация „Доктори с крила“; можем да живеем навсякъде, стига да е наблизо до международно летище.

Душите ни, единство свято,

не се разкъсват в таз раздяла,

а ще се стелят като злато,

ковано тънко до премала.[3]

— Предполагам, че не си ме довел в Африка, за да ми цитираш Джон Дън. Или Киплинг, може би?

— Всяка жена знае всичко за всичко – произнесе напевно той.

— Като се замисля повечко, добре е да ми спестиш и Киплинг. Какво си правил като тийнейджър, Бартлет[4] ли си наизустявал?

— Покрай другото… – Пендъргаст вдигна поглед. По пътеката от запад се приближаваше непозната фигура. Беше висок мъж, туземец, облечен в къси панталони и мръсна тениска; през рамото му висеше древна пушка, в ръката си стискаше тояга с раздвоен връх. Когато стигна до лагера, той спря и поздрави на бемба, местния диалект, което бе посрещнато с викове за добре дошъл откъм кухненската тента. Мъжът влезе в лагера и се приближи до масата, край която седеше семейство Пендъргаст.

Двамата станаха.

— Уму-нту-у-мо-уму-сума-а-афика — произнесе Пендъргаст за поздрав и стисна топлата прашна ръка на мъжа по замбийски обичай. Туземецът протегна тоягата си към Пендъргаст; на вилката й беше закрепена бележка.

— За мен? – премина агентът на английски.

— От окръжния комисар.

Пендъргаст хвърли поглед към съпругата си, после взе бележката и я разгъна.

Драги ми Пендъргаст,

Бих искал незабавно да разговарям с теб по радиостанцията. В лагера Кингазу се случи нещо неприятно – изключително неприятно.

Алистър Уокинг, окръжен комисар

Южна Луангва

ПП: Човече, прекрасно знаеш, че наредбата изисква непрекъсната радиовръзка във всеки лагер! Крайно досадно е да се налага да изпращам куриер по такъв начин.

— Нещо не ми харесва как звучи – каза Хелън, надничайки иззад рамото на съпруга си. – Какво според теб е това „неприятно нещо“?

— Може би фотограф е пострадал от любовните аванси на някой носорог.

— Не е смешно – каза Хелън, смеейки се в същото време.

— Както знаеш, точно сега е сезонът, в който се разгонват. – Пендъргаст сгъна листчето и го пъхна в горния вътрешен джоб на ризата си. – Боя се, че това на практика означава край на сафарито ни.

Той отиде до палатката, отвори една кутия и се зае да сглобява очуканите части на въздушна антена, която после занесе до близкото дърво мусаса и я привърза към един висок клон. След това се спусна от дървото, пъхна жицата в SSB радиостанцията, която беше поставил на масата, включи устройството, нагласи го на правилните честоти и изпрати сигнал. След миг се чу раздразненият глас на окръжния комисар, прегракнал и скърцащ.

— Пендъргаст? Къде си, за бога?

— В горния лагер на река Макуеле.

— По дяволите! Надявах се да си по-близо до Банта роуд. Защо, по дяволите, не държиш радиостанцията си свързана? Опитвам се да те открия от часове!

— Мога ли да попитам какво е станало?

— В лагера Кингазу. Един германски турист е бил убит от лъв.

— Що за идиот е позволил това да се случи?

— Не е точно така. Лъвът навлязъл в лагера посред бял ден, нахвърлил се върху мъжа, докато онзи се връщал от столовата към колибата си, и го отвлякъл в гората.

— И после?

— Сигурно можеш да си представиш какво е станало „после“! Съпругата на немеца изпаднала в истерия, в целия лагер настанал пълен хаос, наложило се да дойде хеликоптер и да извози по въздуха туристите. Персоналът, който останал, е изплашен до смърт. Пострадалият бил прочут фотограф в Германия – както се сещаш, адски неприятно за бизнеса!

— Проследихте ли лъва?

— Имаме следотърсачи и оръжие, но не и такъв, който ще влезе в саваната след този лъв. Нямаме човек с опит – или с достатъчно кураж. Ето защо се нуждаем от теб, Пендъргаст. Няма кой друг, налага се ти да дойдеш и да го проследиш… и… ами… да откриеш останките на горкия немец, докато още има какво да се погребе.

— Искаш да кажеш, че дори не сте открили тялото?

— Няма кой да тръгне подир това кръвожадно зверище, казах ти! Знаеш какъв е лагерът Кингазу, всичкият този бодлив гъсталак, натрупан заради набезите на слоновете. Имаме нужда от изключително опитен стрелец. И не е необходимо да ти напомням, че разрешителното ти за лов изисква ти да се оправяш с животни-човекоядци, ако се наложи.

— Ясно.

— Къде си оставил роувъра си?

— Във Фала Пане.

— Тръгвай, колкото се може по-скоро. Не се бави да свиваш палатката, грабвай оръжието си и идвай.

— Ще отнеме най-малко ден. Сигурен ли си, че няма някой по-близо, който може да помогне?

— Няма. Във всеки случай не и такъв, на когото бих се доверил.

Пендъргаст погледна към съпругата си. Тя се усмихна, намигна му и изимитира стрелба с пистолет със загорялата си ръка.

— Хубаво. Ще тръгнем веднага.

— И още нещо. – Гласът на окръжния комисар се поколеба и в радиостанцията настъпи тишина, изпълнена със съскане и пропукване.

— Какво?

— Може би не е много важно, но… Съпругата на немеца, която е била свидетелка на нападението… каза… – Поредна пауза.

— Да?

— … каза, че лъвът бил странен.

— Как така?

— Гривата му била червена.

— Искаш да кажеш – малко по-тъмна от обикновено? Не е чак толкова необичайно.

— Не по-тъмна. Гривата на този лъв била яркочервена. Почти кървавочервена.

Настъпи дълга тишина. След което окръжният комисар заговори отново:

— Но, разбира се, това не може да е онзи същият лъв. Било е преди четирийсет години в северна Ботсвана. Никога не съм чувал лъв да живее повече от двайсет и пет години. А ти?

Пендъргаст не каза нищо, докато изключваше радиостанцията. Сребристите му очи блестяха в гаснещия здрач на африканската савана.

2.

Лагера Кингазу, река Луангва

Ленд роувърът се понесе с гръм и трясък по Банта роуд, отвратително шосе в страна, прочута с такива. Пендъргаст извиваше рязко волана надясно и наляво, опитвайки се да избегне зейналите дупки, някои с дълбочина почти колкото половината роувър. Прозорците бяха отворени напълно – климатикът не работеше – и вътрешността на джипа се пълнеше с прах, когато се разминаваха с някоя кола, която се движеше в обратната посока.

Бяха напуснали Макуеле стрийм малко преди разсъмване, преминавайки трийсет и шесткилометровия участък през саваната без водачи, без да носят нищо друго, освен оръжията си, вода, траен салам и хляб чапати. Стигнаха до своята кола по пладне. За няколкото часа вървене бяха минали през няколко малки, тънещи в мизерия селца: кръгли колиби от преплетени пръчки с конични покриви от слама, мръсни улици, задръстени от пуснати свободно говеда и овце. Небето беше безоблачно, бледо, почти воднисто синьо.

Хелън Пендъргаст придърпа по-стегнато шала около косата си в неуспешна битка с вездесъщия прах. Той полепваше по всеки открит квадратен милиметър от потната им кожа, придавайки им вид на болни от скрофулоза.

— Странно е – каза тя, докато пълзяха през поредното село, избягвайки пилета и малки деца. – Искам да кажа… това, че няма нито един ловец по-наблизо, който да се погрижи за въпросния лъв. Все пак ти не си кой знае колко опитен стрелец. – Тя се усмихна слабо; това беше постоянна шега, с която го дразнеше.

— Именно затова разчитам на теб.

— Знаеш, че не обичам да убивам животни, които не мога да изям.

— А да убиваш животни, които могат да изядат нас?

— В този случай може да направя изключение. – Тя нагласи слънчевата козирка под нов ъгъл, после обърна към Пендъргаст очите си – сини, с виолетови пръски – присвити на ярката светлина. – Е? Каква беше онази работа с червената грива?

— Голяма глупост. Има една стара легенда, която се носи из този район на Африка, за лъв-човекоядец с червена грива.

— Разкажи ми. – Очите й блестяха от любопитство; местните легенди я очароваха.

— Много добре. Преди четирийсет години – тогава тръгва историята – страшна суша ударила южната долина на Луангва. Дивечът бил малко. Стадо лъвове, които ловували в долината, умирали от глад един след друг, докато накрая останала жива само една бременна лъвица. Тя оцеляла като изравяла и ядяла труповете в едно местно гробище на племето нимба.

— Колко ужасно! – каза Хелън с удоволствие.

— Говори се, че малкото й се родило с яркочервена грива.

— Продължавай.

— Селяните се разгневили от това несекващо светотатство над мъртъвците, убили я, одрали я и закачили кожата й на едно скеле на селския площад. После устроили танци, за да отпразнуват смъртта й. Призори, докато още спели, съборени от огромното количество изпита царевична бира, един лъв с червена грива се промъкнал в селото, убил трима от спящите мъже и отвлякъл едно момче. Открили оглозганите му кости два-три дена по-късно на едно пасище сред високите треви, на няколко километра извън селото.

— Мили боже!

— През годините Червения лъв или Дабу Гор, както се нарича на езика бемба, убил и изял много хора от местните. Разправят, че бил много умен: умен като човек. Често сменял района, в който ловувал, и понякога пресичал граници, за да избегне хайките. Според местните нимба Червения лъв не би могъл да оцелее, без да се храни с човешка плът – но ако го прави, би могъл да живее вечно.

Пендъргаст спря, за да избегне една дупка на пътя с размерите на лунен кратер.

— И?

— Това е историята.

— Но какво се е случило с лъва? Убили ли са го все пак?

— Няколко професионални ловци се опитали да го проследят без успех. Той просто продължил да убива, докато не умрял от старост – ако наистина е умрял. Това е. – Пендъргаст завъртя театрално очи към нея.

— Наистина, Алойзиъс! Знаеш много добре, че това не може да е същият лъв.

— Може да е негов потомък, който носи същата генетична мутация.

— И може би има същите вкусове – произнесе Хелън със сардонична усмивка.

* * *

Докато следобедът преваляше, минаха през още две изоставени села, обичайните крясъци на децата и мученето на говеда бяха заменени от бръмченето на насекоми. Стигнаха в лагера Кингазу след залез, когато над саваната се спускаше син полумрак. Лагерът беше на река Луангва, представляваше група кръгли колиби с конични покриви, подредени по протежението на двата бряга с бар на открито и навес за хранене.

— Какво възхитително място! – каза Хелън като се огледа.

— Кингазу е един от най-старите лагери за сафари в страната – отвърна Пендъргаст. – Бил основан през 1950-та, когато Замбия още е представлявала част от Северна Родезия, от ловец, който осъзнал, че привличането на хора да снимат животни може да бъде също тъй вълнуващо, както и убиването им – и много по-доходно.

— Благодаря, професоре. Ще има ли тест след лекцията?

Когато влязоха в прашния паркинг, видяха, че барът и навесът за хранене са празни, персоналът на лагера се беше подслонил в околните бунгала. Всички крушки бяха светнати, генераторът пъхтеше с пълна сила.

— Явно са разтревожени – каза Хелън, като отвори вратата на колата и излезе в горещата вечер. Въздухът звънтеше от цикади.

Вратата на най-близкото бунгало се отвори, нашарвайки с жълти ивици светлина утъпканата земя, и един мъж с изгладени дрехи в цвят каки, под които се очертаваше нож, обут в кожени обуща и три четвърти чорапи, излезе отвътре.

— Окръжният комисар, Алистър Уокинг – прошепна Пендъргаст на съпругата си.

— Никога не бих предположила.

— А другият с него, с австралийската каубойска шапка, е Гордън Уисли, концесионерът на лагера.

— Влезте – покани ги окръжният комисар, след като се ръкуваха. – Можем да говорим по-спокойно в колибата.

— Господи, не! – възкликна Хелън. – Цял ден бяхме затворени в колата – нека изпием по едно питие в бара.

— Ами… – колебливо започна комисарят.

— Ако лъвът влезе в лагера, още по-добре. Тогава няма да се занимаваме да го дебнем в саваната. Не е ли така, Алойзиъс?

— Безупречен аргумент.

Тя хвана меката брезентова чанта, в която беше оръжието й, и я извади от багажника на Ленд роувъра. Пендъргаст направи същото, прехвърляйки една тежка метална кутия с амуниции през рамото си.

— Господа? – каза той. – Към бара?

— Много добре. – Окръжният комисар огледа пушките им за сафари с явно облекчение. – Мисуму!

Върлинест африканец с плъстен фес и червен шал провря глава през една от вратите на помещението за персонала.

— Бихме искали да изпием по едно питие в бара – каза Уокинг. – Ако нямаш нищо против.

Те се върнаха към сламения бар и барманът зае мястото си зад лъскавия дървен тезгях. Мъжът се потеше, и то съвсем не заради жегата.

— „Мейкърс Марк“ – каза Хелън. – С лед.

— Две – обади се съпругът й. – И разбъркани с малко мента, ако имате.

— Направи и на нас същото – каза окръжният комисар. – Не възразяваш, нали, Уисли?

— Само да е толкова дълго, колкото силно – каза Уисли с нервен смях. – Ама че ден!

Барманът наля питиетата и Пендъргаст отми праха по гърлото си с една солидна глътка.

— Разкажете ни какво се случи, господин Уисли.

Уисли беше висок червенокос мъж с новозеландски акцент.

— Беше след обяда – започна той. – В лагера имахме двайсет души гости – пълна къща.

Докато той говореше, Пендъргаст дръпна ципа на брезентовата торба и извади оръжието си, пушка двуцевка Холанд & Холанд .465 „Роял“. После се зае да я почиства, като избърса праха от дългия ударник.

— Какъв беше обядът?

— Сандвичи. Печено куду, патица, тиква. Студен чай. Винаги сервираме лек обяд по време на дневните жеги.

Пендъргаст кимна, като лъскаше ореховия приклад.

— Случвало се е нощем някакъв лъв да реве откъм саваната, но през деня е спирал. Често чуваме рев на лъвове – това е една от атракциите на лагера, всъщност.

— Очарователно.

— Но никога преди не са ни безпокоили. Просто не мога да разбера.

Пендъргаст го погледна, после върна вниманието си отново към оръжието.

— Да разбирам ли, че този лъв не е бил местен?

— Не е. Имаме няколко прайда тук – знам как изглежда всеки един от лъвовете в тях. Това беше див самец, единак.

— Голям ли беше?

— Дяволски голям.

— Достига ли най-големите от вида си?

Уисли направи гримаса.

— По-голям от всичко, известно на книга.

— Разбирам.

— Немецът, казваше се Хаслер, и жена му, бяха първите, които станаха от масата. Мисля, че беше към два часа. Тръгнали да се връщат към колибата си, когато – според жена му – лъвът изскочил от шубраците покрай реката, съборил мъжа й и забил зъбите си във врата му. Тя започнала да вика на кръвожадния звяр, както, разбира се, и бедният човек. Всички изтичахме нататък, но лъвът го завлече в саваната и изчезна. Не мога да ви опиша колко ужасно беше – чувахме писъците му отново и отново. После всичко утихна, с изключение на звуците от… – Той млъкна рязко.

— Господи боже – каза Хелън. – Някой не взе ли пушка?

— Аз – каза Уисли. – Не съм кой знае какъв стрелец, но както знаете, от нас се изисква да носим пушки по време на екскурзии с туристи. Не посмях обаче да го последвам в гъсталака – не съм ловец, господин Пендъргаст, – стрелях няколко пъти, но както изглежда това само накара животното да влезе по-навътре. Може да съм го ранил.

— Би било жалко – каза Пендъргаст сухо. – Без съмнение лъвът е завлякъл тялото със себе си. Запазихте ли следите върху мястото на нападението?

— Да, направихме го. Разбира се, първоначално имаше известни безредици по време на паниката, но после преградих района.

— Отлично. И никой не тръгна след лъва в саваната?

— Не. Всички бяха просто в истерия – от десетилетия не сме имали убийство от лъв. Евакуирахме всички, освен най-необходимия персонал.

Пендъргаст кимна, после погледна съпругата си. Тя също беше почистила пушката си – Кригхоф.500/416, „Биг файв“ – и слушаше напрегнато.

— Чували ли сте лъва от тогава?

— Не. Цялата минала нощ и днес беше адски тихо. Може би си е тръгнал.

— Малко вероятно е, докато не довърши жертвата си – каза Пендъргаст. – Един лъв не би влачил плячка повече от километър и половина. Можете да сте сигурни, че още е някъде наблизо. Някой друг видял ли го е?

— Само съпругата на немския фотограф.

— Която твърди, че бил с червена грива?

— Да. Първо в истерията си спомена, че бил прогизнал от кръв. Но когато се успокои малко и можехме да я разпитаме по-подробно, излезе, че козината на лъва е била яркочервена.

— Откъде знаете, че не е било кръв?

Хелън се намеси:

— Лъвовете са много придирчиви към гривите си. Редовно ги почистват. Никога не съм виждала лъв с кръв по гривата – само по муцуната.

— Какво ще правим сега, господин Пендъргаст? – попита Уисли.

Пендъргаст отпи дълга глътка от бърбъна си.

— Ще се наложи да изчакаме до сутринта. Ще ми трябва най-добрия ви следотърсач, както и един носач на оръжие. И, разбира се, съпругата ми ще е вторият стрелец.

Мълчание. Уисли и окръжният комисар гледаха Хелън. Тя отвърна на погледите им с усмивка.

— Боя се, че това може да е в някаква степен незаконно – каза Уокинг, прочиствайки гърлото си.

— Защото съм жена? – попита Хелън развеселена. – Не се бойте, не е заразно.

— Не, не – дойде забързаният отговор. – Проблемът е, че сме в национален парк и само човек с издадено от правителството разрешително има право да стреля.

— От двама ни – каза Пендъргаст, – съпругата ми е по-добрият стрелец. Отгоре на всичко крайно необходимо е стрелците да са двама, докато проследяват лъва в саваната. – Той направи пауза. – Освен ако, разбира се, не бихте искали вие да сте вторият стрелец?

Окръжният комисар не отговори.

— Няма да позволя на съпруга си да отиде там самичък – произнесе Хелън хладно. – Би било твърде опасно. Бедничкият ми, може да го ранят – или по-лошо.

— Благодаря за доверието, Хелън – каза Пендъргаст.

— Но, Алойзиъс, добре знаеш, че пропусна онази антилопа от двеста ярда. А беше толкова лесно, като да улучиш широко отворената врата на обора.

— Хайде сега, имаше силен насрещен вятър. И животното избяга в последния момент.

— Прекалено много време ти отнема да се прицелиш. Мислиш твърде много, това ти е проблемът.

Пендъргаст се обърна към Уокинг.

— Както можете да видите, това е комплексно споразумение. Отиваме или двамата – или никой.

— Много добре – намръщи се окръжният комисар. – Господин Уисли?

Уисли кимна неохотно.

— Ще се видим утре сутринта в пет – продължи Пендъргаст. – Повече от сериозен съм, когато казвам, че ще ни трябва много, много добър следотърсач.

— Имаме един от най-добрите в Замбия – Джейсън Мфуни. Разбира се, рядко му се е случвало да използва уменията си при ловуване, само за фотографи и туристи.

— Достатъчно е да има здрави нерви.

— Има ги.

— Трябва да информирате местните, да сте сигурни, че ще стоят настрана. Последното, от което се нуждаем, е да отвличаме вниманието си.

— Няма да е необходимо – каза Уисли. – Може би сте забелязали изоставените села по пътя за насам? С изключение на нас, няма да откриете и едно човешко същество в радиус от три-четири километра.

— Селата са били изоставени толкова бързо? – вдигна вежди Хелън. – Нападението е било едва вчера.

— Говорим за Червения лъв – каза окръжният комисар, сякаш това обяснение беше достатъчно.

Пендъргаст и Хелън се спогледаха. За миг в бара настъпи мълчание.

После Пендъргаст стана, хвана Хелън за ръката и й помогна да се изправи.

— Благодарим за питиетата. А сега бихте ли ни показали бунгалата ни?

3.

Хининовите дървета

Нощта беше тиха. Дори местните стада, които често пронизваха тъмнината с ревовете си, сега кротуваха, а обичайният крясък на нощни животни сякаш бе сподавен. Реката ромолеше и тихият плисък създаваше невярна представа за мощното течение, което изпълваше въздуха с мирис на вода. Едва с разсъмването дойдоха първите звуци на онова, което минаваше за цивилизация: изливането на гореща вода в душ-бидоните, които се подготвяха за сутрешното миене.

Пендъргаст и съпругата му бяха излезли от бунгалото си и седяха в навеса за хранене, с пушките отстрани до тях, под мекия блясък на единствената крушка. Нямаше звезди – нощта беше облачна, тъмнината – пълна. Двамата седяха там, без да помръдват и без да говорят през последните четирийсет и пет минути, наслаждавайки се на компанията си, и – с онзи вид мълчалива симбиоза, която характеризираше брака им – се подготвяха мислено и емоционално за предстоящия лов. Хелън беше облегнала глава върху рамото на съпруга си. Той я погали по ръката, играейки си със звездния сапфир на венчалната й халка.

— Не можеш да го върнеш обратно – каза тя накрая. Гласът й беше дрезгав от дългото мълчание.

Той само се усмихна и продължи да я гали.

В сенките се появи дребна фигура с дълго копие. Беше облечена с панталони и риза, и двете в тъмен цвят.

Двамата се изправиха.

— Джейсън Мфуни? – попита тихо Пендъргаст.

— Да, сър.

Пендъргаст протегна ръка.

— Бих предпочел да не се обръщате към мен със „сър“, Джейсън. Наричайте ме Пендъргаст. А това е съпругата ми, Хелън. Тя предпочита да се обръщат към нея на малко име, а аз – на фамилно.

Мъжът кимна и подаде ръка на Хелън с бавно, почти флегматично движение.

— Окръжният комисар иска да говори с вас в кухнята, госпожо Хелън.

Хелън се изправи. Същото направи и Пендъргаст.

— Извинете ме, господин Пендъргаст, комисарят иска разговорът да е насаме.

— За какво е всичко това?

— Притеснява се за ловния й опит.

— Това е нелепо – намръщи се Пендъргаст. – Вече обсъдихме проблема.

Хелън махна с ръка и се засмя.

— Не се тревожи – изглежда тук още властват законите на Британската империя, където жените седят на верандата, веят си с ветрило и припадат при вида на кръв. Ще му го кажа направо.

Пендъргаст бавно се отпусна обратно в стола си. Следотърсачът го изчака, като пристъпваше неловко от крак на крак.

— Бихте ли седнали, Джейсън?

— Не, благодаря.

— Откога се занимавате със следотърсачество? – попита Пендъргаст.

— От няколко години – дойде лаконичният отговор.

— Бива ли ви?

Свиване на рамене.

— Страхувате ли се от лъвове?

— Понякога.

— Убили ли сте някой лъв с това копие?

— Не.

— Разбирам.

— Копието е ново, господин Пендъргаст. Когато убия лъв с копие, то обикновено се чупи или се изкривява, така че трябва да взема ново.

Над лагера надвисна тишина, докато светлината пълзеше зад саваната. Минаха пет минути, после десет.

— Какво се бавят? – попита Пендъргаст раздразнено. – Не искаме да тръгнем късно. – Мфуни сви рамене и се облегна на копието си, чакайки.

Изведнъж Хелън се появи. Тя бързо се настани в стола.

— Обясни ли на досадника как стоят нещата? – попита я Пендъргаст със смях.

Известно време тя не отговори. Той се обърна към нея озадачен и се сепна от побелялото й лице.

— Какво има?

— Нищо. Просто… типичното вълнение преди лов.

— Винаги можеш да останеш в лагера, знаеш го.

— О, не – каза тя със страст. – Не, не мога да пропусна такова нещо.

— В такъв случай по-добре да тръгваме.

— Още не. – Гласът й беше нисък. Той усети студената й длан върху ръката си. – Алойзиъс… знаеш ли, че забравихме да гледаме изгрева на луната снощи? Беше пълнолуние.

— С всички тези вълнения около лъва, не съм изненадан.

— Нека да я погледаме тогава как залязва. – Тя взе ръката му и я притисна в своите – необичаен жест за нея. Дланта й вече не беше студена.

— Хелън…

Тя стисна ръката му.

— Не говори.

Пълната луна потъваше в саваната от другата страна на реката, гладък диск, който се спускаше по бледо мораво небе, отражението му се стелеше на гънки като разсипан крем по вълните на река Луангва. Когато се запознаха, бяха посрещнали заедно изгрева на пълната луна и оттогава то бе станало традиция – независимо какво им се случваше, дали пътуват или имат някакви ангажименти – те винаги успяваха да бъдат заедно и да наблюдават изгрева на пълната луна.

Яркото светило докосна далечните върхове на хининовите дървета отвъд реката, после се плъзна зад тях. Небето изсветля и накрая блясъкът на луната изчезна в гъсталака на саваната. Мистерията на нощта беше преминала; денят настъпи.

— Довиждане, стара луна – произнесе безгрижно Пендъргаст.

Хелън стисна ръката му, но бързо се изправи, когато окръжният комисар и Уисли се материализираха на пътеката откъм кухненската колиба. С тях имаше трети човек, с хлътнало лице, много висок и дългурест. Очите му бяха жълти.

— Уилсън Ниала – представи го Уисли. – Оръженосецът ви.

Последваха ръкостискания. Барманът от предишната вечер излезе от кухнята с голям чайник с черен чай „Сучън“ и бързо наля във всички чаши от силната димяща запарка.

Пиеха бързо и в мълчание. Пендъргаст остави чашата си.

— Вече е достатъчно светло, за да хвърлим един поглед върху сцената на нападението.

Ниала преметна по една пушка през всяко рамо и те тръгнаха по неравната пътека, която се виеше покрай реката. Провираха се през гъсталак от дървета миомбо, районът беше ограден с въже и дървени колчета. Пендъргаст клекна, оглеждайки следата. Виждаше се чифт огромни следи от диво животно в праха, близо до локва черна кръв, сега суха и напукана. Докато я гледаше, той възстанови в съзнанието си картината на нападението. Случилото се беше напълно ясно: мъжът е бил атакуван иззад гъсталака, бил е съборен и разкъсан. Първите сведения бяха точни. Прахът показваше, че лъвът е завлякъл победената жертва обратно в гората, оставяйки кървава диря.

Пендъргаст се изправи.

— Ето как ще процедираме. Аз ще вървя на осем крачки зад Джейсън, леко вляво от него. Хелън ще е зад мен на още осем крачки, вдясно. Уилсън, ти ще се движиш непосредствено зад нас.

Той погледна към съпругата си, която му кимна одобрително.

— Когато моментът настъпи – продължи той, – ще ти направим знак да ни дадеш оръжията – подай ги със спуснати предпазители. Що се касае до моята пушка – свали ремъка й, не искам да го закача на някой клон.

— Аз предпочитам моята да е с ремъка си – отсечено каза Хелън.

Уилсън Ниала кимна с кокалестата си глава.

Пендъргаст протегна ръка.

— Пушката ми, моля?

Уилсън му я подаде. Пендъргаст скърши дулото, освобождавайки механизма, вкара в цевите два патрона с меки върхове, калибър 0.465 нитро експрес – огромни като Маканудо[5] – затвори го, застопори го, увери се, че предпазителят е спуснат и му я върна обратно. Хелън направи същото със своята пушка, като я зареди с патрони с мек връх калибър 0.500/416.

— Доста голяма пушка за такава слаба жена – каза Уокинг.

— Аз пък мисля, че дори е по-подходяща – отвърна Хелън.

— Единственото, което мога да кажа – продължи Уокинг, – е: доволен съм, че не отивам в саваната след онзи звяр – независимо дали с голяма пушка или не.

— Старайте се да спазвате триъгълния строй колкото е възможно по-строго, докато се придвижваме – каза Пендъргаст, като премести очи от Мфуни към Ниала и после обратно. – Вятърът е в наша полза. Никакво говорене, освен ако не е абсолютно необходимо. Използвайте жестове с ръце. Оставете фенерчетата тук.

Всички кимнаха. Атмосферата на изкуствена веселост бързо се изпари, докато чакаха мълчаливо слънцето да се издигне достатъчно и да изпълни шубраците със слаба синя дрезгавина. Тогава Пендъргаст направи знак на Мфуни да тръгва.

Следотърсачът влезе в саваната с копието си в една ръка, следвайки кървавата диря. Тя се отдалечи от реката през гъстите бодливи храсти и новоизрасли дървета мопани и тръгна покрай един малък приток на Луангва, наречен Чители. Движеха се бавно по кръвта, покрила тревата и листата. Следотърсачът спря и посочи с копието си към един кръг от смачкана трева. Петното беше голямо, още влажно, листата наоколо – опръскани с артериална кръв. Явно тук беше мястото, където лъвът най-напред беше пуснал жертвата си и бе започнал да я яде още жива, преди да го прострелят от лагера.

Джейсън Мфуни се наведе и мълчаливо вдигна нещо: половина от долна челюст със зъбите, изгризана по краищата и облизана до чисто. Пендъргаст я огледа, без да говори. Мфуни я остави отново и посочи към една дупка в завесата от растителност.

Минаха през нея и се озоваха в гъстозелен храсталак. Мфуни спираше на всеки двайсет метра да се ослуша и да подуши въздуха, или да изследва пръска кръв по някое листо. Трупът в онзи момент явно вече е бил обезкървен и следите ставаха все по-неясни.

Следотърсачът спря за втори път да посочи местата с прекършена и смачкана трева, където лъвът беше оставил тялото, за да се справи с неговата челюст, и после отново го беше вдигнал. Денят настъпваше бързо, светлината обливаше най-високите върхове на дърветата. Като се изключи непрестанното жужене на насекомите, утринта беше необичайно тиха и бдителна.

Продължиха да следват дирята повече от километър и половина. Слънцето се възпламени на хоризонта, изсипвайки в саваната жар като от пещ и мухите це-це се вдигнаха в звънтящи облаци. Из въздуха се разнесе горещият мирис на прах и трева. Накрая следата прекъсна – когато ниските дървета и храсти се разредиха – в суха падина под разперените клони на едно акациево дърво, където се издигаше самотен мравуняк като островърха куличка срещу нажеженото до бяло небе. В центъра на падината се виждаше нещо червено и бяло, около което кръжаха рояк възбудени мухи.

Мфуни пристъпи предпазливо, Пендъргаст, Хелън и носачът на оръжията го последваха. Те мълчаливо се събраха около полуизяденото тяло на немския фотограф. Лъвът беше отворил черепа, бе изял лицето, мозъка и повечето горна част от торса, но бе оставил невредими краката и една откъсната ръка, чийто юмрук още стискаше кичур козина. Никой не заговори. Мфуни се наведе, издърпа козината от безжизнените пръсти и я огледа внимателно. После я сложи в дланта на Пендъргаст. Беше яркочервена на цвят. Пендъргаст я подаде на Хелън, която на свой ред също я огледа и я върна обратно на Мфуни.

Докато другите останаха край тялото, следотърсачът бавно обиколи падината, търсейки следи върху напуканата кална кора на дъното й. Той сложи пръст върху устните си и посочи към едно влей[6] – мочурливо по време на дъждовния период, но сега, след настъпването на сухия сезон, обрасло с гъста трева, висока десет-дванайсет стъпки. Върху няколкостотин квадратни метра от мочурището се издигаше голяма заплетена гора от хининови дървета, чиито прилични на чадъри корони се протягаха към хоризонта. Следотърсачът посочи пролука, която завиваше към високата растителност, направена от лъва при оттеглянето му. Мъжът се върна със сериозно лице и прошепна в ухото на Пендъргаст:

— Ей там – каза той и вдигна копието си. – Почива си.

Пендъргаст кимна и погледна към Хелън. Тя беше все още бледа, но абсолютно овладяна, очите й бяха хладни и решителни.

Ниала, оръженосецът, беше неспокоен.

— Какво има? – попита Пендъргаст с нисък глас, обръщайки се към него.

Онзи посочи високата трева:

— Този лъв е умен. Прекалено умен. Много лошо място.

Пендъргаст се поколеба, като местеше очи от оръженосеца към следотърсача, към тревата и обратно. След малко даде знак на следотърсача да действа.

Бавно и предпазливо те навлязоха във високата трева. Видимостта спадна до по-малко от пет метра. Кухите стъбла се раздвижиха и зашептяха от стъпките им и задушлива миризма на затоплена трева изпълни неподвижния въздух. Зелен здрач ги обви, докато навлизаха все по-навътре в пасището. Жуженето на насекоми премина в монотонен вой.

Когато наближиха гората от хининови дървета, следотърсачът спря; вдигна ръка и посочи към носа си. Пендъргаст вдиша и улови слабата мускусна миризма на лъв, потисната от сладникава смрад на мърша.

Следотърсачът се наведе и направи знак на останалите да сторят същото – видимостта в пасището беше по-добра по-близо до земята, където имаха по-голям шанс да забележат рижата козина на лъва, преди той да се е нахвърлил върху тях. Влязоха бавно сред хининовите дървета. Пресъхналото тинесто блато беше спечено като камък и не задържаше следи, но прекършените и приведени стъбла ясно говореха откъде е минал лъвът.

Следотърсачът отново спря и направи знак, че иска да каже нещо. Пендъргаст и Хелън отидоха до него и тримата се скупчиха в тревата, шепнейки.

— Някъде напред е. На двайсет, трийсет метра. Движете се бавно. – Лицето на Мфуни беше сгърчено от тревога. – Може би трябва да изчакаме.

— Не – прошепна Пендъргаст. – Това е най-добрият ни шанс да го хванем. Току-що се е наял.

Те се придвижиха напред, към малко открито пространство без трева, не повече от три квадратни метра. Следотърсачът спря, подуши въздуха, след което посочи наляво.

— Лъв – прошепна той.

Пендъргаст впери очи напред, погледна наляво, после поклати глава и посочи пред себе си.

Следотърсачът се намръщи и се наведе към ухото му:

— Обикаля вляво. Много е умен.

Пендъргаст отново поклати глава. Наведе се към Хелън:

— Ти остани тук – прошепна той; устните му докоснаха ухото й.

— Но следотърсачът…

— Греши. Остани тук, аз ще отида само няколко ярда напред. Наближаваме далечния край на езерото. Лъвът ще иска да остане скрит; когато тръгна към него, ще се почувства притиснат. Може да се хвърли. Бъди готова да откриеш огън вдясно от мен.

Пендъргаст направи знак, че иска пушката си. Хвана я за металната цев, сгорещена от жегата и я издърпа напред под рамото си. Свали предпазителя и изправи визьора за нощно виждане – за да вижда по-добре в тревистия сумрак. Ниала подаде на Хелън пушката й.

Пендъргаст хлътна в гъстата растителност. Следотърсачът го последва в ледено мълчание, лицето му представляваше маска на ужас.

Агентът пристъпваше изключително предпазливо по спечената пръст, ослушвайки се напрегнато за специфична кашлица, която би била сигнал за началото на атака. Щеше да има време само за един изстрел: лъв, който напада, би взел сто метра за по-малко от четири секунди. Чувстваше се по-сигурен, като знаеше, че Хелън е зад него; двоен шанс за победа.

След десет метра спря и изчака. Следотърсачът се приближи до него, по лицето му беше изписано дълбоко нещастие. В продължение на две минути никой не помръдна. Пендъргаст напрегна слух, но чу единствено насекомите. Оръжието се хлъзгаше в потните му ръце и той можеше да усети вкуса на прах върху езика си. Лек бриз, видим, но не и осезаем, полюляваше тревата около тях, карайки я да издава тракащ звук. Бръмченето на насекоми се сниши до мрънкане, после замря. Всичко утихна напълно.

Бавно, без да движи друга част от тялото си, Мфуни вдигна пръст – отново деветдесет градуса наляво.

Пендъргаст проследи жеста с очи, но остана абсолютно неподвижен. Взря се в гъстите преплетени треви, като се опитваше да мерне златиста козина или блясък на кехлибарено око. Нищо.

Тиха кашлица – след което ужасна, разтърсваща експлозия от звук – мощен рев, който ги връхлетя като товарен влак. Не отляво, а точно отпред.

Пендъргаст се завъртя, когато от тревите се стрелна нещо бежово с неясни очертания и червена грива, със зейнала розова паст и оголени зъби; той стреля, но нямаше време да се прицели и лъвът се хвърли върху него, тристакилограмова воняща котка, която го събори на земята; после той усети настървените зъби да се забиват в рамото му и изкрещя, извивайки се под задушаващата грамада, като опипваше наоколо със свободната си ръка и се опитваше да се докопа до пушката, отхвръкнала при мощния удар.

Лъвът се беше скрил толкова добре, а нападението беше толкова бързо и отблизо, че Хелън Пендъргаст не успя да стреля, преди той да се окаже върху съпруга й – а тогава бе прекалено късно: бяха твърде близко един до друг, за да рискува. Тя се показа от мястото си, десет метра назад, и се хвърли през високата трева с викове, като се опитваше да отвлече вниманието на огромното животно, докато тичаше към противните звуци на приглушено влажно ръмжене. Появи се на сцената точно когато Мфуни заби копието си в корема на лъва; звярът – по-голям, отколкото нормално би трябвало да бъде – пусна Пендъргаст и се хвърли върху следотърсача, откъсвайки парче от крака му; после се скри в тревата със забито в корема копие.

Хелън се прицели внимателно в гърба на оттеглящия се лъв и стреля. Откатът от тежката пушка разтърси цялото й тяло.

Не улучи. Лъвът беше избягал.

Тя изтича към съпруга си. Той беше все още в съзнание.

— Не – прошепна агентът. – Него.

Хелън погледна към Мфуни. Той лежеше по гръб, кръвта бликаше на земята от мястото, където мускулът на прасеца на десния му крак висеше на тънка ивица кожа.

— О, боже! – Тя разкъса долната част на ризата си, усука я стегнато и я уви над разкъсаната артерия. Потърси опипом за пръчка, която мушна под плата и я завъртя така, че да се получи турникет.

— Джейсън? – произнесе тя настоятелно. – Не заспивай. Джейсън!

Лицето му беше плувнало в пот, очите – широко отворени и уплашени.

— Дръж тази пръчка. Разхлаби я, ако започнеш да се схващаш.

Очите на следотърсача се разшириха.

— Мемсахиб, лъвът се връща.

— Просто дръж това…

— Връща се! – В гласа на Мфуни прозвуча ужас.

Игнорирайки го, тя насочи вниманието си към съпруга си. Той лежеше по гръб, лицето му беше сиво. Рамото му беше деформирано и покрито с големи съсиреци кръв.

— Хелън – произнесе той дрезгаво, опитвайки се да стане. – Вземи пушката си. Веднага.

— Алойзиъс…

— За бога, вземи пушката си!

Но беше прекалено късно. С пореден пронизителен рев лъвът връхлетя от прикритието си, вдигайки вихрушка от прах и летящи стръкове трева – и след миг бе върху нея. Хелън изкрещя веднъж и се опита да го отблъсне, но той я захапа за ръката; чу се остро изхрущяване на кост, когато заби в нея зъбите си. Последното нещо, което Пендъргаст видя, преди да изпадне в безсъзнание, беше гледката на нейното съпротивляващо се тяло, което кръвожадното чудовище отвлича навътре в пасището.

4.

Светът отново се върна на фокус. Пендъргаст се намираше в една от кръглите колиби рондеваал. Далечният тътен на хеликоптер, който проникваше през сламения покрив, рязко се усили.

Той се сепна, когато видя окръжния комисар Уокинг да се надига от един стол, на който беше седял в отсрещния край на колибата.

— Не се напрягай – каза Уокинг. – „Медевак“[7] ще се погрижат за всичко…

Пендъргаст се опита да стане.

— Съпругата ми! Къде е тя?

— Бъди добро момче и…

Пендъргаст се измъкна от леглото и се олюля на несигурните си крака, изпълнен с адреналин.

— Съпругата ми, ах ти, кучи сине!

— Нямаше как да й се помогне, била е завлечена от онзи звяр… а имахме един човек в безсъзнание и друг, който кърви…

Пендъргаст стигна до вратата. Пушката му беше там, сложена на закачалката. Той я взе, свали цевта, видя, че вътре още има един патрон.

— Какво правиш, за бога…?

Пендъргаст върна цевта на място и насочи пушката към окръжния комисар:

— Махай се от пътя ми.

Уокинг стреснато се дръпна настрана и Пендъргаст излезе от колибата. Слънцето залязваше. Бяха минали дванайсет часа. Окръжният комисар изтича след него и замаха с ръце:

— Помощ! Трябва ми помощ! Този човек се побърка!

Пендъргаст хлътна шумно в гъсталака и тръгна през високата трева, докато не стигна до пътеката. Дори не беше чул дрезгавите викове след себе си. Пое по старата диря, като отблъскваше настрана храстите, без да обръща внимание на болката. Минаха пет минути, после десет, петнайсет – докато най-накрая се озова до сухата падина. Отвъд се намираха сезонното езеро — влей — както го наричаха местните, гъстото пасище, гората от хининови дървета. Запъхтян, той пое през падината и навлезе в пасището, като размахваше пушката си наляво-надясно със здравата си ръка, за да си разчисти пътека. Птиците над главата му издаваха крясъци, обезпокоени от внезапното присъствие. Дробовете му горяха, ръката му беше цялата обляна в кръв, която се стичаше от раненото рамо. Но той продължи да върви, като си говореше нещо неразбираемо. След това внезапно се закова на място, дрезгавите несвързани звуци в гърлото му замряха. В спечената тиня отпред лежеше нещо малко и бледо. Впери очи в него. Беше изранена ръка

— ръка, на чийто безименен пръст проблясваше халка със звезден сапфир.

С животински вик на ярост и мъка той се запрепъва нататък, излизайки на открито, където лъвът, с пламтяща в червено грива, клечеше и спокойно ядеше. Той осъзна в ужас всичко изведнъж: костите, по които още се виждаха парчета плът, шапката на съпругата му, дрипите от униформата й в защитен цвят, и най-накрая – лекият аромат на парфюма й, примесен с вонята на дивата котка.

Последна видя главата. Беше откъсната от тялото, но – по някаква жестока ирония – иначе беше цяла, в сравнение с останалото. Виолетово-сините й очи гледаха невиждащо към него.

Пендъргаст се приближи несигурно на около десет ярда от лъва. Животното вдигна огромната си глава, прокара език по кървавите парчета плът и го погледна спокойно. Като издишваше на кратки и остри тласъци, Пендъргаст вдигна пушката със здравата си ръка, подпря я върху ранената, прицели се. И натисна спусъка. Масивният куршум, побрал пет хиляди фут-паунда[8] убийствена мощ, удари лъва точно между очите, отваряйки горната част на главата му като рибна консерва; отвътре избухна размазана червеникава маса. Животното едва помръдна; само се отпусна върху плячката си и остана да лежи неподвижно.

В напечените от слънцето хининови дървета изпищяха уплашени птици.

5.

В НАШИ ДНИ

Енория „Сейнт Чарлс“, Луизиана

Ролс-ройсът „Сребрист призрак“ изпълзя по кръговата чакълеста алея с хрущене на гумите, донякъде заглушено от вечните, неизтребими бурени. Автомобилът беше последван от последен модел мерцедес в сребристо. Двете коли спряха пред голяма плантаторска къща в гръцки стил, обрамчена от древни черни дъбове, по които се стелеше мъх. Малка бронзова плоча, завинтена във фасадата, съобщаваше, че имението се нарича „Пенумбра“; че е било построено през 1821 г. от семейство Пендъргаст, и че е вписано в Националния регистър на историческите паметници.

Алойзиъс Пендъргаст излезе от задната врата на ролса и се огледа наоколо, ориентирайки се в обстановката. Беше късен следобед в края на февруари. Мека светлина проникваше през гръцките колони, хвърляйки златни ивици в покритата веранда. Над изоставената морава и обраслите с бурени градини се носеше тънка мъглица. По-нататък цикадите бръмчаха сънливо в кипарисовите горички и мангрови мочурища. Медният перваз на балкона на втория етаж беше покрит с дебела патина от меден окис. От колоните висяха малки къдрави спирали бяла боя, а над къщата и земята витаеше атмосфера на влага, старост и запуснатост.

Един чудат джентълмен, нисък и набит, излезе от мерцедеса. Беше облечен в черен фрак с бял карамфил в бутониерата. Той приличаше повече на салонен управител на мъжки клуб от времето на крал Едуард[9], отколкото на нюорлиънски адвокат. Въпреки силната слънчева светлина, плътно навитият чадър беше мушнат предвзето под ръка. Другата ръка, облечена в ръкавица от еленова кожа, стискаше куфарче от алигаторска кожа. Мъжът сложи бомбето върху главата си и го потупа.

— Господин Пендъргаст. Да влизаме ли? – Мъжът протегна ръка към занемарената ботаническа градина, оградена с жив плет, която се намираше отдясно на къщата.

— Разбира се, господин Огилби.

— Благодаря. – Мъжът тръгна напред отсечено, островърхите му обувки се носеха през натежалата от влага трева. Пендъргаст го последва по-бавно и някак по-нерешително. Като стигна до една порта в живия плет, господин Огилби я отвори и двамата влязоха в ботаническата градина. В този момент той погледна назад с дяволита усмивка и каза:

— Да внимаваме да не влезе призракът!

— Би било вълнуващо – отговори Пендъргаст в същия шеговит дух.

Адвокатът продължи с енергична стъпка по застланата някога с чакъл пътека, сега обрасла с плевели, към внушителната канадска ела, зад която можеше да се види ръждясала желязна ограда, ограждаща малък парцел. Сред тревите надничаха разпръснати плочи и надгробни камъни от мрамор, някои вертикални, други – килнати на една страна.

Джентълменът, с идеално изгладени маншети на черния си панталон, сега прогизнали от вода, спря пред една от по-големите плочи, обърна се, после хвана куфарчето си с две ръце и изчака клиента си да го настигне. Пендъргаст обгърна със замислен поглед частното гробище и потърка бледата си брадичка, преди да се приближи към чевръстия дребен мъж.

— Ами… – започна адвокатът. – Ето ни отново тук!

Пендъргаст кимна разсеяно. Коленичи, разгърна тревата пред надгробния камък и прочете гласно:

Xuk ясет сепултус[10]

Луис де Фронтенак Диоген Пендъргаст

2 април 1899 г. – 15 март 1975 г.

Темпус едакс рерум[11]

Господин Огилби, който стоеше зад Пендъргаст, подпря куфарчето си на надгробния камък, отвори ключалките и вдигна капака, изваждайки един документ. След това, като се опитваше да държи хоризонтално куфарчето, сложи върху капака му листовете.

— Господин Пендъргаст? – Той му подаде тежка писалка със сребърен резервоар.

Пендъргаст подписа документа.

Адвокатът взе писалката обратно и сам сложи подписа си със замах, подпечата го с печат на държавен нотариус, написа дата и го пъхна отново в куфарчето си. Затвори го рязко и го заключи.

— Готово! – каза той. – Сега вече разполагате с удостоверение, че сте посетили гроба на дядо си. Няма да се налага да ви лиша от наследството на Пендъргаст – най-малкото не сега! – Той се засмя късо.

Пендъргаст изправи рамене и дребният мъж му подаде месестата си ръка.

— Винаги e удоволствие, господин Пендъргаст, и, сигурен съм, ще се радвам на благосклонната ви компания след още пет години?

— Удоволствието е, и ще бъде мое – произнесе Пендъргаст със суха усмивка.

— Отлично! Е, ще тръгвам към града, тогава. Идвате ли и вие?

— Мисля да се отбия при Морис. Ще е съкрушен, ако си тръгна, без да му засвидетелствам уважението си.

— Разбира се, разбира се! Като си помисли човек, че се грижи за „Пенумбра“ съвсем сам… колко?… вече дванайсет години. Знаете ли, господин Пендъргаст… – Тук дребният мъж се наведе и понижи глас, сякаш да сподели тайна – … наистина трябва да се оправите с това място. Можете да получите хубави пари за него – хубави пари! Къщите отпреди Гражданската война с плантации в момента са истинска мания. Тази тук може да стане очарователен „В&В“[12].

— Благодаря ви, господин Огилби, но мисля да я задържа още.

— Както желаете, както желаете! Само не оставайте, след като се стъмни – ами ако вземе да се появи старият семеен дух? – Дребният мъж тръгна като се смееше под мустак, размахвайки куфарчето, и скоро изчезна, оставяйки Пендъргаст сам в гробището. Той чу тихото ръмжене на двигателя на мерцедеса, чу хрущенето на чакъла да замира бързо, след което настъпи тишина.

Разхожда се още пет-шест минути, като четеше надписите по надгробните плочи. Всяко име събуждаше спомени – един от друг по-странни и по-ексцентрични. Много от починалите бяха членове на семейството, чиито останки бяха пренесени от руините на подземната крипта на семейство Пендъргаст в имението им на Дофин стрийт, след като къщата изгоря; други от предците му бяха изразили желание да бъдат погребани в стария роден край.

Златната светлина избледня, когато слънцето потъна зад дърветата. Откъм мангровото мочурище нахлу бледа мъглица и се понесе над моравата. Въздухът замириса на зеленина, мъх и орлова папрат. Пендъргаст стоя в гробището дълго, тих и неподвижен, докато вечерта се спусна над земята. Жълти светлини – идващи от прозорците на къщата, – се процеждаха между дърветата на ботаническата градина. Във въздуха се разнесе мирис на изгорено дъбово дърво; мирис, който възвърна завладяващите спомени от детските лета. Вдигайки поглед, Пендъргаст можеше да види един от големите тухлени комини на колониалната къща, изпускащ мързелива струйка сив дим. Той въздъхна и излезе от гробището, мина през ботаническата градина и се изкачи на закритата веранда; изкривените дъски запротестираха под краката му.

Почука на вратата и се дръпна назад да изчака. Отвътре се чу скърцане; звук на бавни стъпки; отключване и откачане на веригата; след което голямата врата се отвори и разкри прегърбен старец от неопределена раса, облечен в древна униформа на иконом, с печално лице.

— Господарю Алойзиъс – каза той с изискана сдържаност, без да бърза да подаде ръката си веднага.

Пендъргаст протегна своята и старецът я разтърси със старата си мазолеста длан.

— Морис? Как сте?

— Средна работа – отвърна старецът. – Видях колите да идват насам. Чашка шери в библиотеката, сър?

— Добре ще е, благодаря.

Морис се обърна и прекоси бавно входното фоайе към библиотеката. Пендъргаст го последва. В камината гореше огън, не толкова за топлина, колкото да прогони влагата.

Със звън на бутилки Морис се отдалечи от бюфета и напълни малките чашки за шери, сложи ги върху сребърен поднос и ги понесе церемониално. Пендъргаст взе едната, отпи, след което се огледа. Нищо не се беше променило към по-добро. Тапетите бяха на петна, в ъглите се виждаха валма прах. Мястото беше западнало значително за последните пет години, откакто не беше идвал.

— Иска ми се да бяхте ми позволили да наема иконом, който да живее тук, Морис. И готвач. Това до голяма степен би облекчило бремето ви.

— Глупости! Мога да се грижа за къщата сам.

— Не мисля, че е безопасно за вас да сте тук сам.

— Не мислите, че е безопасно? Разбира се, че е! Държа къщата добре заключена нощем.

— Естествено. – Пендъргаст отпи глътка шери, което беше отлично сухо олорозо. Запита се, малко лениво, колко ли бутилки бяха останали в просторните изби. Вероятно много повече, отколкото би могъл да изпие през целия си живот, да не споменаваме виното, портвайна и изискания стар коняк. Когато далечните родственици на рода му бяха измрели, всичките многобройни винарски изби – както и богатството – се бяха концентрирали около него, последният оцелял нормален член на фамилията.

Той отпи следваща глътка и остави чашата.

— Морис, мисля да обиколя къщата. Заради доброто старо време.

— Да, сър. Тук съм, ако ви потрябвам.

Пендъргаст стана, отвори вратите и излезе във входното антре. За петнайсет минути обходи стаите на първия етаж: празната кухня и всекидневните, гостната, килера за провизии и салона. Къщата миришеше леко на неговото детство – на лак за мебели, стар дъб и, безкрайно далечно, на парфюма на майка му – над всичко витаеше много по-скорошен лъх на влага и плесен. Всеки предмет, всяко украшение и картина, преспапие и сребърен свещник бяха на мястото си, и всяко от тях носеше хиляди спомени за хора, отдавна вече под земята, за сватби и кръщенета, за софри след погребения, за коктейлни партита и маскени балове, за детско топуркане по коридорите и предупредителни възгласи на лелите.

Отмина, всичко отмина.

Той се изкачи по стълбите до площадката на втория етаж. Тук два коридора водеха към спалните в отсрещните крила на къщата, и към намиращата се право напред всекидневна през един сводест портал, охраняван от кръстосани слонски бивни.

Влезе във всекидневната. На пода лежеше килим от зебра, а от полицата над голямата камина го гледаше с разярените си стъклени очи главата на един африкански бивол. На стената имаше голям брой други глави на животни: куду, антилопа, елен, сърна, див глиган, лос.

Той стисна ръце зад гърба си и бавно прекоси стаята. При вида на тези безмълвни пазители на спомени и отдавна отминали събития, мислите му отново се насочиха към Хелън. Миналата нощ бе сънувал стария кошмар – толкова жив и ужасяващ, както винаги – и отмъстителните последици още горяха като язва в стомаха му. Може би тази стая щеше да го освободи от тъкмо този демон поне за известно време. Той никога нямаше да изчезне, разбира се.

Отсреща до стената стоеше заключеният шкаф за оръжия, в който се намираше неговата колекция от ловни пушки. Това беше дивашки, кървав спорт – да забиеш трийсет грама олово, изстреляно с шестстотин метра в секунда, в някое диво животно – и той се чудеше защо това го е привличало. Но всъщност Хелън беше тази, която наистина обичаше да ловува, странен интерес за жена – но пък самата Хелън беше странна жена. Във висша степен странна.

Той погледна през вълнистото прашно стъкло към пушката й – двуцевна „Кригхоф“, отстрани изящно гравирана и инкрустирана със сребро и злато, ореховият приклад – излъскан от употреба. Това бе сватбеният му подарък за нея, точно преди да отидат на сафари за медения си месец, след лова на диви биволи в Танзания. Красиво нещо беше тази пушка: шестцифрена сума за най-финото дърво и благородни метали с жестоко предназначение.

Докато гледаше, той забеляза малък бордюр от ръжда по ръба на дулото.

Отиде до вратата на всекидневната и извика надолу:

— Морис? Ще бъдете ли така любезен да ми донесете ключа за оръжейния шкаф?

След доста време Морис се появи в коридора.

— Да, сър. – Той се обърна и отново изчезна. Няколко минути по-късно бавно изкачи стенещите стъпала, стиснал железен ключ в набраздената си от вени ръка. Той изскърца покрай Пендъргаст и спря пред шкафа, пъхна ключа и го завъртя в ключалката.

— Заповядайте, сър. – Лицето му остана безстрастно, но Пендъргаст беше доволен да усети у Морис чувство на гордост: че държи ключа в ръцете си, и че това е от полза.

— Благодаря, Морис.

Кратко кимване и прислужникът си тръгна.

Пендъргаст бръкна в шкафа и – бавно, бавно – хвана студения метал на цевта. Пръстите му изтръпнаха при досега с оръжието. По някаква причина пулсът му се ускори – остатъчен ефект от нощния кошмар, без съмнение. Той я извади и я сложи на масата за хранене в средата на стаята. От едно чекмедже под шкафа извади принадлежности за чистене на оръжия и ги подреди до пушката. Избърса ръцете си, вдигна пушката и отвори двете цеви, оглеждайки ги.

Беше леко изненадан: дясната цев беше силно зацапана; лявата беше чиста. Той остави оръжието замислен. Излезе отново на стълбищната площадка.

— Морис?

Прислужникът се появи отново.

— Да, сър?

— Знаете ли някой да е стрелял с „Кригхоф“-а след… смъртта на съпругата ми?

— Нареждането ви беше изрично, сър, че никой не бива да я пипа. Никой дори не се е доближавал до шкафа.

— Благодаря, Морис.

— На вашите услуги, сър.

Пендъргаст се върна във всекидневната, като този път затвори вратите. Извади от бюрото стара канцеларска хартия, изтупа я и покри с нея масата. После мушна една четка в дясната цев, изтръска малко от мръсотията върху хартията и я изследва: миниатюрни частици и люспи от нещо изгоряло, с хартиена субстанция. Той бръкна в джоба на сакото си, извади лупата, която винаги носеше със себе си, и се вгледа по-напрегнато. Нямаше съмнение: това бяха изгорени, овъглени парченца от набивка[13].

Но .500/416 нитро експрес[14] нямаше набивки: само куршума, металната ризница и експлозива. Така че патронът, дори дефектен, никога не би оставил такъв нагар след себе си.

Той изследва лявата цев, установи, че е чиста и добре смазана. Нави около четката един парцал и го мушна вътре. Нямаше никаква мръсотия.

Пендъргаст се изправи, в съзнанието му препускаха рояк объркани мисли. Последния път, когато беше стреляно с оръжието, бе в онзи ужасен ден. Насили се да си спомни. Беше нещо, което избягваше старателно. Но след като веднъж започна да възстановява събитията, не беше трудно да съживи подробностите: всеки момент от онзи лов се беше запечатал завинаги в паметта му.

Тя бе стреляла с пушката само веднъж. „Кригхоф“ имаше два спусъка, един зад друг. Предният предизвикваше изстрел през дясната цев и това беше спусъкът, който обикновено се натискаше първи. Беше този, който тя бе натиснала.

И този изстрел беше зацапал дясната цев.

С този единствен изстрел тя не беше улучила Червения лъв. Винаги го беше отдавал на отклонението от храсталаците или може би на изключително притеснение.

Но Хелън не беше от тези, дето проявяват притеснение, дори в най-екстремни ситуации. Тя рядко пропускаше целта. Или не беше пропуснала онзи последен път, или… не би пропуснала, ако дясната цев е била заредена с патрон.

Освен ако не е била заредена с ловен патрон: а с халосен патрон.

За да произведе един халосен патрон подобен звук и ритване, той би трябвало да има голяма, стегната набивка, която би замърсила цевта точно по начина, който бе наблюдавал.

Ако Пендъргаст беше човек с по-слаб контрол, здравият му разум би се разклатил под емоционалното напрежение. Онази сутрин в лагера, точно преди да се насочат към саваната подир лъва, тя беше заредила пушката с патрони с мек връх, калибър .500/.416 нитро експрес. Знаеше го със сигурност, защото я беше гледал. Както знаеше добре, че патроните са ловни, а не халосни – никой, особено пък Хелън, не би объркал халосен патрон с набивки с ловен. Той самият ясно си спомняше тъпите глави на куршумите с меки върхове, когато тя ги пъхаше в цевите.

Между момента на зареждането на „Кригхоф“-а и момента, в който бе стреляла, някой бе извадил патроните и ги бе заменил с халосни. И после, след лова, някой бе махнал двата халосни – един изстрелян и един – не, за да прикрие стореното. Само че бе допуснал малка грешка: не бе изчистил цевта, с която бе стреляно, оставяйки инкриминиращ нагар.

Пендъргаст се облегна в стола. Едната му ръка – леко трепереща – се вдигна към устата.

Смъртта на Хелън Пендъргаст не беше трагичен инцидент. Беше убийство.

6.

Ню Йорк сити

Четири след полунощ, събота. Лейтенант Винсънт Д’Агоста си проби път през тълпата и се пъхна под полицейската лента, след което се отправи към тялото, проснато на тротоара пред един от многобройните еднакви индийски ресторанти на Ийст стрийт № 6. Отдолу се бе събрала широка локва кръв, която отразяваше червените и морави неонови светлини в мръсния прозорец на ресторанта със сюрреалистичен блясък.

Престъпникът беше прострелян най-малко шест пъти и беше мъртъв. Напълно мъртъв. Лежеше сгърчен на една страна, с една широко разперена ръка и отхвръкнал на пет-шест метра пистолет. Следователят, изпратен на местопрестъплението, бе опънал един метър, за да измери разстоянието между отворената ръка и пистолета.

Трупът беше на слаб бял човек, трийсет и няколкогодишен, с рядка коса. Приличаше на счупена пръчка с изкривените си крака, с едното издърпано към гърдите коляно, а другото опънато назад, и с разперените си встрани ръце. Двете ченгета, които бяха стреляли, набит чернокож и жилав испанец, се бяха дръпнали встрани и разговаряха с един служител от отдела за вътрешни разследвания.

Д’Агоста се приближи, кимна на служителя от вътрешния отдел и се ръкува с ченгетата. Те бяха потни и неспокойни.

Дяволски гадно е, помисли си Д’Агоста, да трябва да убиеш някого. Никога не можеш наистина да го преживееш.

— Лейтенант – каза едното от ченгетата, нетърпеливо да обясни отново, – този тип току-що беше обрал ресторанта и тичаше по улицата. Ние се идентифицирахме, показахме значките си и тогава той изпразни пистолета си срещу нас, кучият му син, стреляше и бягаше… по улицата имаше цивилни и ние нямахме избор, трябваше да го спрем. Нямахме избор, човече, нямахме избор…

Д’Агоста хвана рамото на мъжа и го стисна приятелски, поглеждайки името му.

— Окампо, недей да се потиш за това. Направил си каквото е трябвало. Следователят ще го покаже.

— Имам предвид, онзи стреляше така, сякаш няма да има утре…

— За него няма да има. – Д’Агоста се дръпна настрани със следователя. – Някакви проблеми ли?

— Съмнявам се, сър. Напоследък винаги има изслушване на свидетели. Но в случая всичко изглежда ясно. – Той затвори бележника си шумно.

Д’Агоста понижи глас:

— Погрижи се тези момчета да получат някаква консултация с психолог. И се увери, че са се свързали с адвокатите на профсъюза, преди да говорят.

— Ще го направя.

Д’Агоста погледна замислено към трупа.

— Колко е отмъкнал?

— Двеста и двайсет приблизително. Шибан наркоман, виж го, напълно съсипан от хероина.

— Тъжна работа. Някакви документи за самоличност?

— Уорън Забриски, живеел е във Фар Рокауей.

Д’Агоста поклати глава и хвърли поглед към сцената. Беше от ясно по-ясно: две ченгета, и двете от малцинствата; мъртъв бял престъпник; свидетели на случилото се; всичко уловено от охранителните камери. Отворен и затворен случай. Нямаше да има протестни демонстрации или обвинения в полицейска бруталност. Стрелецът си беше получил заслуженото – всички неохотно биха се съгласили с това.

Той се огледа. Въпреки студа отвъд полицейската лента се беше събрала голяма тълпа, рокери от Ийст вилидж и йъпстери[15], метросексуални и както и там другояче, по дяволите, да се наричаха в наши дни. Съдебните следователи още работеха по тялото, екипът парамедици изчакваше настрани, детективите разпитваха собственика на обрания ресторант. Всички си вършеха работата. Всичко беше под контрол. Безсмислен, глупав случай, който щеше да създаде виелица от писмена работа, разпити, рапорти, анализи, сандъчета с доказателства, изслушвания, пресконференции. И всичко заради двеста въшливи за доза наркотик.

Тъкмо се чудеше колко ли време ще мине, преди елегантно да се измъкне, когато чу вик и видя суматоха в другия край на оградения с лента район. Обърна се ядосано – само за да се озове очи в очи със специален агент Пендъргаст, преследван от две униформени ченгета.

— Хей, вие…! – извика едно от ченгетата, като хвана грубо Пендъргаст за рамото. С пъргаво движение агентът се освободи, измъкна значката си и я пъхна в лицето на служителя.

— Какво, по…? – заекна онзи и отстъпи. – ФБР. Той е от ФБР.

— Какво прави тук? – попита другият.

— Пендъргаст! – провикна се Д’Агоста и тръгна към него бързо. – Какъв вятър те довя тук, по дяволите? Това убийство не е точно от вида, който ти…

Пендъргаст го накара да млъкне с раздразнителен жест, разсичайки въздуха между тях с ръка. На неоновата светлина лицето му беше толкова бледо, че изглеждаше почти призрачно, беше облечен както обикновено като богат собственик на погребално бюро в ушития си по поръчка черен костюм, негова запазена марка. Само че този път той изглеждаше някак различен – много различен.

— Трябва да говоря с теб. Сега.

— Разбира се. Веднага щом приключа тук…

— Имам предвид сега, Винсънт.

Д’Агоста впери очи в него. Това не беше хладният, сдържан Пендъргаст, когото той познаваше толкова добре. Това беше страна на агента, която никога преди не бе виждал – сърдит, безцеремонен, с бързи резки движения. И не само това, но – забеляза Д’Агоста при по-внимателно оглеждане – обикновено безукорният му костюм сега беше измачкан.

Пендъргаст го хвана за ревера.

— Искам да те помоля за услуга. За повече от услуга. Ела с мен.

Д’Агоста беше прекалено изненадан от неговата страстност и жар, и се подчини. Изоставяйки сцената на престъпление под погледите на колегите си ченгета, той последва Пендъргаст покрай тълпата надолу по улицата към спрелия Ролс ройс на агента. Проктър, шофьорът, седеше зад волана с преднамерено празно изражение.

Д’Агоста практически трябваше да тича, за да вървят успоредно.

— Знаеш, че ще ти помогна с всичко, с каквото мога…

— Не казвай нищо, не говори, докато не ме изслушаш.

— Добре, разбира се – добави бързо Д’Агоста.

— Влизай.

Пендъргаст се плъзна зад преградата, Д’Агоста се качи след него. Агентът отвори един панел във вратата и се появи малък бар. Като взе една малка гарафа от шлифован кристал, той наля три пръста бренди в една чаша и изпи половината от него; сребристите му очи блестяха силно.

— Това не е обикновена молба. Ако не можеш, или не искаш да го направиш, ще те разбера. Но не трябва да ме измъчваш с въпроси, Винсънт – нямам време. Аз просто – нямам – време. Изслушай ме и ми отговори.

Д’Агоста кимна.

— Искам да напуснеш работа. Може би за една година.

— Една година?!

Пендъргаст пресуши останалата част от питието.

— Може да са месеци или седмици. Няма как да знам колко време ще отнеме това.

— Кое „това“?

Известно време агентът не отговори.

— Никога ли не съм ти говорил за починалата си съпруга Хелън?

— Не.

— Умря преди дванайсет години, когато бяхме на сафари в Африка. Беше нападната от лъв.

— Исусе. Съжалявам.

— По онова време вярвах, че това е ужасен инцидент. Сега съм сигурен, че нещата не стоят точно така.

Д’Агоста чакаше.

— Вече знам, че е била убита.

— О, боже.

— Следата е студена. Нуждая се от теб, Винсънт. Нужни са ми твоите умения, опита ти на улицата, познаването ти на работническата класа, начина ти на мислене. Нужна ми е помощта ти да проследим човека – или хората, – които са го направили. В хода на работата аз, разбира се, ще ти плащам всички разходи и ще се погрижа за заплатата ти и здравните ти осигуровки.

В колата надвисна тишина. Д’Агоста беше изумен. Какво би означавало това за кариерата му, за отношенията му с Лора Хейуърд… за бъдещето му? Това беше безотговорно. Но всъщност – много повече от това. Беше напълно откачено.

— За официално разследване ли става въпрос?

— Не. Ще сме само ти и аз. Убиецът може да е навсякъде по света. Ще действаме изцяло извън системата – извън всяка система.

— А когато намерим убиеца? Тогава какво?

— Ще се погрижим да въздадем правосъдие.

— Което ще рече?

Пендъргаст си наля още бренди в чашата с бурен жест, гаврътна го и фиксира Д’Агоста отново с онези хладни платинени очи.

— Ще го убием.

7.

Ролс-ройсът се понесе по Парк авеню, късните таксита просветваха покрай тях като размазани жълти петна. Д’Агоста седеше отзад с Пендъргаст, чувстваше се неловко и се опитваше да не поглежда любопитно към агента на ФБР. Този Пендъргаст беше нетърпелив, размъкнат и – най-забележителното! – откровено емоционален.

— Кога го разбра? – осмели се той накрая да попита.

— Днес следобед.

— Как стана?

Пендъргаст не отговори веднага, погледна през прозорците, когато ролсът зави рязко по 72-ра улица и се насочи към парка. Той остави празната чаша от бренди, която беше държал, без да й обръща внимание по време на цялото пътуване към жилищната част на града – на мястото й в малкото барче. После си пое дълбоко дъх.

— Преди дванайсет години двамата с Хелън бяхме помолени да убием един лъв-човекоядец в Замбия – лъв с необичайна червена грива. Точно като друг такъв, който е създавал проблеми преди четирийсет години в района.

— Защо са помолили точно вас ?

— До голяма степен заради професионалното разрешително за ловуване. Длъжен си да убиваш всякакви зверове, които заплашват селото или лагера, ако властите го поискат. – Пендъргаст още гледаше през прозореца. – Лъвът беше убил германски турист в един сафари лагер. Хелън и аз тръгнахме от нашия лагер и отидохме там, за да се справим с него.

Той взе бутилката бренди, погледна я и я върна пак на стойката. Голямата кола сега се движеше през Сентрал парк, приличните на скелети клони отгоре ограждаха като в рамка едно заплашително нощно небе. – Лъвът ни атакува от прикритието си, нападна мен и следотърсача. Когато се втурна обратно към саваната, Хелън стреля по него и явно не е улучила. Отиде да помогне на следотърсача… – Гласът му се поколеба и той спря, опитвайки да се овладее. – Отиде да помогне на следотърсача, но лъвът изскочи от храстите за втори път. И я отвлече навътре. Това беше последният път, когато я видях. Жива, имам предвид.

— О, боже! – Д’Агоста усети, че го разтърсват тръпки на ужас.

— Днес следобед в старата ни семейна къща разгледах пушката й. И открих, че – в онази сутрин преди дванайсет години – някой е извадил патроните от нея и ги е заменил с халосни. Тя не е пропуснала изстрела – защото просто не е имало истински изстрел.

— По дяволите… Сигурен ли си?

Сега Пендъргаст отклони очи от прозореца и го изгледа настоятелно.

— Винсънт, щях ли да ти разказвам това – щях ли да съм тук в момента, – ако не бях абсолютно сигурен?

— Съжалявам.

Настъпи кратък миг мълчание.

— И си го открил точно днес следобед в Ню Орлиънс?

Пендъргаст кимна кратко.

— Наех там частен джет.

Ролсът излезе от 72-ра на Дакота. Още не бе спрял напълно, когато Пендъргаст излезе. Мина покрай портиерната и през сводестия каменен проход на входа за коли, без да обръща внимание на тежките дъждовни капки, които падаха по тротоара. Д’Агоста го последва, подтичвайки, докато агентът пресичаше широкия вътрешен двор, покрай подрязаните растения и ромолящите бронзови фонтани, към тясно фоайе в югозападния ъгъл на жилищната сграда. Той натисна бутона за асансьора, вратите се отвориха с шепот и те влязоха вътре мълчаливо. Минута по-късно вратите отново се отвориха към малка площадка, в дъното на отсрещната стена се виждаше една-единствена врата. Тя явно нямаше заключващи механизми, но когато Пендъргаст прокара върховете на пръстите си по повърхността с привичен жест, Д’Агоста чу характерното изщракване при освобождаването на застопорена пружина. Пендъргаст отвори вратата и пред тях се разкри приемната: мъждиво осветена, с три боядисани в розово стени, а четвъртата – облицована в черен мрамор, по който се стичаше тънка завеса от течаща вода.

Пендъргаст посочи към черните кожени дивани наоколо.

— Разполагай се. Ще се върна веднага.

Д’Агоста седна, докато агентът се плъзна през тясна врата в една от стените. Той се облегна и вдъхна тихия ромон на водата, растенията бонзай, мириса на лотосов цвят. Стените на сградата бяха толкова дебели, че до слуха му едва достигаше външният шум. Всичко в стаята изглеждаше замислено да създава спокойствие. И въпреки това спокойствието беше последното нещо, което чувстваше в момента. Запита се отново как щеше внезапно да обяви, че излиза в неплатен отпуск и да се сбогува – с шефа си, и особено с Лора Хейуърд.

Това бе десет минути преди Пендъргаст да се появи отново. Агентът беше избръснат и се бе преоблякъл в изгладен черен костюм. Освен това изглеждаше много по-овладян, много повече като предишния Пендъргаст – въпреки че Д’Агоста можеше още да види силно напрежение под повърхността.

— Благодаря, че ме изчака, Винсънт – каза той, кимайки. – Да започваме.

Д’Агоста го последва по дълъг коридор, осветен мъждиво като приемната. Погледна любопитно наляво и надясно: библиотека; стая, окичена с оригинални картини от пода до тавана; винарска изба. Пендъргаст спря пред единствената затворена врата в коридора, отвори я със същото странно движение на пръстите по дървото. Стаята отвъд едва побираше сложените в нея маса и два стола. Голям стоманен трезор, приличен на банков, най-малко четири стъпки широк, доминираше една от страничните стени.

Пендъргаст отново направи знак на Д’Агоста да седне, после изчезна в коридора. След известно време се върна с кожена чанта „Гладстон“ в ръка. Сложи я върху масата, отвори я и извади стойка с епруветки и няколко шишета със стъклени запушалки, които подреди грижливо върху полираното дърво. Ръката му трепна веднъж – само веднъж – и епруветките прозвъннаха тихо в отговор. След подреждането на апаратурата Пендъргаст се обърна към трезора и с пет-шест завъртания на шайбата го отключи. Когато отвори тежката врата, Д’Агоста видя вътре решетка с метални контейнери, неразличаващи се от сейфове. Пендъргаст избра един, извади го и го постави на масата. После затвори трезора и седна срещу Д’Агоста.

Дълго не помръдна. По едно време се чу тътен, глух и далечен, и това изглежда го върна към действителността. Той извади бяла копринена кърпичка от кожената чанта и я постла на масата. След това плъзна металната кутия по-близо, вдигна капака й и с пинсети извади отвътре две неща: снопче груби червени косми; пръстена, който той внимателно махна с голата си ръка с жест, толкова несъзнателно нежен, че Д’Агоста усети как сърцето го пронизва.

— Това са нещата, които взех от трупа на Хелън – каза Пендъргаст. Непрякото осветление подчертаваше хлътнатините на изпитото му лице. – Не съм ги поглеждал от дванайсет години. Венчалната й халка… и кичура, който е отскубнала от лъва, докато я е разкъсвал. Стискаше го в ранената си лява ръка.

Д’Агоста примига.

— Какво се каниш да правиш? – попита той.

— Ще проверя едно подозрение. – Пендъргаст отвори бутилките със стъклени запушалки и изсипа подбраните прахчета от тях в епруветките. После с помощта на чифт пинсети издърпа известно количество от червеното снопче и пусна последователно по няколко косъма във всяка епруветка. Най-накрая измъкна малко кафяво шишенце от чантата, което завършваше отгоре с гумен капкомер. Отвъртя капкомера и отмери по няколко капки от течността във всяка епруветка. В първите четири епруветки нямаше никаква реакция. Но в петата течността веднага стана бледозелена, цветът на зелен чай. Пендъргаст я гледа внимателно известно време. После, като използва една пипета, взе малка проба от течността и я изсипа върху малка лентичка хартия, която взе от чантата.

— РН 3.7 – каза той, разглеждайки лентичката. – Което отговаря точно на слаба киселина, необходима за отделянето на пигмента от листото.

— Какво листо? – недоумяваше Д’Агоста. – За какво става дума?

Пендъргаст отмести очи от хартиената лентичка към него и после обратно.

— Мога да продължа с опитите, но няма смисъл. Гривата на лъва, който уби съпругата ми, е била третирана с извлек от листата на растението Lawsonia inermis. Познато най-вече като къна.

— Къна?! – — повтори Д’Агоста. – Искаш да кажеш, че гривата на лъва е била боядисана червена?

— Именно. – И Пендъргаст вдигна отново очи. – Проктър ще те откара у вас. Мога да ти дам три часа, за да си приготвиш необходимите неща – и ни минута повече.

— Моля?

— Винсънт, отиваме в Африка.

8.

Д’Агоста стоеше малко несигурно в коридора на спретнатия апартамент с две спални, който делеше с Лора Хейуърд. На практика това бе нейният апартамент, но напоследък той бе започнал да дава половината от наема. След месеци най-после я бе склонил да отстъпи. Сега силно се надяваше, че този внезапен обрат на събитията няма да съсипе всички огромни усилия, които бе положил, за да възстанови отношенията им.

Погледна през вратата към спалнята на домакинята. Хейуърд седеше в леглото, възхитителна, въпреки че будилникът я бе събудил рязко само четвърт час по-рано. Часовникът на тоалетната масичка показваше шест без десет. Удивително, как целият му живот се беше преобърнал с главата надолу само за час и половина.

Тя отвърна на погледа му с неразгадаемо изражение.

— Значи така? Пендъргаст изниква от нищото с тази откачена история и хоп! – ти му позволяваш мистериозно да те отвлече нанякъде?

— Лора, той току-що е открил, че съпругата му е била убита. Смята, че съм единственият, който може да му помогне в тази работа.

— Да му помогне? Какво ще кажеш да си помогне сам? Знаеш, че още се опитваш да се измъкнеш от дупката, в която пропадна по време на случая „Диоген“ – дупка, която впрочем именно Пендъргаст ти изкопа.

— Той ми е приятел – възрази Д’Агоста. Но това прозвуча неубедително дори за собствените му уши.

— Не мога да повярвам. – Тя разтърси дългата си черна коса. – Когато си легнах, бяха те извикали за рутинно убийство. Сега се събуждам и те намирам да си опаковаш багажа за пътуване – и дори не можеш да ми кажеш кога ще се върнеш?

— Скъпа, няма да трае дълго. Работата ми тук е важна и за мен.

— Ами аз? Какво ще стане с мен? Работата не е единственото нещо, с което се разделяш.

Д’Агоста пристъпи в стаята и седна на ръба на леглото.

— Заклех се, че никога няма да те излъжа отново. Затова ти казвам всичко. Виж – ти си най-важното нещо в живота ми. – Той си пое въздух. – Ако ми кажеш да остана, ще остана.

В продължение на минута тя го гледаше. После изражението й омекна и тя поклати глава.

— Знаеш, че не мога да го направя. Нали виждам в какво състояние си. Не мога да застана между теб и тази… тази работа.

Той взе ръката й.

— Ще се върна възможно най-скоро. Ще ти се обаждам всеки ден.

Тя зави зад ухото си един кичур коса.

— Каза ли вече на Глен?

— Не. Дойдох право тук от апартамента на Пендъргаст.

— Ами, по-добре ще е да му се обадиш и да съобщиш новината, че излизаш в отпуск с неизвестна засега дата на връщане. Нали осъзнаваш, че може да каже „не“ – и тогава какво?

— Това е нещо, което просто трябва да направя.

Хейуърд отхвърли завивките и провеси крака от леглото. Когато проследи движенията й с очи, Д’Агоста усети внезапно, че го залива желание. Как би могъл да остави тази красива жена дори за ден – камо ли пък за седмица, месец… или година?

— Ще ти помогна да се приготвиш – каза тя.

Той прочисти гърлото си.

— Лора…

Тя притисна пръст в устните му.

— По-добре ще е да не казваш нищо повече.

Той кимна.

Тя се наведе към него и го целуна леко.

— Обещай ми само едно.

— Всичко.

— Обещай ми, че ще се грижиш за себе си. Нямам нищо против, ако Пендъргаст бъде убит, докато разследва фалшиви следи. Но ако на теб се случи нещо, ужасно ще се ядосам. И знаеш колко лошо може да стане.

9.

Ролсът, отново с Проктър зад волана, избръмча по магистралата „Бруклин Куинс“ на юг от Бруклинския мост. Д’Агоста гледаше как два кораба-влекачи изтеглят огромен шлеп, натоварен с коли нагоре по Ийст ривър, оставяйки след себе си пенеста следа. Всичко се бе случило толкова бързо, че той още не можеше да го проумее. Пътуваха към летище „Джей Еф Кей“, но първо – обясни Пендъргаст – щяха да направят малко, но необходимо отклонение.

— Винсънт – каза Пендъргаст, докато сядате срещу него,

— трябва да се подготвим за влошаване. Казват ми, че пра-леля Корнелия била зле напоследък.

Д’Агоста се размърда в седалката си.

— Не съм сигурен, че схващам защо е толкова важно да я посетим.

— Възможно е тя да хвърли известна светлина върху ситуацията. Хелън й беше любимка. Също така искам да се консултирам с нея по няколко въпроса, засягащи семейната история, които – боя се – може да имат отношение към убийството.

Д’Агоста изсумтя. Не го беше много грижа за пра-леля Корнелия – всъщност изобщо не можеше да понася старата вещица – и няколкото му посещения в клиниката за душевноболни престъпници „Маунт Мърси“ не можеха да се нарекат приятни. Но винаги беше по-добре, когато работиш с Пендъргаст, да тръгнеш от извора.

Излизайки от магистралата, те минаха през различни странични улици и най-после пресякоха тесен мост към остров Литъл Гавърнър. Пътят се извиваше през блатисти местности със сутрешна мъгла, която се носеше сред тръстиките. В другия край на пътя се показа колонада от стари дъбове – на времето част от великолепния подход към голямо имение, дърветата сега бяха деградирали до серия от мъртви клони, протегнати към небето.

Проктър спря до будката на портиера и отвътре излезе униформен служител.

— Защо, господин Пендъргаст, това беше много бързо. – Той им махна да минат без обичайните формалности.

— Какво трябваше да означава това? – попита Д’Агоста, поглеждайки през рамо пазача.

— Представа нямам.

Проктър паркира на малкия паркинг и те излязоха. Минавайки през входната врата, Д’Агоста бе леко изненадан да види, че служителката на рецепцията не е на мястото си зад бюрото и че наоколо царят бързане и суматоха. Решиха да потърсят някого, с когото да говорят, когато по страничния мраморен коридор изтрополи една количка, бутана от двама санитари; върху нея лежеше увито в черен чаршаф тяло. Д’Агоста видя през портала да преминава линейка без включени сирени или включени буркани.

— Добро утро, господин Пендъргаст! – Д-р Остром, личният лекар на пра-леля Корнелия се появи във фоайето и протегна бързо ръка. Върху лицето му се изписа израз на изненада и потрес. – Това е… ами аз тъкмо се канех да ви телефонирам. Моля, елате с мен.

Те го последваха понякога елегантния коридор, сведен сега до институционална аскетичност.

— Имам някои неприятни новини – каза той, докато се движеха напред. – Пра-леля ви почина преди няма и трийсет минути.

Пендъргаст спря. Издиша бавно и раменете му увиснаха видимо. Д’Агоста осъзна с тръпки на ужас, че тялото, което бяха видели преди малко, сигурно е било нейното.

— Естествена смърт? – попита Пендъргаст с нисък монотонен глас.

— Повече или по-малко. Фактът е, че безпокойството и самозаблуждаването й се бяха засилили през изминалите няколко дни.

Пендъргаст сякаш обмисли това за момент.

— Някакви по-специални заблуждения?

— Нищо, което си струва да се повтори, обичайните семейни истории.

— И все пак, бих искал да ги чуя.

Остром подзе с неохота:

— Тя вярваше… вярваше, че някакъв тип на име ъ-ъ-ъ… Амбъргрис, идвал в „Маунт Мърси“ да й отмъсти за зверството, което тя твърдеше, че е трябвало да извърши преди години.

Тримата отново продължиха по коридора.

— Разкри ли някакви подробности за това зверство? – попита Пендъргаст.

— Пълни измишльотини. Нещо за наказването на някакво дете, което се заклело… – Секунда колебание. – Ами, заклело се, че ще си разцепи езика с бръснач.

Неопределено движение с глава от Пендъргаст. Д’Агоста усети, че собствения му език се сгърчва само при мисълта.

— Във всеки случай – продължи д-р Остром, – тя стана агресивна, по-агресивна от обикновено – и се наложи да бъде изцяло обуздана. И лекувана. По време на тези твърдения за свиждания с Амбъргрис получи серия припадъци и почина внезапно. А, ето, стигнахме.

Той влезе в малка стая без прозорци и оскъдно мебелирана с антики, картини без рамки и различни плюшени дреболии – нищо, забеляза Д’Агоста, което би могло да се използва като оръжие или да нарани. Дори подрамниците бяха свалени от платната, закачени на стената с фалшива връв. Когато Д’Агоста огледа леглото, масата, копринените цветя в една кошница, едно странно пеперудообразно петно на стената, всичко му се стори толкова окаяно. Внезапно изпита съжаление за склонната към убийства старица.

— Тук стигаме до въпроса какво ще правим с личните вещи – продължи докторът. – Разбрах, че тези платна са доста ценни.

— Така е – каза Пендъргаст. – Изпратете ги в отдела за картини от деветнайсети век в „Кристис“ за публичен търг и обмислете процедурата по дарение за вашата добра работа.

— Много щедро от ваша страна, господин Пендъргаст. Ще наредите ли аутопсия? Когато пациент почине в медицинско заведение, имате законното право…

Пендъргаст го прекъсна с рязко махване на ръката.

— Няма да е необходимо.

— А уреждането на погребението…?

— Няма да има погребение. Семейният адвокат, господин Огилби, ще се свърже с вас във връзка с транспортирането на останките.

— Много добре.

Пендъргаст огледа стаята, сякаш да запомни подробностите. След това се обърна към Д’Агоста. Изражението му беше неутрално, но очите говореха за скръб, дори безутешност.

— Винсънт – каза той. – Имаме да гоним самолет.

10.

Замбия

Усмихнатият, с редки зъби мъж, който ги чакаше на мръсната писта, беше нарекъл колата Ленд роувър. Това определение, помисли си Д’Агоста, докато се държеше с всички сили, беше повече от щедро. Каквото и да е било, това чудо едва ли заслужаваше да се нарече автомобил сега. Нямаше прозорци, нямаше покрив, радио, нито предпазни колани за седалките. Двигателят беше закрепен към рамата с оплетено кълбо тел. Той можеше да види изровения път отдолу през гигантските ръждясали дупки в шасито.

Зад волана Пендъргаст – пременен в риза и панталони в цвят каки и нахлупил шапка за сафари „Тили“ – заобиколи една голяма дупка в шосето, само за да улучи друга по-малка. Д’Агоста подскочи в седалката при удара. Той изскърца със зъби и стисна още по-здраво дръжката. Ама че гадна работа, помисли си той. Беше прогизнал от пот, имаше прах в очите, ушите, носа, косата и във всяка пролука, която дори не бе подозирал, че има. Помисли си дали да не помоли Пендъргаст да намали, но после се отказа. Колкото повече се приближаваха до мястото на смъртта на Хелън, толкова по-мрачен ставаше агентът.

И все пак той намали малко, когато влязоха в някакво село – поредната жалка групичка колиби от пръчки и спечена кал, нажежени от обедното слънце. Нямаше електричество, един-единствен обществен кладенец стърчеше в средата на самотен кръстопът. Свине, деца и пилета се шляеха безцелно из прахоляка.

— А аз си мислех, че в Южен Бронкс е зле – промърмори Д’Агоста по-скоро на себе си, отколкото на Пендъргаст.

— До лагера Кингазу има още шестнайсет километра – бе отговорът на Пендъргаст, когато натисна отново газта.

Уцелиха друга дупка в пътя и Д’Агоста отново жестоко се тръсна в седалката. Двете ръце го смъдяха от ваксините, главата му се пръскаше от слънцето и вибрациите. Единственото безболезнено нещо, което му се беше случило през последните трийсет и шест часа, беше телефонният разговор с шефа му, Глен Степълтън. Капитанът беше одобрил излизането му в неплатен отпуск почти без въпроси. Изглеждаше едва ли не облекчен да види Д’Агоста да се маха.

След половин час бяха в лагера Кингазу. Когато Пендъргаст спря колата на импровизирания паркинг зад горичката от колбасови дървета[16], Д’Агоста огледа кокетния лагер за любителите на фото-сафари: безукорните тръстикови и сламени колиби, големите брезентови структури с надписи „Палатка за хранене“ и „Бар“, дървените пътеки, свързващи сградите една с друга, ленените павилиони, подслонили удобни шезлонги, върху които дремеха дузина дебели и щастливи туристи с увесени около вратовете камери. По контурите на покривите бяха закачени нанизи с малки крушки. Един генератор бръмчеше в саваната. Всичко беше направено в ярки – почти крещящи – цветове.

— Направо като в Дисниленд – подхвърли Д’Агоста, измъквайки се от колата.

— Сериозно се е променило за дванайсет години – отвърна Пендъргаст с равен глас.

Останаха така за момент, неподвижни, без да говорят, в сянката на дърветата. Д’Агоста вдъхна ароматния мирис на горящо дърво, горчивия дъх на смачкана трева и – едва доловимо – земна, животинска миризма на мускус, която не би могъл да идентифицира. Бръмченето на насекоми се смесваше с други звуци: воя на генераторите, гукането на гълъби, неуморния ромон на близката река Луангва. Д’Агоста крадешком хвърли поглед към Пендъргаст: агентът се беше изгърбил, сякаш под тежестта на ужасно бреме; очите му блестяха с пламъка на обсебен от духове човек и – докато поглъщаше с очи сцената с някаква странна смесица от копнеж и ужас – едно мускулче на бузата му леко потрепваше. Трябва да беше осъзнал, че е наблюдаван, защото бързо се съвзе, изправи рамене и приглади жилетката си за сафари. Но странният блясък не напусна очите му

— Последвай ме – рече той.

Пендъргаст отмина павилионите и шатрата за хранене, и се отправи към една по-малка постройка, отделена от останалия лагер в малка гора близо до бреговете на Луангва. Един слон стоеше до колене в тинята на реката. Докато Д’Агоста гледаше, животното загреба вода с хобота си и я изля върху гърба си, после вдигна набръчканата си глава и издаде пронизителен тръбен звук, който моментално заглуши бръмченето на насекомите.

Малката постройка очевидно беше административният център на лагера. Състоеше се от външен офис, в момента празен, и вътрешен офис, зает от сам мъж, който седеше зад бюро и пишеше усърдно в някакъв бележник. Беше към петдесетгодишен, слаб и жилав, с обезцветена от слънцето руса коса и силно загорели ръце.

Мъжът вдигна поглед, когато ги чу да приближават.

— Да, какво мога…? – Думите замряха в гърлото му, когато видя Пендъргаст. Явно беше очаквал да види някого от гостите.

— Кои сте вие? – попита той, ставайки.

— Казвам се Ъндърхил – каза Пендъргаст. – А това е приятелят ми, Винсънт Д’Агоста.

Мъжът ги огледа в отговор.

— Какво мога да направя за вас? – Д’Агоста си помисли, че има вид на човек, който не приема много неочаквани посетители.

— Мога ли да ви попитам за името? – поиска да знае Пендъргаст.

— Рейти.

— Приятелят ми и аз бяхме тук на сафари преди дванайсет години. Случи се пак да се върнем в Замбия – на път към ловния лагер Мганди – и си помислихме, че можем да се отбием. – Той се усмихна хладно.

Рейти погледна през прозореца към импровизирания паркинг.

— Мганди, казвате?

Пендъргаст кимна.

Мъжът изсумтя и протегна ръка.

— Съжалявам. С всички тези престъпления напоследък, нападения на бунтовници и какво ли не, човек става малко неспокоен.

— Разбираемо.

Рейти посочи към два изтъркани дървени стола пред бюрото.

— Заповядайте, седнете. Да ви почерпя с нещо?

— Бира би било добре – изстреля мигновено Д’Агоста.

— Разбира се. Минутка. – Мъжът изчезна, връщайки се почти веднага с две бутилки бира „Моузи“. Д’Агоста взе едната, промърмори благодарностите си и отпи освежаваща глътка.

— Вие ли сте концесионерът на лагера? – попита Пендъргаст, докато мъжът сядаше на стола си.

Рейти поклати глава.

— Аз съм администраторът. Човекът, когото търсите, е Фортнъм. Само че е още навън с тазсутрешната група.

— Фортнъм. Ясно. – Пендъргаст огледа офиса. – Предполагам, че е имало много промени в персонала за времето, откакто бяхме тук. Целият лагер изглежда съвсем различно.

Рейти се усмихна безрадостно.

— Трябва да се равняваме с конкуренцията. Днес клиентите ни изискват удобство в допълнение към сигурността.

— Разбира се. И все пак, колко неприятно, нали, Винсънт? Надявахме се да видим някои познати лица.

Д’Агоста кимна. Беше се наложило да поеме пет глътки, само за да отмие праха от гърлото си.

Пендъргаст си даде вид, че се замисля за момент.

— Ами Алистър Уокинг? Още ли е окръжен комисар?

Рейти отново поклати глава.

— Умря преди време. Чакай да видим, трябва да е било преди около десет години.

— Сериозно? Какво се е случило?

— Ловен инцидент – отвърна администраторът. – Избирали слонове за убиване и Уокинг отишъл с другите да гледа. Изстрел в гърба по грешка. Гадна история.

— Колко жалко – каза Пендъргаст. – А сегашният концесионер на лагера е Фортнъм, казвате? Когато бяхме на сафари беше Уисли. Гордън Уисли.

— Още е тук – каза Рейти. – Пенсионира се по-миналата година. Говори се, че си живеел като цар от онази негова ловна концесия близо до водопадите Виктория. Момчетата само чакат заповедите му.

Пендъргаст се обърна към Д’Агоста.

— Винсънт, помниш ли името на онзи оръженосец?

Д’Агоста прие замислен вид и каза, че не си спомня.

— Почакай, сетих се! Уилсън Ниала. Някакъв шанс да минем да го поздравим, господин Рейти?

— Уилсън почина през пролетта. Тропическа треска. – Рейти се намръщи. – Момент само. Оръженосец ли казахте?

— Жалко. – Пендъргаст се размърда в стола си. – А следотърсачът ни? Джейсън Мфуни.

— Никога не съм чувал за него. Освен това този вид помощници идват и напускат толкова бързо. Но вижте, за какъв оръженосец говорите? Ние тук в Кингазу имаме само фотографски експедиции.

— Както казах – това беше паметно сафари. – Чувайки Пендъргаст да произнася „паметно“, Д’Агоста усети да го полазват студени тръпки въпреки горещината.

Рейти не отговори. Още се мръщеше.

— Благодарим ви за гостоприемството. – Пендъргаст се изправи и Д’Агоста направи същото. – Казвате, че ловната концесия на Уисли била близо до водопадите Виктория? Има ли си име?

— Улани стрийм. – Рейти също стана. Първоначалното му подозрение изглежда се беше възвърнало.

— Имате ли нещо против да хвърлим поглед наоколо?

— Щом искате – отговори Рейти. – Само не безпокойте гостите.

* * *

Вън от административната сграда Пендъргаст спря, огледа се наляво и надясно, сякаш да се ориентира. Поколеба се малко. След това, без да каже дума, тръгна по добре утъпканата пътека, която излизаше от лагера. Д’Агоста побърза да го догони.

Слънцето печеше безжалостно и жуженето на насекомите се засили. От едната страна на пътеката имаше гъсталак от храсти и дървета; от другата беше река Луангва. Д’Агоста усети чуждата риза в защитен цвят да залепва влажна върху гърба и раменете му.

— Къде отиваме? – изпъхтя той.

— На пасището… Където… – Той не довърши изречението.

Д’Агоста преглътна.

— Окей, разбира се. Води.

Пендъргаст спря рязко и се обърна. На лицето му бе застинало изражение, каквото Д’Агоста никога преди не беше виждал – горест, съжаление и безкрайна умора. Той прочисти гърлото си, после заговори с нисък глас.

— Много съжалявам, Винсънт, но това трябва да го направя сам.

Лейтенантът си пое дълбоко дъх с облекчение.

— Разбирам.

Пендъргаст го фиксира за миг с бледите си очи. Кимна веднъж. После се обърна и тръгна вдървено и решително към саваната, изчезвайки почти мигновено в плътната сянка под дърветата.

11.

Очевидно всички знаеха къде е „чифликът“ на Уисли. Намираше се в края на добре поддържана отсечка от черен път върху плавно спускащ се хълм, в горите северозападно от водопадите Виктория. Всъщност – когато Пендъргаст спря грохналото возило точно на последния завой на пътя – Д’Агоста си помисли, че май чува водопадите: нисък, далечен тътен, който по-скоро се усещаше с кожата, отколкото със слуха.

Той погледна Пендъргаст. Пътуването от лагера Кингазу им отне часове и през цялото това време агентът едва ли бе произнесъл и пет думи. Искаше му се да го попита какво все пак беше научил по време на разследването си в саваната, но очевидно не беше моментът. Когато бе готов да говори за това, той щеше да го направи.

Пендъргаст забави на завоя и сградата изпълни полезрението им: прекрасна стара колониална къща, боядисана в бяло, с четири дебели колони и закрита веранда. Строгите линии бяха смекчени от грижливо гледани храсти: азалия, чемшир, бугенвилея. Целият парцел – може би пет-шест акра – изглежда е бил продаден на едро, отрязан от околната джунгла. Пред тях се изви смарагдовозелена морава, обсипана от най-малко половин дузина цветни лехи, пълни с рози с всякакви възможни цветове. Като се изключи почти флуоресцентният блясък на цветята, спретнатото имение не би изглеждало не на място в Гринуич или Скарсдейл. Д’Агоста си помисли, че вижда някакви хора на верандата, но от това разстояние не би могъл да ги различи.

— Явно старият Уисли добре се е подсигурил – промърмори той.

Пендъргаст кимна, бледите му очи се бяха фокусирали върху къщата.

— Онзи тип, Рейти, спомена за момчетата на Уисли – продължи Д’Агоста. – Как стои въпросът със съпругата? Смяташ ли, че е разведен?

Пендъргаст се усмихна смразяващо.

— Сигурен съм, че Рейти е имал предвид нещо напълно различно.

Той продължи с колата бавно по пътеката към мястото за обръщане пред къщата, където спря и изключи двигателя. Д’Агоста погледна към верандата. Един набит мъж към шейсетте седеше във великолепен стол от ракита, вдигнал крака на дървен стол. Беше облечен в бял ленен костюм, който правеше месестото му лице да изглежда още по-червендалесто, отколкото беше. Тънък кръг червена коса, като монашеска тонзура, увенчаваше главата му. Мъжът отпи от висока чаша със студено питие, после я остави тежко на една маса, близо до полупразна кана със същата напитка. От двете му страни стояха африканци на средна възраст, мършави на вид в широките си избелели ризи. Единият бе прехвърлил през ръката си келнерска кърпа; другият държеше вентилатор, закрепен към дълга дръжка, и го размахваше бавно над ратановия стол.

— Това ли е Уисли? – попита Д’Агоста.

Пендъргаст бавно кимна.

— Не е остарял добре.

— А тези двамата – дали това са неговите „момчета“?

Пендъргаст отново кимна.

— Сякаш това място тепърва ще влиза в двайсети век – да оставим двайсет и първия.

След което – бавно, съвсем бавно – той излезе от колата, обърна лице към къщата и се изправи в целия си ръст.

На верандата Уисли примига веднъж, дваж. Местеше очи от Д’Агоста към Пендъргаст, отворил уста да заговори. Но изражението му замръзна, когато се взря в агента от ФБР. Смущението бе заменено от ужас в мига, в който го позна. Като изруга, мъжът рязко се изправи от стола, събаряйки чашите. Взе една пушка за слонове, подпряна на дървената ламперия, отвори мрежата на вратата и изхвърча от къщата.

— Не може да стане по-виновен от това – каза Д’Агоста.

— Аз не… о, по дяволите.

Двамата прислужници не се виждаха под перилата на верандата. Чу се изстрел и зад тях изригна струя пръст.

Те се хвърлиха зад колата.

— Какво става, мамка му? – измърмори Д’Агоста и затърси с ръка пистолета си.

— Стой където си и се наведи. – Пендъргаст скочи и затича.

— Хей!

Пореден изстрел и един куршум издумка отстрани на джипа, вдигайки облак стружки от пълнежа на тапицерията. Д’Агоста погледна иззад гумите към къщата с пистолет в ръка. Къде, по дяволите, беше отишъл Пендъргаст?

Той се дръпна назад и примига, когато чу трети изстрел да рикошира в стоманената рамка на джипа. Исусе, не можеше просто така да си стои тук като мишена в стрелбище. Изчака четвърти изстрел да прелети над главата му, после надигна глава над бронята на колата, целейки се с оръжието си, докато стрелецът се снишава зад перилата. Канеше се да натисне спусъка, когато видя Пендъргаст да излиза от храстите под верандата. Със забележителна скорост той прескочи перилата, събори стрелящия африканец със свиреп удар във врата, и насочи четирийсет и петкалибровото си оръжие към другия прислужник. Онзи бавно вдигна ръце.

— Сега можеш да дойдеш, Винсънт – извика Пендъргаст като взе оръжието, което лежеше отстрани до стенещото тяло.

* * *

Откриха Уисли в мазето за плодове. Когато се приближиха до него, той стреля със „слонската пушка“, но не уцели — от многото пиене или от страх — и откатът го просна. Преди да успее да стреля отново, Пендъргаст се втурна напред, затисна пушката с крак и подчини Уисли с два бързи силни удара в лицето. Вторият удар попадна в носа на Уисли и от него бликна кръв, опръсквайки бялата му колосана риза. Пендъргаст бръкна във вътрешния си джоб, измъкна една кърпичка и му я подаде. После го хвана за рамото и го изблъска от мазето нагоре по стъпалата към верандата, където го пусна обратно в ратановия стол.

Двамата прислужници още стояха там, сякаш онемели. Д’Агоста им махна с пистолета си.

— Отдалечете се на сто ярда по пътя – каза той. – Стойте така че да можем да ви виждаме, с вдигнати ръце.

Пендъргаст мушна своя „Лес Байер“ в колана си и се изправи пред Уисли.

— Благодаря за топлото посрещане – каза той.

Уисли притисна кърпичката към носа си.

— Сигурно съм ви взел за някого другиго. – Д’Агоста си помисли, че акцентът му е австралийски.

— Напротив, поздравявам ви за изключителната ви памет. Мисля, че имате нещо да ми кажете.

— Нямам какво да ти кажа, друже.

Пендъргаст скръсти ръце.

— Ще ви попитам само веднъж: кой организира смъртта на жена ми?

— Не знам за какво говорите – дойде глухият отговор.

Пендъргаст погледна надолу към мъжа и устните му се изкривиха.

— Нека ви обясня нещо, господин Уисли – каза той след малко. – Мога да ви уверя, без ни най-малка вероятност за грешка, че ще ми кажете онова, което искам да знам. Степента на унижение и неудобство, които ще изтърпите, преди да ми кажете, е избор, който можете да направите свободно.

— Разкарай се.

Пендъргаст гледаше потящия се разкървавен мъж в стола. После, като се наведе напред, той издърпа Уисли на крака.

— Винсънт – произнесе той през рамо, – придружи господин Уисли до колата ни.

Като притисна дулото към гърба му, Д’Агоста го избута към джипа и го принуди да влезе и да седне на пасажерската седалка, след което сам седна отзад, избръсквайки останките от седалката. Пендъргаст запали двигателя и подкара към пътеката покрай смарагдовата трева и ярките цветя, покрай двамата прислужници – които стояха неподвижни като статуи – и влезе в джунглата.

— Къде ме водите? – поиска да знае Уисли, когато завиха и къщата изчезна от поглед.

— Не знам – отвърна Пендъргаст.

— Какво имате предвид с това „не знам“? – Гласът на Уисли прозвуча сега малко по-уверено.

— Отиваме на сафари.

Продължиха да пътуват, без да бързат в продължение на петнайсет минути. Високата трева даде път на саваната и широка, с шоколадовокафяв цвят река, която изглеждаше прекалено ленива, за да тече. Д’Агоста видя два хипопотама, които пръхтяха край речните брегове и голямо ято подобни на щъркели птици с тънки жълти крака и огромен размах на крилете, които се вдигаха като бял облак от водата. Слънцето беше започнало да се спуска към хоризонта и свирепата горещина на пладнето стихваше.

Пендъргаст дръпна крака си от педала за газта и остави колата да се спуска, докато спре в тревясалия банкет.

— Мястото ми се вижда добро – каза той.

Д’Агоста се огледа объркан. Изгледът тук беше малко по-различен от пейзажа, през който бяха пътували последните седем-осем километра.

След което замръзна. На четвърт миля от реката той видя стадо лъвове, които глозгаха един скелет. Златно-пясъчната им козина ги правеше трудно различими на фона на ниското пасище.

Уисли седеше неподвижен на предната седалка и гледаше втренчено. Беше ги забелязал веднага.

— Излезте от колата, ако обичате, господин Уисли – каза меко Пендъргаст.

Уисли не помръдна.

Д’Агоста опря дулото на пистолета в основата на черепа му.

— Мърдай.

Сковано и бавно Уисли излезе от колата.

Д’Агоста се измъкна отзад. Той чувстваше голяма неохота дори да спре колата толкова близко до толкова много лъвове, камо ли да излезе. Лъвовете трябваше да се гледат безопасно в зоологическата градина „Бронкс“, оградени от най-малко два реда висока стоманена ограда.

— Приличат на изпечени убийци, нали? – каза Пендъргаст, като посочи с оръжието си към стадото. – Струва ми се, че са гладни.

— Лъвовете не са човекоядци – каза Уисли с притисната към носа кърпичка. – Случва се много рядко. – Но заплашителните нотки бяха изчезнали от гласа му.

— Не е нужно да ви изяждат, господин Уисли – каза Пендъргаст. – Това ще е само глазурата на тортата, тъй да се каже. Ако решат, че сте тръгнали да ги убивате, ще ви нападнат. Пък и вие знаете всичко за лъвовете, нали?

Уисли не каза нищо. Той само гледаше втренчено животните.

Пендъргаст се пресегна и издърпа кърпичката. По лицето на Уисли се стече прясна кръв.

— Във всички случаи това ще предизвика по-голям интерес.

Уисли му хвърли изпитателен поглед.

— Приближете се към тях, ако обичате – каза Пендъргаст.

— Вие сте луд – отвърна Уисли и гласът му изтъня.

— Не. Аз съм този с оръжието. – Пендъргаст се прицели в Уисли. – Вървете.

За момент Уисли остана неподвижен. После – много бавно – сложи единия си крак пред другия и тръгна към лъвовете. Пендъргаст го последва отзад с насочен пистолет. Д’Агоста тръгна подир него, изоставайки на няколко крачки. Беше склонен да се съгласи с Уисли – това беше лудост. Стадото гледаше съсредоточено приближаването им.

След четирийсет ярда охлювски ход, Уисли отново спря.

— Продължавайте да вървите, господин Уисли – извика Пендъргаст.

— Не мога.

— Ще ви застрелям, ако не го направите.

Уисли движеше устата си като обезумял.

— Този ваш пистолет едва ли ще спре и един лъв, камо ли пък цяло стадо.

— Знам.

— Ако ме убият, ще убият и вас.

— И това знам. – Пендъргаст се обърна. — Винсънт, остани отзад, чу ли? – Той бръкна в джоба си, извади ключовете за джипа и ги хвърли на Д’Агоста. – Стой на разстояние, ако нещата се влошат.

— Да не сте се побъркали? – каза Уисли с треперещ глас. – Не ме ли чувате? И вие ще умрете!

— Господин Уисли, бъдете добро момче и вървете напред. Мразя да се повтарям.

Уисли продължаваше да не помръдва.

— Наистина, няма да ви моля отново. След пет секунди ще изстрелям един куршум през левия ви лакът. Още ще сте в състояние да вървите – а изстрелът несъмнено ще възбуди лъвовете.

Уисли направи една крачка и отново спря. След това направи втора. Един от лъвовете – едър мъжки с буйна кафеникаво златиста грива – се изправи мързеливо на краката си. Той ги погледна, облизвайки кървавите останки. Д’Агоста усети, че стомахът му се разпенва.

— Добре! – предаде се Уисли. – Ще ви кажа!

— Целият съм слух – каза Пендъргаст.

Уисли трепереше силно.

— Да се върнем обратно в колата.

— За мен тук е чудесно. По-добре говорете бързо.

— Това беше… ъ-ъ-ъ… организирано.

— Подробностите, ако обичате.

— Не знам подробностите. Уокинг беше връзката.

Вече бяха станали и две от лъвиците.

— Моля ви, моля ви – започна да се моли Уисли с пресекващ глас. – За бога, не може ли да говорим в джипа?

Пендъргаст изглежда го обмисли за момент. После кимна.

Върнаха се в колата с по-чевръста крачка, отколкото я бяха напуснали. Когато влязоха в купето и Д’Агоста подаде ключовете на Пендъргаст, той забеляза, че мъжкият лъв върви с едри крачки към тях. Пендъргаст пъхна ключа в таблото. Крачките преминаха в бяг със скокове. Двигателят най-после запали; Пендъргаст включи на скорост и обърна точно когато лъвът ги настигна, като ревеше, одрасквайки отстрани колата, когато тя се наклони към него. Д’Агоста погледна през рамо, сърцето му биеше като чук в гърдите. Лъвът бавно се смаляваше зад тях, докато накрая изчезна.

Пътуваха десет минути в мълчание. После Пендъргаст спря отново, излезе и направи знак на Уисли да стори същото. Д’Агоста ги последва и те се изтеглиха недалеч от колата.

Пендъргаст махна с „Лес Байер“-а към Уисли.

— На колене!

Уисли се подчини.

Агентът му подаде изцапаната с кръв кърпичка.

— Добре. Разкажете ми останалото.

Уисли продължаваше да трепери силно.

— Аз… аз не знам кой знае колко много. Бяха двама мъже. Единият беше американец, другият – европеец. Немец, струва ми се. Те… доставиха лъва-човекоядец. По общо мнение – обучен. Бяха добре финансирани.

— Откъде знаете техните националности?

— Чух ги. Зад палатката за хранене, говореха с Уокинг. Нощта, преди туристът да бъде убит.

— Как изглеждаха?

— Беше нощ. Не можах да видя.

Пендъргаст направи пауза.

— Какво точно направи Уокинг?

— Организира смъртта на туриста. Знаеше къде чака лъвът и изпрати туриста в тази посока. Каза му, че там имало африкански глиган, възможност да снима. – Уисли преглътна. – Той… се погрижи Ниала да зареди пушката на съпругата ви с халосни патрони.

— Значи Ниала също е бил замесен в това?

Уисли кимна.

— Всички бяха замесени.

— Тези мъже, които споменахте… казахте, че разполагали с много средства. Откъде знаете?

— Платиха много добре. Уокинг получи петдесет хиляди да осъществи плана. Аз… аз получих двайсет хиляди за използването на лагера и да си затворя очите.

— Лъвът е бил обучен?

— Така спомена някой.

— Как?

— Не знам как. Знам само, че е бил обучен да убива по команда – макар че ако някой си мисли, че може да разчита на това, е луд.

— Сигурен ли сте, че мъжете са били само двама?

— Чух само два гласа.

Устните на Пендъргаст се свиха в права линия. Д’Агоста отново гледаше как агентът от ФБР успя да се контролира с очевидно усилие на волята.

— Има ли нещо друго?

— Не. Нищо. Това беше всичко, кълна се. Никога повече не сме говорили за това.

— Много добре. – И тогава с внезапна, плашеща скорост, Пендъргаст сграбчи Уисли за косата и опря оръжието си в слепоочието на мъжа.

— Не! – извика Д’Агоста и се пресегна да възпре ръката на Пендъргаст.

Пендъргаст се обърна да го погледне и Д’Агоста бе почти физически блъснат от неистовия поглед на агента.

— Не е добра идея да се убиват информатори – каза Д’Агоста, като се опита да модулира гласа си внимателно и да го накара да звучи колкото се може по-непринудено. – Може би не е казал всичко. Може би джинът и тоникът ще го убият вместо нас, спести си неприятностите. Не се притеснявай – дебелакът никъде няма да избяга.

Пендъргаст се поколеба, с все още притиснато дуло към слепоочието на Уисли. После бавно отпусна хватката около тънката тонзура червеникава коса. Бившият концесионер се свлече на земята и Д’Агоста забеляза с отвращение, че се е подмокрил.

Без да говори, Пендъргаст се пъхна в колата. Д’Агоста седна до него. Излязоха отново на пътя и се насочиха към Лусака, без да се обръщат назад.

Мина половин час, преди Д’Агоста да се обади:

— Е – каза той. – Какво следва?

— Миналото – отвърна Пендъргаст, без да откъсва очи от пътя. – Следва миналото.

12.

Савана, Джорджия

Площад „Уайтфийлд“ дремеше спокойно в гаснещата светлина на понеделнишката вечер. Уличните лампи светнаха, придавайки на палмите и на испанския мъх, висящ от чворестите клони на дъбовете, прозирна отчетливост. След адската горещина на Централна Африка Д’Агоста намери влажния въздух на Джорджия почти облекчителен.

Той последва Пендъргаст през подрязаната трева. В центъра на площада стоеше голям купол, заобиколен от цветя. Под фестонирания покрив се провеждаше сватбено парти, покорно следващо инструкциите на един фотограф. По-нататък пък хората се разхождаха или седяха на боядисаните в черно пейки, говореха си или четяха. Всичко изглеждаше малко размито и не на фокус и Д’Агоста поклати глава. След лудешкото препускане от Ню Йорк до Замбия и после до този център на южняшка аристократичност той се чувстваше скован.

Пендъргаст спря, посочвайки през Хабершам стрийт голяма пищна викторианска къща, бяла и безукорна като всички останали. Когато се насочиха натам, Пендъргаст каза:

— И не забравяй, Винсънт – той още не знае.

— Ясно.

Двамата пресякоха улицата и се изкачиха по дървените стъпала. Пендъргаст натисна звънеца. След десет секунди лампата отгоре светна и вратата се отвори от мъж в средата на четиридесетте. Д’Агоста го погледна с любопитство. Беше висок и поразително красив с високите си скули, тъмни очи гъста кестенява коса. Беше толкова загорял, колкото Пендъргаст – блед. В ръката си държеше сгънато списание. Д’Агоста хвърли поглед на предната страница, където се четеше: „Списание за американска неврохирургия“.

Слънцето, което се спускаше зад къщите в отсрещния край на площада, се отразяваше в острите очи на мъжа и той не можеше да ги види добре.

— Да? — произнесе той. – Мога ли да ви помогна?

— Джъдсън Естерхази – протегна ръка Пендъргаст.

Естерхази го изгледа втренчено и върху лицето му се появи израз на приятна изненада.

— Алойзиъс? – възкликна той. – Господи! Заповядайте.

Естерхази ги преведе през входно антре, надолу по тесен коридор с книги отстрани, до уютен кабинет. „Уютен“ не беше дума, която Д’Агоста използваше много често, но не би могъл да опише по друг начин мястото. Топлата жълта светлина придаваше меко сияние на античните махагонови мебели: висок тесен скрин, бюро с извит сгъваем капак, шкаф за оръжие и още, и още рафтове с книги. Пищни персийски килими покриваха пода. Две големи дипломи – една за лекарска степен и друга за докторат – висяха на стената. Диваните бяха меки и изглеждаха изключително удобни. Антики от цял свят – африкански скулптури, азиатски нефрити – украсяваха всяка хоризонтална повърхност. Два прозореца, обрамчени с изискани завеси, гледаха към площада. Това бе стая, натъпкана догоре с предмети, която въпреки всичко по някакъв начин не изглеждаше претрупана – кабинетът на един добре образован човек с вкус, пътувал много.

Пендъргаст се обърна и представи лейтенанта на Естерхази. Мъжът не можа да скрие изненадата си, когато научи, че Д’Агоста е полицай; и все пак той се усмихна и стисна ръката му сърдечно.

— Какво неочаквано удоволствие – произнесе той. – Ще желаете ли нещо? Чай, бира, бърбън?

— Бърбън, ако обичаш, Джъдсън – каза Пендъргаст.

— Как го искаш?

— Чист.

Естерхази изви глава към Д’Агоста.

— А вие, лейтенант?

— Бира би било чудесно, благодаря.

— Разбира се. – Като не спираше да се усмихва, Естерхази се приближи до един плот в ъгъла и сръчно наля няколко пръста бърбън. След това се извини и отиде в кухнята да донесе бира.

— Мили боже, Алойзиъс – произнесе той като се върна, – колко време измина… девет години?

— Десет.

— Десет години. Откакто предприехме оня лов до Килчърн лодж.

Д’Агоста отпи от бирата и се огледа, докато двамата си приказваха. По-рано Пендъргаст го беше осведомил за Естерхази: неврохирург и учен медик, който – след издигането си до върховете на професията – беше посветил част от времето си на доброволческа работа в местните болници и на „Доктори с крила“, благотворителната организация, която изпращаше лекари в бедстващи райони на Третия свят, към която неговата сестра беше работила. Според Пендъргаст той бил отдаден на спорта човек и дори стрелял по-добре от сестра си. Оглеждайки многобройните ловни трофеи, окачени по стените, Д’Агоста реши, че Пендъргаст не е преувеличил. Лекар, който е бил страстен ловец: интересна комбинация.

— Е, кажи ми – произнесе Естерхази с дълбок, звучен глас. – Какво те довя в Долната земя? Да не си дошъл по някой случай? Хайде, разкажи ми гадните подробности. – Той се засмя.

Пендъргаст отпи от бърбъна си. Поколеба се само за миг.

— Джъдсън, боя се, че не съществува лесен начин това да се каже. Тук съм заради Хелън.

Смехът замря в гърлото на Естерхази. Върху патрицианските му черти се изписа объркване.

— Хелън? Какво за Хелън?

Пендъргаст отпи втора, още по-голяма глътка.

— Разбрах, че смъртта й не е била нещастен случай.

В продължение на минута Естерхази остана замръзнал, вперил очи в Пендъргаст.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че сестра ти е била убита.

Естерхази се изправи с ужасено лице. Обърна се с гръб към тях и тръгна – бавно, сякаш насън – към един рафт с книги на отсрещната стена. Взе оттам някакъв предмет напосоки, завъртя го в ръцете си и пак го остави. И после – след един дълъг момент – се обърна към тях. Отиде до плота, пресегна се за една водна чаша и с треперещи пръсти си наля питие. След което седна срещу тях.

— Като те познавам, Алойзиъс, предполагам, че не е нужно да питам дали си сигурен за това – каза той съвсем тихо.

— Не, не е нужно.

Цялото поведение на Естерхази се промени, лицето му стана бледо, той свиваше и разпускаше пръстите си.

— Какво… какво ще правиш?

— С помощта на Винсънт ще намеря човека или хората, които са виновни. И ще се уверя, че е въздадено правосъдие.

Естерхази погледна Пендъргаст в очите.

— Искам да участвам. Искам да бъда там, когато човекът, убил малката ми сестра, ще си плати за онова, което е направил.

Пендъргаст не отговори.

Гневът, емоциите на мъжа бяха толкова силни, че почти изплашиха Д’Агоста. Естерхази се отпусна отново в стола си, тъмните му очи бяха неспокойни и горяха.

— Как го разбра?

Пендъргаст накратко описа събитията през последните няколко дни. Макар и разтърсен, Естерхази слушаше внимателно. Когато агентът свърши, той се изправи и си наля ново питие.

— Вярвах… – Пендъргаст направи пауза. – Вярвах, че познавам Хелън изключително добре. И все пак… някой да я убие и да вложи такива изключителни старания и разходи, за да маскира смъртта й като нещастен случай – трябва да е имало част от нейния живот, за която не съм знаел нищо. След като прекарахме две години заедно на земята, не мога да не мисля, че – каквото и да е, – то лежи някъде назад в миналото й. И точно тук се нуждая от помощта ти.

Естерхази прокара ръка по широкото си чело и кимна.

— Имаш ли идея дали някой би имал мотив да я убие? Врагове? Професионално съперничество? Бивши любовници?

Естерхази въздъхна.

— Хелън беше… прекрасна. Мила. Очарователна. Тя нямаше врагове. Всички я обичаха в ЕмАйТи[17], докато следваше, помагаше на всички.

Пендъргаст кимна.

— А след дипломирането? Някакво съперничество в „Доктори с крила“? Да се е случило някой да не бъде повишен заради нея?

— „Доктори с крила“ не действа така. Всички работят заедно. Няма его. Там я ценяха изключително високо. – Той преглътна болезнено. – Дори я обичаха.

Пендъргаст се облегна в стола си.

— През месеците преди смъртта й тя направи няколко кратки пътувания. Изследвания, така ми каза, но не се впусна в подробности. Сега, като се замисля, ми се вижда малко странно — „Доктори с крила“ се занимава по-скоро с образование и лекуване, отколкото с изследвания. Иска ми се да бях настоял за повече подробности. Ти си лекар – случайно да знаеш какво може да е правила?

Естерхази се замисли. После поклати глава.

— Съжалявам, Алойзиъс. Тя не ми каза нищо. Обичаше да пътува до далечни места – както сам знаеш. И беше запленена от медицинските изследвания. Точно любовта й към тези две неща беше онова, което я отведе в „Доктори с крила“.

— Нещо за семейната ви история? – попита Д’Агоста. – Някакъв пример за семеен конфликт, несправедливости в детството, нещо такова?

— Всички обичаха Хелън – въздъхна Естерхази. – Дори малко я ревнувах заради популярността й. Освен това, по онова време не е имало никакви проблеми, за които да си заслужава да се говори. Двамата ни родители починаха преди повече от петнайсет години. Аз съм единственият останал Естерхази. – Той се поколеба.

— Да? – наведе се напред Пендъргаст.

— Ами, сигурен съм, че не е нещо свързано, но дълго време преди да те срещне, тя имаше… нещастна любовна връзка. С един истински простак.

— Продължавай.

— Беше през петата година на следването й, така ми се струва. Дойде с онзи тип от ЕмАйТи за уикенда. Рус, чистичък, сини очи, висок и атлетичен, винаги изглеждаше като пременен в облекло за тенис или клубни пуловери, произхождащ от богата стара фамилия преселници от Северна Европа, израсъл в Манхатън, с лятна къща на Фишърс Айлънд, говореше, че ще се занимава с инвестиционно банкиране – разбираш що за тип беше.

— И защо тази връзка е била нещастна?

— Излезе, че е имал някакъв сексуален проблем. Хелън не беше много ясна, някаква перверзия или жестокост в тази сфера.

— И?

— Заряза го. Беше й бесен известно време, телефонни обаждания, писма. Не мисля, че се стигна до сблъсък. После сякаш всичко отмина. – Той махна с ръка. – Това беше шест години, преди да те срещне, и девет преди смъртта й. Не виждам как би могло да е свързано.

— И как се казваше?

Естерхази обхвана главата си с ръце.

— Адам… Първото му име беше Адам. Но за нищо на света не мога да си спомня фамилията му – ако изобщо някога съм я знаел.

Дълга тишина.

— Нещо друго?

Естерхази поклати глава.

— Вижда ми се невероятно някой да иска да нарани Хелън.

Няколко минути никой не проговори. След това Пендъргаст кимна към едно платно в рамка на стената: избеляла картина на снежен бухал, кацнал на едно дърво през нощта.

— Одюбон е, нали?

— Да. Боя се, че е репродукция. – Естерхази я погледна.

— Странно, че го спомена.

— Защо?

— Висеше в спалнята на Хелън, когато бяхме деца. Каза ми как, когато била болна, можела да го гледа часове наред. Беше хипнотизирана от Одюбон. Но, разбира се, ти го знаеш много добре – завърши той рязко. – Държа я, защото ми напомня за нея.

Д’Агоста забеляза нещо много близко до изненада върху лицето на агента от ФБР, бързо скрита.

Надвисна кратка тишина, преди Пендъргаст да заговори отново:

— Има ли нещо, което можеш да добавиш за живота на Хелън през годините непосредствено преди да ме срещне?

— Беше много заета с работата си. Това беше също така период, в който се занимаваше усърдно със скално катерене. Прекарваше почти всеки уикенд в Гънкс.

— Гънкс?

— Планините Шонгънк. Тогава живееше в Ню Йорк. Пътуваше много. Отчасти заради „Доктори с крила“, разбира се – Бурунди, Индия, Етиопия. Но отчасти и заради приключението. Още си спомням как я заварих един следобед – трябва да е било… о, преди петнайсет, шестнайсет години. Приготвяше се трескаво за път, щеше да ходи в Ню Мадрид.

— Ню Мадрид? – повтори Пендъргаст.

— Ню Мадрид, Мисури. Не ми каза защо отива – каза, че само съм щял да се смея. Тя можеше да бъде много потайна по някакъв свой начин. Но ти трябва да го знаеш по-добре от всекиго другиго, Алойзиъс.

Д’Агоста хвърли таен поглед към Пендъргаст. Тогава значи са двама, помисли си той. Не можеше да си представи някой по-потаен, по-неохотен да споделя мислите си, от Пендъргаст.

— Иска ми се да можеше да ти помогна повече. Ако си спомня фамилното име на онова старо гадже, ще ти се обадя.

Пендъргаст се изправи.

— Благодаря ти, Джъдсън. Беше много любезно да ни приемеш. Съжалявам, че трябваше да научиш истината по този начин. Боя се, че… ами, просто не разполагах с време, за да ти го съобщя по-деликатно.

— Разбирам.

Докторът ги проследи как минават по коридора и влизат във фоайето.

— Почакайте – започна той, но после се поколеба, застанал на полуотворената врата. За миг маската на стоицизъм се смъкна и Д’Агоста видя красивото му лице да се разкривява от смесица от емоции. Какво беше? Открита ярост? Страдание? Опустошение? – Чу какво ти казах преди малко. Искам да… Аз трябва…

— Джъдсън – каза бързо Пендъргаст, хващайки ръката му – Трябва да ме оставиш да се справя с това. Разбирам мъката и гнева, които изпитваш, но трябва да ме оставиш аз да се справя.

Джъдсън се намръщи и разтърси кратко ръката му.

— Познавам те – продължи Пендъргаст, гласът му беше любезен, но твърд. – Трябва да те предупредя – не вземай закона в свои ръце. Моля те.

Естерхази си пое дълбоко дъх, после още веднъж, без да отговори. Накрая Пендъргаст му кимна леко и излезе във вечерта.

* * *

След затварянето на вратата Естерхази остана в тъмното входно фоайе, все още задъхан, в продължение на може би още пет-шест минути. Когато най-после овладя ужасния си гняв и шок, се обърна и се върна бързо в кабинета. Отиде право до шкафа с оръжия, отключи го, завъртайки ключа два пъти във вълнението си. Прокара ръцете си по красиво лакираните пушки, после избра една: Холанд&Холанд Роял Делукс .470 нитро експрес, с направен по поръчка визьор Леополд VX-III. Извади я от шкафа, прехвърли я няколко пъти в ръцете си, които още трепереха, след което я върна обратно и грижливо заключи.

Пендъргаст може и да приказваше всички онези приказки за правилата на закона, но фактът беше, че е настъпило време да хване нещата в свои ръце. Защото Джъдсън Естерхази беше научил, че единственият начин да се направи нещо правилно, е да го направиш сам.

13.

Ню Орлиънс

Пендъргаст зави с Ролс ройса към частния паркинг на Дофин стрийт, ярко осветен от натриевите лампи. Служителят, мъж с дебели уши и големи торбички под очите, спусна бариерата след тях и подаде на Пендъргаст талон, който агентът мушна в сенника.

— В дъното вляво, трийсет и девето място – извика със силен акцент мъжът. Той погледна Ролса с изпъкналите си очи. – Сега, като си помисля, по-добре идете на трийсет и второ – по-голямо е. А не отговаряме за щети. Ако искате, идете на паркинга в ЛаСал на Тулуза, те поемат щетите.

— Благодаря, предпочитам този.

— Настанете се.

Пендъргаст прекара тежката кола през тесния проход и спря на указания номер. Двамата излязоха. Мястото беше голямо, но действаше клаустрофобично, заобиколено от всички страни от разнородна група стари сгради. Беше мека зимна нощ и въпреки изключително късния час, групи млади мъже и жени, някои с пластмасови чаши пенеста бира в ръцете, можеха да бъдат видени да се мотаят по тротоара, да си подвикват един на друг, да се смеят и да вдигат шум. От отвъдната улица към паркинга се носеше глуха глъчка, смесица от викове и крясъци, клаксони на коли и Диксиленд джаз.

— Типична нощ във френския квартал – каза Пендъргаст, облягайки се на колата. – „Бърбън“ е следващата улица ей там – алюзия за моралния упадък на нацията. – Той вдиша нощния въздух и по бледите му черти се разля странна полуусмивка.

Д’Агоста почака, но Пендъргаст не помръдна.

— Тръгваме ли? – попита той накрая.

— Един момент, Винсънт, – Пендъргаст затвори очите си и отново бавно пое въздух, сякаш поглъщаше духа на мястото. Д’Агоста чакаше, напомняйки си, че странните промени в настроението на агента и странното му поведение изискват търпение – много търпение. Но пътуването от Савана беше дълго и изтощително – явно Пендъргаст държеше тук друг Ролс, напълно еднакъв с онзи в Ню Йорк – а Д’Агоста умираше от глад. И отгоре на всичко, след като беше търсил сума време бира, гледката на гуляйджии, минаващи покрай тях със студено пиво, не способстваше за подобряване на настроението му.

Измина минута и Д’Агоста прочисти гърлото си. Очите се отвориха.

— Отиваме ли да видим старите ти бърлоги? – попита Д’Агоста. – Или поне онова, което е останало от тях?

— Да, наистина. – Пендъргаст се обърна. – Това е най-старата наета на Дофин стрийт, точно тук, в самото сърце на френския квартал – истинският френски квартал.

Д’Агоста изсумтя. Беше забелязал, че служителят в паркинга ги наблюдава с известна доза подозрение.

Пендъргаст отбеляза:

— Онази хубава колониална къща в гръцки стил, например, е била построена от един от най-прочутите архитекти на ранен Ню Орлиънс, Джеймс Галиър старши.

— Изглежда са я превърнали в „Холидей ин“ – каза Д’Агоста, виждайки табелката отпред.

— А онази великолепна къща ей там е домът „Гардет Льо Претр“. Построена за един зъболекар, който дошъл тук от Филаделфия, когато това било испански град. Един заселник на име Льо Претр я купил през 1839-та за повече от двайсет хиляди долара – огромно състояние за онова време. Льо Претр я притежавали до седемдесетте години, но семейството западнало доста… Сега, струва ми се, е превърната в луксозни апартаменти.

— Точно така – каза Д’Агоста. Служителят на паркинга идваше в момента към тях с намръщено лице.

— А точно през улицата – каза Пендъргаст – е старата креолска къщурка, където Джон Джеймс Одюбон е живял със съпругата си, Луси Бекуел, известно време. Сега е малък любопитен музей.

— Извинете ме – каза служителят и очите му се присвиха като очи на жаба. – Разтакаването не е позволено.

— Моите извинения! – Пендъргаст бръкна в джоба си и извади петдесетдоларова банкнота. – Колко лекомислено от моя страна да не ви предложа бакшиш. Поздравявам ви за вашата бдителност.

Мъжът се усмихна.

— Ами, аз не бях… но това е разбираемо, сър. – Той взе банкнотата. – Свършете си спокойно работата, не бързайте.

— И като кимаше и се усмихваше, той тръгна обратно към будката.

Пендъргаст все още не бързаше да тръгват. Той се разходи наоколо със сплетени на гърба си ръце, като се оглеждаше, сякаш беше в музейна галерия, изражението му представляваше любопитна смесица от копнеж, загуба и нещо, което бе трудно да се определи. Д’Агоста се опита да потисне нарастващото си раздразнение.

— Нали сега щяхме да търсим старата ти къща? – попита накрая той.

Пендъргаст се обърна към него и промърмори:

— Но ние го правим, скъпи ми Винсънт.

— Къде?

— Точно тук. Това беше Рошеноар.

Д’Агоста преглътна и огледа асфалтирания паркинг с нови очи. Неочакван повей на вятъра вдигна някакъв боклук и започна да го подмята насам-натам. Някъде измяука котка.

— След като къщата изгоря – каза Пендъргаст, – подземните крипти бяха опразнени, мазето засипано и руините – разчистени с булдозер. Беше пусто място години наред, докато не го отдадох под наем на компанията, която сега държи паркинга.

— Още ли си собственик на този терен?

— Пендъргастови никога не продават недвижима собственост.

— О!

Пендъргаст се обърна.

— Рошеноар се намираше навътре от улицата, със симетрично подредените градини отпред, от самото начало по монашески усамотена, голяма каменна постройка с островърхи еркерни прозорци, назъбени бойни кули и тихи алеи. Готически ренесанс, по-скоро необичаен за улицата. Моята стая беше в ъгъла на втория етаж, ей там. – Той посочи към мястото. – Гледаше точно към къщата на Одюбон на реката, а другият прозорец бе обърнат към къщата на Льо Претр… Гледах ги с часове, хората се движеха напред-назад зад осветените прозорци, а аз ги гледах като на театър.

— И си срещнал Хелън в музея на Одюбон от другата страна на улицата?

Пендъргаст кимна.

— Години преди това им бях дал назаем двутомника ни за една изложба, и бях поканен на откриването. Винаги страстно са искали да сложат ръка на семейния ни екземпляр, който моят прапрадядо си бил изписал директно от Одюбон[18] . – Пендъргаст млъкна, лицето му изглеждаше призрачно на острата светлина на паркинга. – Когато влязох в малкия музей, веднага видях една млада жена в залата, която ме гледаше.

— Любов от пръв поглед? – попита Д’Агоста.

Вампирската полуусмивка се върна.

— Сякаш светът внезапно изчезна, никой не съществуваше. Тя беше във висша степен забележителна. Облечена в бяло. Очите й бяха толкова сини, че клоняха към индигово, с виолетови пръски. И най-необичайното у нея – всъщност, в целия ми опит – уникално. Тя тръгна право към мен и се представи, хващайки ръката ми още преди да съм се съвзел… – Той се поколеба. – У Хелън никога не е имало престорена свенливост, никаква преструвка изобщо; тя беше единственият човек, на когото можех да вярвам безусловно.

Гласът на Пендъргаст стана хриплив и той млъкна. След това продължи.

— Освен, може би, на теб, скъпи ми Винсънт.

Д’Агоста се сепна от тази неочаквана фраза, отправена към него.

— Благодаря.

— Какви глупости дрънкам – каза Пендъргаст рязко. – Отговорите лежат в миналото, но това не значи, че трябва да му се отдаваме. И въпреки това смятам, че беше полезно за нас – за двама ни – да започнем от това място.

— Да започнем – повтори Д’Агоста. После се обърна: – Кажи ми, Пендъргаст…

— Да?

— Като заговорихме за миналото, има нещо, което ме озадачава. Защо са си дали – които да са били те — целият този труд?

— Не съм сигурен, че те разбирам.

— Да се сдобият с обучен лъв. Да организират смъртта на немския фотограф, за да прилъжат теб и Хелън в лагера.

Да купят всички онези хора. Това изисква много време и пари. И е отвратително сложен заговор. Защо просто не са инсценирали отвличане или автомобилна катастрофа тук, в Ню Орлиънс? Имам предвид, че би било много по-лесно да… – Гласът му пресекна.

Известно време Пендъргаст не отговори. После бавно кимна.

— Точно така. Много любопитна мисъл. Но не забравяй, че нашият приятел Уисли каза, че един от конспираторите, когото чул да говори, бил немец. И че туристът, когото лъвът нападнал първо, също е бил немец. Може би първото убийство е било нещо повече от разсейване на вниманието.

— Бях го забравил – промърмори Д’Агоста.

— И ако е така, усилията и разходите стават по-оправдани. Но нека оставим тази мисъл за по-късно, Винсънт. Убеден съм, че първата ни стъпка трябва да бъде насочена към това да научим повече – ако можем – за самата Хелън. – Той бръкна в джоба си и извади сгънат лист, който подаде на Д’Агоста.

Д’Агоста го разгъна. С елегантния почерк на Пендъргаст беше написано:

Микеник стрийт, № 214

Рокланд, Мейн

— Какво е това? – попита Д’Агоста.

— Миналото, Винсънт – адресът, на който тя е израснала. Това е следващата ти задача. Моята… се намира тук.

14.

Имението „Пенумбра“

— Ще желаете ли още една чаша чай, сър?

— Не, благодаря, Морис. – Пендъргаст погледна остатъците от ранна вечеря – сакътъш[19], грах и шунка със сос от уиски – с възможно най-голямото удоволствие, което би могъл да изобрази. Извън високите прозорци на дневната здрачът беше започнал да се сгъстява сред бучиниша и кипарисите, и някъде в сенките един присмехулник извиваше дълги и заплетени погребални трели.

Пендъргаст попи ъгълчетата на устата си с бяла ленена кърпа, след което стана от масата.

— Сега, след като се нахраних, питам се дали бих могъл да погледна писмото, което дойде за мен днес следобед.

— Разбира се, сър. – Морис излезе от стаята в коридора и се върна след малко с един плик. Беше доста смачкан и се виждаше, че е бил преадресиран повече от веднъж. Ако се съдеше по пощенската марка, бяха изминали почти три седмици, докато стигне най-сетне до него. Дори да не беше познал елегантния, старомоден почерк, китайските печати бяха разкрили подателя: Констанс Грийн, неговата повереница, която понастоящем живееше в отдалечен манастир в Тибет с новородения си син. Той разряза плика с ножа си, извади единствения лист отвътре и започна да чете.

Скъпи Алойзиъс,

Не знам точно какви неприятности имаш, но в сънищата си виждам, че си – или скоро ще бъдеш – в голяма беда. Много съжалявам. Ние сме за боговете това, което са мухите за палавите момчета – убиват ни за развлечение.

Скоро се прибирам вкъщи. Опитай се да останеш спокоен, всичко е под контрол. А което не е – скоро ще бъде.

Знай, че си в мислите ми. И в молитвите ми, също така – или поне щеше да бъдеш, ако се молех.

Констанс

Пендъргаст препрочете писмото, мръщейки се.

— Нещо не е наред ли, сър? – попита Морис.

— Не знам. – Пендъргаст остана замислен над съдържанието на писмото още известно време. После го сложи настрана и се обърна към прислужника си. – Но във всеки случай, Морис, се надявам да се присъединиш към мен в библиотеката.

Възрастният мъж спря да чисти масата.

— Сър?

— Мисля, че можем да пийнем по чашка следобедно шери, спомняйки си за старите дни. Изпаднал съм в носталгично настроение.

Това беше необичайна покана и изражението върху лицето на Морис го показа.

— Благодаря, сър. Нека само да свърша с почистването тук.

— Много добре. Ще сляза долу в избата и ще намеря една приятна мухлясала бутилка.

Бутилката бе всъщност много повече от приятна: Идалго Олорозо Виехо VORS. Пендъргаст отпи от чашата си, възхищавайки се на богатите нотки: дървесни и плодови, с послевкус, който сякаш оставаше завинаги върху небцето. Морис седеше на една отоманка от другата страна на стар персийски копринен килим, много изправен и вдървен в униформата си на иконом, в почти комично неудобна поза.

— Харесва ли ви шерито? – попита Пендъргаст.

— Много е изискано, сър – отвърна икономът.

— Да го изпием тогава, Морис – ще помогне да прогоним унинието.

Морис се подчини.

— Искате ли да сложа още една цепеница в камината?

Пендъргаст поклати глава, после се огледа отново,

— Изумително, какъв потоп от спомени ме заля, когато се върнах тук.

— Сигурен съм, че е така, сър.

Пендъргаст посочи към голям глобус, сложен в дървена рамка.

— Например, спомням си, че имах яростен спор с бавачката за това дали Австралия е континент, или не. Тя настояваше, че била само остров.

Морис кимна.

— И изисканият сервиз от порцеланови чинии, който стоеше на рафта на онзи библиотечен шкаф. – Пендъргаст кимна към мястото. – Спомням си деня, когато аз и брат ми разигравахме римското нападение над Силвиум. Бойната обсада, създадена от Диоген, се оказа доста ефикасна. Първият залп се стовари точно върху онзи рафт. – Пендъргаст поклати глава. – Лишиха ни от какао за цял месец.

— Спомням си го изключително ясно, сър – каза Морис, допивайки чашата си. Шерито изглежда започваше да го хваща.

Пендъргаст допълни бързо чашите им.

— Не, не, настоявам – каза той, когато икономът понечи да се възпротиви.

Мъжът кимна и промърмори някаква благодарност.

— Тази стая винаги е била фокусът на къщата – каза Пендъргаст. – Тук проведохме партито, след като завърших с пълно отличие гимназията „Лашър“. И дядо тук упражняваше речите си – спомняте ли си как всички седяхме наоколо, държахме се като публика, ръкопляскахме и свирехме с уста?

— Като да беше вчера.

Пендъргаст отпи поредна глътка.

— Пак тук направихме сватбения прием след венчавката в градината.

— Да, сър. – Острата резервираност до известна степен бе притъпена и Морис сякаш седеше по-естествено на отоманката.

— Хелън също обичаше тази стая – продължи Пендъргаст.

— Наистина.

— Спомням си как често седеше тук вечер – работеше по изследванията си или дремеше над техническите списания.

Тъжна, замислена усмивка премина по лицето на Морис.

Пендъргаст погледна чашата му и кехлибарената течност в нея.

— Можехме да прекараме тук часове наред, без да говорим, просто радвайки се на компанията си един на друг. – Той направи пауза и произнесе небрежно: – Някога говорила ли ви е, Морис, за живота си, преди да ме срещне?

Икономът пресуши чашата си и я остави с изискан жест настрана.

— Не, тя беше доста мълчалива.

— Кой е най-яркият ви спомен за нея?

Морис се замисли за момент.

— Как носи чашата си чай от шипка.

Сега Пендъргаст се усмихна.

— Да, това беше любимият й чай. Все не й стигаше. Библиотеката винаги миришеше на шипки. – Той подуши въздуха. Сега стаята миришеше единствено на прах, влага и шери.

— Боя се, че бях далеч от дома по-често, отколкото е било добре. Често се питах с какво ли се развлича Хелън в тази ветровита стара къща, докато ме няма в града.

— Понякога пътуваше по работа, сър. Но тя прекарваше много от времето си точно тук — каза Морис. — Вие също й липсвахте.

— Наистина? Тя винаги е изглеждала толкова сдържана.

— Сервирах й тук през цялото време, докато отсъствахте – каза Морис. – Гледаше птиците.

Пендъргаст направи пауза:

— Птиците?

— Знаете, сър. Любимата на брат ви, от преди… преди да се случи онова. Голямата книга с всички репродукции на птици в онова чекмедже ей там. – Той кимна към едно чекмедже в основата на стар шкаф от кестенова дървесина.

Пендъргаст се намръщи.

— Голямата книга с репродукции на Одюбон?

— Същата. Случва се да й донеса чай, а тя дори не е забелязала, че съм там. Седи си и прелиства страниците с часове.

Пендъргаст остави чашата си рязко.

— Говорила ли ви е някога за интереса си към Одюбон? Може би ви е задавала въпроси?

— От време на време, сър. Тя беше очарована от приятелството на прапрадядо ви с Одюбон. Беше мило да види човек, че се интересува толкова от семейството.

— Прадядо Боеций?

— Точно така.

— Кога е било това, Морис? – попита след малко Пендъргаст.

— О, малко след като се оженихте, сър. Тя искаше да види документите му.

Пендъргаст си позволи една замислена глътка.

— Документи? Какви?

— Онези, в чекмеджето под репродукциите. Непрекъснато прелистваше тези стари документи и дневници. Тях, и книгата.

— Казвала ли е защо?

— Предполагам, че се е възхищавала на тези рисунки. Това са толкова прелестни птици, господин Пендъргаст. – Морис отпи от шерито си. – Кажете, не я ли срещнахте там? В къщата на Одюбон на Дофин стрийт?

— Да. На откриване на изложба на Одюбон. Но тя тогава не прояви голям интерес към тях. Каза ми, че е отишла единствено заради безплатното вино и сирене.

— Знаете ги жените, сър. Обичат малките си тайни.

— Така изглежда – отвърна Пендъргаст съвсем тихо.

15.

Рокланд, Мейп

При нормални обстоятелства кръчмата „Морското куче“ би била точно от вида барове, който Винсънт Д’Агоста незнайно защо харесваше: скромна, непретенциозна, бачкаторска и евтина. Но обстоятелствата не бяха нормални. Беше преминал със самолет и с кола през четири града за четири дни; липсваше му Лора Хейуърд; и беше уморен, смъртно уморен, Мейн през февруари не можеше да се нарече очарователен. Последното нещо, което му се искаше в момента, беше да се налива с бира сред тайфа рибари.

Започваше леко да се отчайва. Рокланд се бе оказал улица без изход. Старата къща на Естерхази беше сменила собствениците си безброй пъти, откак семейството се бе изнесло преди двайсет години. От всички съседи само една стара мома изглежда си спомняше семейството – и тя бе затръшнала вратата в лицето му. Вестниците в обществената библиотека не споменаваха и дума за Естерхази, а архивът не пазеше нищо, освен данъчните декларации. Толкова за клюките и слуховете в малкия град.

Така че Д’Агоста се оказа на път към „Морското куче“, охлузена кръчма на самия бряг, където – както го бяха информирали – висяха най-старите моряци. Тя се оказа занемарена, покрита с дървени плочки постройка, сбутана между два склада на кея за търговия с риба. Снежната буря бързо приближаваше, няколко снежинки предвестници изчезнаха във въртопа на водата, вятърът изхвърляше пяна от океана и подмяташе изхвърлените безотговорно парцаливи вестници по скалистия бряг. Защо, по дяволите, съм тук? – запита се той. Но знаеше отговора – Пендъргаст му го беше обяснил. Боя се, че трябва да отидеш — беше казал той. – Прекалено близо съм. Не ми достига необходимата изследователска дистанция и обективност.

В бара беше тъмно и застоялият въздух миришеше на препържена риба и изветряла бира. Когато очите на Д’Агоста се адаптираха към полумрака, той видя, че посетителите – барманът и четирима редовни клиенти в граховозелени шуби и непромокаеми шапки – са спрели да говорят и го гледат. Явно това бе място, където се събираха едни и същи хора. Поне беше топло, печката за дърва в средата на помещението работеше добре.

Сядайки в отдалечения край на бара, той кимна на бармана и помоли за една Бъдвайзер. Направи се на незабележим и разговорът постепенно се възобнови. От него бързо научи, че и четиримата редовни клиенти са рибари; че риболовът напоследък не върви добре; че риболовът, всъщност, никога не е вървял добре.

Той обхвана с поглед бара, докато отпиваше от бирата си. Декорът – не беше изненадващо – беше напълно морски: челюсти от акула, големи рачешки щипки и снимки на рибарски корабчета покриваха стените, и мрежи с оцветени стъклени топки висяха от тавана. Тежка патина на старост, пушек и мръсотия покриваше всяка повърхност.

Той пресуши една бира, после втора, преди да реши, че е време да направи ход.

— Майк – каза той, използвайки първото име на бармана, което беше подочул по-рано от разговора, – почерпи всички за моя сметка. Вземи си и ти една.

Майк го погледна за миг, после с дрезгав глас му благодари. Последва сумтене и мърморене, докато питиетата се раздаваха на редовните клиенти.

Д’Агоста отпи една голяма глътка от бирата си. Беше важно, знаеше го, да изглежда като обикновен човек – а в „Морското куче“ това означаваше да не бъде скръндза, когато се отнася до пиенето. Той прочисти гърлото си.

— Питах се – произнесе той гласно – дали някой от вас може да ми помогне.

Втренчените погледи се върнаха, някои любопитни, други – подозрителни.

— Да ти помогнем за какво? – каза един посивял мъж, на когото другите викаха Хектор.

— Има едно семейство, което е живяло тук. Естерхази. Опитвам се да ги намеря.

— Как се казвате, господине? – попита един рибар на име Нед. Беше около пет стъпки висок, със сбръчкано от вятъра и слънцето лице, и ръце – дебели като електрически стълбове.

— Мартинели.

— Ченге ли си? – попита Нед, мръщейки се.

Д’Агоста поклати глава.

— Частен детектив. Става въпрос за наследство.

— Наследство?

— Много пари. Нает съм да открия някой останал от семейство Естерхази. Ако не ги намеря, не мога да им дам наследството им, нали така?

Барът беше занемял за известно време, докато местните обмисляха чутото. Доста очи блеснаха при споменаването на парите.

— Майк, още по едно, ако обичаш. – Д’Агоста отпи от пяната. – Попечителите също така отпускат малък хонорар на онзи, който им помогне да открият някакъв оцелял член на семейството.

Д’Агоста видя как рибарите се спогледаха, после се обърнаха към него.

— Е – каза той, – някой от вас може ли да ми каже нещо?

— Няма Естерхази в този град вече – поклати глава Нед.

— Няма Естерхази в тази част на света вече – натърти Хектор. – Не би могло – не и след онова, което се случи.

— А какво е станало? – попита Д’Агоста, опитвайки се да не показва прекомерен интерес.

Още споглеждания.

— Не знам всичко – каза Хектор. – Но сигурно направо са избягали от града.

— Държаха една стара леля, заключена на тавана – обади се трети рибар. — Налагаше се, след като започна да убива кучетата в града и да ги яде. Съседите разправят, че я чували нощем, викала и думкала по вратата, искала да й дадат кучешко.

— Я стига, Гари – намеси се барманът с усмивка. – Жената просто викаше. Беше същинска харпия. Трябва да си гледал прекалено много филми след полунощ.

— Истината беше – каза Нед, – че съпругата се опита да отрови съпруга си. Сипала стрихнин в крема му.

Барманът поклати глава.

— Изпий още една бира, Нед. Аз чух, че бащата изгубил парите си на борсата – затова така набързо се изнесли от града, дължал на всички пари.

— Гадна работа – каза Хектор, пресушавайки бирата си.

— Много гадна.

— Що за семейство са били? – попита Д’Агоста.

Един от рибарите погледна с копнеж към празните чаши, които бяха опразнили с плашеща бързина.

— Майк, дай по още едно, моля те – помоли Д’Агоста бармана.

— Чух – рече Нед, докато получаваше чашата си, – че бащата бил истински мръсник. Че биел жена си с електрически шнур. Затова го била отровила.

Историите започнаха да стават все по-откачени и по-малко вероятни; единственият факт, който Пендъргаст бе успял да му каже, беше че бащата на Хелън е бил лекар.

— Аз пък съм чувал друго – каза барманът. – Че съпругата била откачена. Цялото семейство се бояло, ходели на пръсти около нея, от страх да не я ядосат. И че съпругът отсъствал. Непрекъснато пътувал. Южна Африка, струва ми се.

— Някакви арести? Полицейски разследвания? – Д’Агоста вече знаеше отговора: полицейското досие на семейство Естерхази беше чисто като сълза. Нямаше документи, за каквито и да е сблъсъци със закона или полицията, отнасящи се до домашни неприятности. – Споменахте семейството. Имали са син и дъщеря, нали?

Кратка тишина.

— Синът беше малко странен – каза Нед.

Отличникът на класа, който чете прощалното слово при завършването на випуска, помисли си Д’Агоста, поне това може да се провери.

— А дъщерята? Тя що за птица беше?

Последва вдигане на рамене. Той се запита дали в гимназията още пазеха архивите.

— Някой знае ли къде може да са сега?

Размяна на погледи.

— Чух, че синът бил някъде на юг – каза Майк, барманът.

— Нямам представа какво се е случило с дъщерята.

— Естерхази не е често срещано име – обади се Хектор.

— Хрумвало ли ви е да потърсите в Интернет?

Д’Агоста огледа безизразните лица. Не се сещаше за други въпроси, които не биха довели до поредния хор от противоречащи си слухове и безполезни съвети. Осъзна също така – с невяра, – че е леко пиян.

Той стана, като се облегна тежко на бара.

— Какво ви дължа? – обърна се към Майк.

— Трийсет и два и петдесет – дойде отговорът.

Д’Агоста измъкна две двайсетачки от портфейла си и ги сложи на тезгяха.

— Благодаря на всички за помощта – каза той. – Приятна вечер.

— Ей, а какво ще стане с хонорара? – попита Нед.

Д’Агоста спря, след което се обърна.

— Вярно, хонорара. Ще ви дам номера на мобилния си. Ако някой от вас се сети за нещо друго – нещо конкретно, не просто слухове, – да ми звънне. Ако това доведе до резултат, може и да извади късмет. – Той побутна една салфетка към него и написа номера си.

Рибарите му кимнаха; Хектор вдигна ръка за сбогуване.

Д’Агоста вдигна яката си и с несигурни стъпки излезе от бара в щипещия студ на виелицата.

16.

Ню Орлиънс

Дезмънд Типтън обичаше това време на деня повече от всяко друго, когато вратите бяха затворени и заключени, посетителите си бяха заминали и всяко едно нещо си беше на мястото. Това беше тихият период, от пет до осем, преди пиянстващите туристи да нахлуят във Френския квартал като монголските орди на Чингис хан, опустошавайки баровете и джаз клубовете, наливайки се с коктейли „Сазерак“[20] до забрава. Можеше да ги чуе отвън всяка нощ, пиянските им гласове, крясъци и инфантилни кавги, заглушени само донякъде от древните стени на къщата на Одюбон.

Тази вечер специално Типтън беше решил да изчисти восъчната фигура на Джон Джеймс Одюбон, която беше централният експонат и една от причините за посещение след музея. В диорама в естествена големина, големият естествоизпитател седеше в кабинета си край камината със скицник и писалка в ръка, и рисуваше мъртва птица – алена чинка – на една маса. Типтън взе една прахосмукачка и перушинена четка за прах, и прескочи плексигласовата преграда. Започна да чисти дрехите на Одюбон, прокарвайки малката прахосмукачка нагоре-надолу, а после я обърна към брадата и косата, докато смъкваше мръсотията от красивото восъчно лице с четката.

Чу се звук. Той спря и изключи прахосмукачката. Звукът се повтори: чукане по входната врата.

Раздразнен, Типтън натисна бутона и продължи чистенето – само за да чуе по-настоятелно чукане. Това продължаваше почти всяка вечер: пияни слабоумници, които, след като прочетяха табелката за исторически обект, закачена отстрани на вратата, кой знае защо започваха да чукат. Случваше се от години, все по-малко и по-малко посетители през деня, все повече чукане и веселби през нощта. Единственият отдих беше няколкото месеца след урагана.

Поредно настоятелно чукане, отмерено и силно.

Той остави ръчната прахосмукачка, измъкна се иззад преградата и тръгна към вратата на поскърцващите си от артрита, разкривени крака.

— Затворено е! – извика той през дъбовата врата. – Махнете се или ще извикам полицията!

— Я, не сте ли вие, господин Типтън? – дойде глухият глас.

Побелелите вежди на Типтън се вдигнаха от смайване.

Кой можеше да е? Посетителите през деня никога не му обръщаха внимание, докато той усърдно избягваше да влиза в разговори с тях, седейки намусено на бюрото, заровил лице в изследванията си.

— Кой е? – попита Типтън, след като се съвзе от изненадата.

— Може ли да продължим този разговор вътре, господин Типтън? Навън е доста студено.

Типтън се поколеба, след това отключи вратата и видя слаб джентълмен в тъмен костюм, блед като призрак, сребристите му очи блестяха в сумрака на притъмняващата улица. Имаше нещо мигновено разпознаваемо в мъжа, нещо, което не можеше да се сбърка.

— Господин… Пендъргаст? – осмели се той, почти шепнейки.

— Самият той. – Мъжът влезе вътре, пое ръката на Типтън и се ръкува хладно и кратко.

Типтън само гледаше с немигащи очи.

Пендъргаст посочи посетителския стол срещу бюрото.

— Може ли?

Уредникът побърза да кимне и агентът се настани, прехвърляйки крак връз крак. Типтън мълчаливо седна в своя стол.

— Изглеждате така, сякаш току-що сте видели призрак – каза Пендъргаст.

— Ами, господин Пендъргаст… – започна Типтън, мислите му препускаха, – аз мислех… мислех, че семейството е загинало… Нямах представа… – изпелтечи той накрая и млъкна.

— Слуховете за моята смърт са силно преувеличени.

Типтън започна да рови в джоба на жилетката на вълнения си костюм, състоящ се от три части, извади носна кърпичка и попи челото си. – Радвам се да ви видя, толкова се радвам… – Поредно попиване.

— Чувството е взаимно.

— Какво ви доведе тук, ако мога да попитам? – Типтън направи усилие да се съвземе. Той беше куратор в къщата на Одюбон от почти петдесет години и знаеше много неща за семейство Пендъргаст. Последното нещо, което бе очаквал, беше да види някой от тях отново, в плът и кръв. Помнеше ужасната нощ на пожара сякаш беше вчера: тълпата, виковете от горните етажи, пламъците, които се извиваха към нощното небе… Макар да беше изпитал леко облекчение, когато оцелелите членове на семейството напуснаха района: Пендъргастови винаги го караха да се страхува, особено онзи странен брат, Диоген. Беше чул слухове, че Диоген е умрял в Италия. Беше чул също, че Алойзиъс е изчезнал. В едно обаче беше сигурен: това бе семейство, обречено на измиране.

— Дойдох да посетя малкия ни имот отвъд улицата. И тъй като бях наблизо, реших да се отбия и да засвидетелствам уважението си към един стар приятел. Как вървят музейните дела в наши дни?

— Имот? Искате да кажете…

— Точно така. Паркингът, където някога беше Рошеноар. Така и не можах да се разделя с него – по сантиментални причини. — Това бе последвано от тънка усмивка.

Типтън кимна.

— Разбира се, разбира се. Колкото до музея, можете да видите, господин Пендъргаст, кварталът се е променил към по-лошо. Нямаме много посетители напоследък.

— Наистина се е променил. Колко приятно е да видя, че къщата-музей Одюбон си е все същата.

— Опитваме се да я поддържаме.

Пендъргаст стана и сплете ръце на гърба си.

— Имате ли нещо против? Разбирам, че е затворено в момента, но все пак бих искал да направя една обиколка. В името на старите времена, тъй да се каже.

Типтън стана припряно.

— Разбира се. Моля ви да ме извините за диорамата на Одюбон, тъкмо я почиствах. – Той изглеждаше покрусен, когато видя, че е оставил прахосмукачката в скута на Одюбон, с подпряна на ръката му четка от перушина, сякаш на шега се бе опитал да изтипоса великия мъж като чистачка.

— Спомняте ли си – каза Пендъргаст – изключителната изложба, която подредихте преди петнайсет години, за която ви бяхме дали назаем нашето издание?

— Разбира се.

— Беше доста тържествено откриване.

— Така беше. – Типтън си спомняше всичко много добре: стреса и ужаса от разглеждащите тълпи от хора, които се мотаеха с чаши вино в ръка из залата. Беше красива лятна вечер с пълна луна, но той бе прекалено изтормозен, за да й обърне внимание. Това бе първата и последната специална изложба, която някога бе подреждал.

Пендъргаст се плъзна към задните стаи, надничайки в стъклените шкафове със снимки, рисунки и препарирани птици, спомените на Одюбон, писмата и скиците. Типтън го последва отзад.

— Знаете ли, че точно тук се запознах с жена ми? На самото откриване.

— Не, господин Пендъргаст, не знаех. – Типтън се почувства неловко. Пендъргаст изглеждаше странно въодушевен.

— Съпругата ми – Хелън – сигурно и тя се е интересувала от Одюбон?

— Да, съвсем определено.

— Посещавала ли е… музея след това?

— О, да. И преди, и след това.

— Преди?

Остротата на въпроса сепна Типтън.

— Ами да. Тя често идваше и си отиваше, работеше над нейното изследване.

— Нейното изследване – повтори Пендъргаст. – И това е било дълго преди да се срещнем, така ли?

— Най-малко шест месеца преди откриването. Може и повече. Тя беше прекрасна жена. Бях шокиран, когато чух…

— Точно така – дойде отговорът, прекъсвайки го. После мъжът сякаш омекна или поне се взе в ръце. Този Пендъргаст е странен тип, помисли си Типтън, точно както и другите. Ексцентричността беше нещо напълно в реда на нещата в Ню Орлиънс, градът беше известен с нея – но това бе нещо съвсем различно.

— Никога не съм знаел особено много за Одюбон – продължи Пендъргаст – И така и никога в действителност не разбрах напълно тези нейни изследвания. Вие помните ли ги?

— Малко – каза Типтън. – Тя се интересуваше от времето, прекарано от Одюбон тук през 1821-ва година с Луси.

Пендъргаст спря до един тъмен стъклен шкаф.

— Имаше ли нещо по-специално около Одюбон, към което да е проявявала любопитство? Планирала ли е например да пише статия или книга?

— Вие би трябвало да знаете по-добре от мен, но аз наистина си спомням, че ме е питала повече от един път за „Черната рамка“.

— „Черната рамка“?

— Прочутата изгубена картина. Онази, която Одюбон нарисувал в санаториума.

— Простете ми, познанията ми за Одюбон са толкова ограничени. За коя изгубена картина ми говорите?

— Когато Одюбон бил млад, се разболял сериозно. Докато се лекувал, нарисувал една картина. Както изглежда, изключителна картина – първото му наистина велико платно. По-късно то изчезнало. Любопитното е, че никой, който го е видял, не е споменал какво е изобразено – само че било поразително, като живо, и сложено в боядисана в черно рамка. Нарисуваното явно е изгубено за историята. – Стъпил на позната почва, Типтън усети, че нервността му леко намалява.

— И Хелън се е интересувала от него?

— Всеки, който изучава Одюбон, се интересува от него. Било е началото на онзи период от неговия живот, който достига до своята кулминация в „Птиците на Америка“, най-великото произведение по естествена история, публикувано някога. „Черната рамка“ е била – така поне казват хората, които са я видели — първата му истински гениална картина.

— Разбирам. – Пендъргаст млъкна, лицето му стана замислено. След което внезапно се изправи и погледна часовника си. – Е! Радвам се, че се видяхме, господин Типтън. – Той хвана ръката му в своята и Типтън се смути, установявайки, че сега е дори по-студена от преди, когато бе влязъл, сякаш мъжът беше изстиващ труп.

Типтън изпрати агента до вратата. Когато Пендъргаст я отвори, той най-после събра кураж да зададе въпроса си.

— Господин Пендъргаст, случайно още да притежавате семейния екземпляр на големия том…?

Пендъргаст се обърна.

— Да.

— Ах! Позволявам си дързостта и се надявам да простите откровеността ми – в случай, че по някаква причина поискате да намерите добър дом за безценното издание, такъв, в който ще се грижат добре за него и публиката ще му се наслаждава, естествено, за нас би било най-висша чест… – Той остави гласа си да заглъхне с надежда.

— Отбелязвам си го. Лека вечер, господин Типтън.

Типтън изпита облекчение, че не се налага да подава ръката си за втори път.

Вратата се затвори и той заключи и пусна резето, после остана дълго време до вратата, размишлявайки. Съпруга, изядена от лъв, родители – изгорени до смърт от буйстваща тълпа… Ама че странно семейство. И, както изглежда, ходът на годините не го беше направил ни най-малко по-нормално.

17.

Кампусът на Центъра за здравни науки към университета „Тюлейн“ на Тюлейн стрийт в центъра на града се помещаваше в безличен сив небостъргач, който би изглеждал по на място в Нюйоркския финансов квартал. Пендъргаст излезе от асансьора на трийсет и първия етаж и се насочи към отдел „Женско здравеопазване“ и – след известно разпитване – се озова пред вратата на Мириам Кендъл.

Почука дискретно.

— Влезте – долетя силен, ясен глас.

Пендъргаст отвори вратата. Малкият офис явно принадлежеше на професор. Два метални библиотечни шкафа бяха натъпкани с учебници и списания. На бюрото бяха подредени купчини сборници с изследвания. В другия му край седеше жена на шейсетина години. Тя стана, когато Пендъргаст влезе.

— Д-р Пендъргаст – каза тя, поемайки протегнатата му ръка с известна резервираност.

— Наричайте ме Алойзиъс – отвърна той. – Благодаря, че ме приехте.

— Няма защо. Заповядайте, седнете.

Тя се отпусна в стола си зад бюрото и го погледна с незаинтересован, почти клиничен маниер.

— Не сте се състарили и с ден.

Същото не би могло да се каже за Мириам Кендъл. На фона на жълтата утринна светлина от високите тесни прозорци, тя въпреки всичко изглеждаше доста по-стара, отколкото по времето, когато беше делила офис с Хелън Естерхази Пендъргаст. Все още обаче обноските й бяха същите, каквито Пендъргаст ги помнеше: отривисти, хладни, професионални.

— Външният вид може да заблуждава – отвърна Пендъргаст. – Както и да е. Благодаря ви. От колко време сте в „Тюлейн“?

— Девет години вече. – Тя сложи ръце върху бюрото и събра върховете на пръстите си в куличка. – Трябва да кажа, Алойзиъс, изненадана съм, че не сте се обърнали за сведения директно към стария шеф на Хелън, Морис Блеклетър.

Пендъргаст кимна.

— Направих го, всъщност. Само че се е пенсионирал – както сигурно знаете, след „Доктори с крила“ той продължи като консултант в различни фармацевтични компании – но в момента е в отпуска в Англия и ще отсъства известно време.

Тя кимна.

— А „Доктори с крила“?

— Ходих там тази сутрин. Беше пълна лудница, всички се стягаха за Азербайджан.

Кендъл кимна.

— А, да. Земетресението. Разбрах, че имало много загинали.

— Не срещнах човек над трийсет – и никой, който дори бегло да си спомня съпругата ми.

Кендъл отново кимна.

— Това е работа за млади. И е една от причините, поради която напуснах „Доктори с крила“, за да преподавам проблеми на женското здраве. – Телефонът иззвъня, но Кендъл го игнорира. – Във всеки случай – произнесе тя рязко, – съм повече от щастлива да споделя спомените си за Хелън с вас, Алойзиъс – въпреки че ми стана любопитно защо ме търсите сега, след всичките тези години.

— Напълно разбираемо е. Истината е, че възнамерявам да напиша биография на съпругата ми. Нещо като възхвала на живота й, кратка, какъвто беше той. „Доктори с крила“ бе първата и единствена нейна работа, след като получи магистърската си степен в областта на фармацевтичната биология.

— Мислех, че е епидемиолог.

— Това беше втората й специалност. – Пендъргаст направи пауза. – Осъзнах колко малко съм познавал работата й в „Доктори с крила“ – изцяло моя грешка, и нещо, което сега се опитвам да поправя.

При тези думи твърдите линии на лицето на Кендъл омекнаха малко.

— Радвам се да чуя, че го казвате. Хелън беше забележителна жена.

— Така че бихте ли била любезна да си припомните малко за времето, през което е била в „Доктори с крила“? И моля ви – не захаросвайте нищо. Съпругата ми не беше идеална – предпочитам неукрасената истина.

Кендъл го гледа в продължение на минута. Очите й се отместиха към някакво неопределено място зад него и станаха далечни, сякаш гледаше в миналото.

— Знаете за „Доктори с крила“ – работехме по хигиенизирането, чиста вода и програми за изхранване в Третия свят. Създаване на възможност хората да се грижат по-добре за здравето си и да живеят в по-добри условия. Но когато имаше някакво бедствие – като земетресението в Азербайджан, – мобилизирахме екипи от лекари и здравни работници и ги изпращахме в засегнатите райони.

— Това поне знам.

— Хелън… – Тя се поколеба.

— Продължавайте — промърмори Пендъргаст.

— Хелън беше много ефективна от самото начало. Но често имах чувството, че обича повече приключението в това, отколкото лечението. Сякаш прекарваше месеците офисна работа единствено заради шанса да се озове в епицентъра на самото бедствие.

Пендъргаст кимна.

— Спомням си… – Тя отново спря. – Няма ли да си водите бележки?

— Имам отлична памет, госпожо Кендъл. Моля ви, продължете.

— Спомням си, когато една наша група беше наобиколена от въоръжена с мачете тълпа в Руанда. Трябва да бяха най-малко петдесет души, полупияни. Хелън внезапно изстреля два патрона с пистолета си и ги обезоръжи. Каза им да хвърлят оръжията си на земята и да изчезват. И те го направиха! – Тя поклати глава. – Разказвала ли ви го е някога?

— Не, не е.

— Знаеше как да използва онзи пистолет, определено. Научила се е да стреля в Африка, нали?

— Да.

— Това винаги ми се е струвало малко странно.

— Кое?

— Стрелбата, имам предвид. Необичайно хоби за биолог. Но пък всеки си има начин да се освобождава от стреса. А когато си на такова място, напрежението може да бъде непоносимо: смъртта, жестокостта, зверствата. – Тя поклати глава на някакъв свой спомен.

— Надявах се да видя личната й папка в „Доктори с крила“ – напразно.

— Видели сте какво е там. Както можете да предположите, не си падат много по писмената работа – камо ли да пазят документи от преди десет години. Освен това папката на Хелън би била по-тънка от повечето останали.

— Защо?

— Тя не беше на пълно работно време, разбира се.

— Не… не беше ли на щат?

— Е, „непълно работно време“ не е съвсем точно. Имам предвид, повечето пъти тя наистина прекарваше пълни четирийсет часа – или, когато беше на терен, доста повече, – но тя често напускаше офиса, всеки път за по няколко дена. Винаги съм си мислила, че има втора работа, или може би някакъв частен проект, по който работи, но вие току-що казахте, че това е била единствената й работа. – Кендъл сви рамене.

— Нямаше друга работа. – Пендъргаст замълча за момент. – Някакви други спомени от личен характер?

Кендъл се поколеба.

— Винаги ми е правила впечатление на много потаен човек. Дори не знаех, че имала брат, докато не се появи в офиса един ден. Той също беше много красив човек. И работеше също в областта на медицината, доколкото си спомням.

Пендъргаст кимна.

— Джъдсън.

— Да, така се казваше. Явно в семейството всички са били лекари.

— Така е. Бащата на Хелън беше лекар – каза Пендъргаст.

— Не съм изненадана.

— Говорила ли ви е някога за Одюбон?

— Художника? Не, никога. Странно, че го споменавате.

— Защо, по-точно?

— Защото по някакъв начин това ми напомня за единствения път, когато я хванах занемяла.

Пендъргаст се приведе леко напред в стола си.

— Моля ви, разкажете ми.

— Бяхме в Суматра. Беше минало цунами и пораженията бяха огромни.

Пендъргаст кимна.

— Спомням си това пътуване. Бяхме женени едва от няколко месеца по онова време.

— Беше страшен хаос; всички работехме до пълна изнемога. Една нощ се върнах в палатката, която делях с Хелън и още една доброволка. Хелън беше там сама, седнала на стола. Дремеше с отворена в скута книга, показваща картина на птица. Не исках да я будя, затова внимателно измъкнах книгата. Тя се събуди веднага, дръпна я от мен и я затвори. Беше много смутена. После изглежда се съвзе, опита се да го обърне на смях и каза, че съм я стреснала.

— Каква беше птицата?

— Малка птица, доста пъстра. Имаше необичайно име… – Тя спря, опитвайки се да си спомни. – Нещо, свързано с името на един щат.

Пендъргаст помисли известно време.

— Вирджиния рейл?

— Не, това бих си го спомнила.

— Калифорния Тоухи?

— Не. Птицата беше в зелено и жълто.

Настъпи дълга тишина.

— Папагал Каролина[21]? – попита най-накрая Пендъргаст.

— Точно така! Знам, че беше странно. Спомням си, казах тогава, че не съм знаела, че в Америка има каквито и да било папагали. Но тя отбегна въпроса и с това се приключи.

— Разбирам. Благодаря ви, госпожо Кендъл. – Пендъргаст остана да седи неподвижно, но след малко се изправи и подаде ръка. – Благодаря за помощта.

— Бих се радвала да получа екземпляр от биографията. Обичах много Хелън.

Пендъргаст направи лек поклон.

— Ще получите веднага, след като бъде публикувана. – Той се обърна, взе асансьора за надолу в пълно мълчание, а мислите му бяха далече, далече оттук.

18.

Пендъргаст пожела лека нощ на Морис, вземайки остатъците от бутилката „Романе-Конти“ 1964, която беше отворил на вечеря, и тръгна по отекващия централен коридор на имението „Пенумбра“ към библиотеката. Северно от Мексиканския залив се бе разразила буря и вятърът стенеше около къщата, блъскаше капаците на прозорците и извиваше голите клони на околните дървета. Дъждът шибаше в стъклата и тежки, набъбнали облаци закриваха пълната луна.

Той се приближи до остъкления библиотечен шкаф, в който стояха най-ценните семейни книги: второ издание на първата Шекспирова книга в голям формат; двутомния Речник на Джонсън от 1755-та година; копие от шестнайсети век на „Пребогатия живот на граф дьо Бери“ с оригиналните цветни илюстрации от Лимбург. На четирите тома от голямоформатното издание на Одюбон „Птиците на Америка“ бе отделено специално място в отделно чекмедже в основата на шкафа.

Като надяна чифт бели памучни ръкавици, той извади четирите огромни книги и ги сложи една до друга върху масата в центъра на библиотеката. Всяка беше с размер почти 0.90 х 1.20 м. Обърна се към първата и я отвори с изключително внимание на първата глава: „Диви пуйки, мъжки“. Поразителната рисунка, толкова свежа, колкото в деня, когато птицата е била видяна, беше като жива и изглеждаше така, сякаш може да изскочи от страницата всеки миг. Този комплект, един от само двестате, беше изписан директно от Одюбон от собствения прадядо на Пендъргаст, чийто натруфен екслибрис и надпис още украсяваше последните страници. Най-ценната книга, произведена някога в Новия свят, тя струваше почти десет милиона долара.

Той бавно разгърна страниците: жълтоклюната кукувица, коприварчето, пурпурната сипка… една след друга, гледаше ги с око на познавач, лист подир лист, докато стигна до страница 26: папагал Каролина.

Бръкна в джоба на сакото си и извади една бележка, която той беше написал.

Папагал Каролина (Conuropsis carolinesis)

Единственият местен вид папагали в Източните щати. Обявени за изчезнали през 1939 г.

Последният див екземпляр е убит във Флорида през 1904 г; последната затворена птица „Инки“ умира в зоологическата градина „Цинцинати“ през 1918 г.

Изсичане на гори; убиване заради перата, използвани за направа на дамски шапки, убиване от фермери, които ги смятали за вредители.

Основна причина за изчезване: стадно поведение. Когато отделни птици биват простреляни и падат на земята, вместо да отлетят, останалите кацат на земята и се събират около мъртвата или ранена птица, сякаш искат да й помогнат, в резултат на което цялото ято бива изтребено.

Той сгъна листа и го остави настрана отново, след което си наля чаша бургундско. Когато я гаврътна, едва ли бе в състояние да оцени вкуса на забележителната реколта.

Сега беше сигурен – за свое огорчение, – че първата му среща с Хелън не е била случайна. И все пак му бе трудно да го повярва. Положително връзката на семейството му с Джон Джеймс Одюбон не е била причината тя да се ожени за него, нали? Той знаеше, че тя го обича – и въпреки всичко ставаше все по-ясно, че жена му е водила двоен живот. Горчива ирония; Хелън бе единственият човек на света, на когото можеше да се довери, пред когото можеше да се разкрие – и всичко това, докато е имала тайни от него. Когато си наля втора чаша вино си помисли, че поради тази вяра никога не би я заподозрял, нещо което би видял веднага у всеки друг приятел.

Знаеше го. И все пак това бе нещо, което не можеше да се сравни с останалите въпроси, които почти му крещяха:

Какво е стояло зад несъмнения интерес на Хелън към Одюбон – и защо толкова се е стараела да скрие интереса си към художника от него?

Каква беше връзката между интереса на Хелън към прочутите гравюри на Одюбон и един малко известен вид папагали, измрели преди почти век?

Къде беше първата зряла картина на Одюбон, мистериозната „Черна рамка“ и защо Хелън я е търсила?

И най-озадачаващото и най-важното: защо този интерес на Хелън бе причинил в крайна сметка смъртта й? Защото, макар и не много сигурен за останалото, Пендъргаст беше категоричен – извън всякакво съмнение, – че някъде, скрит зад тази завеса от въпроси и подозрения, се крие не само мотивът за нейната смърт, но и самите убийци.

Оставяйки настрана чашата, той стана от креслото и отиде до телефона на съседната маса. Вдигна го и набра един номер.

Оттатък вдигнаха след второто позвъняване.

— Д’Агоста.

— Здравей, Винсънт.

— Пендъргаст. Как си?

— Къде си в момента?

— В хотел „Копли плаза“, отмарям. Имаш ли представа колко души на име Адам са посещавали ЕмАйТи по времето, когато жена ти е следвала там?

— Не.

— Трийсет и един. Успях да стигна до шестнайсетия. Никой от тях не я познава. Петима от останалите са извън страната. Други двама са починали. За останалите осем не се знае нищо: изгубили им следите, казват от университета.

— Нека оставим приятеля Адам на заден план засега.

— Нищо против. Е, накъде после? Ню Орлиънс? Ню Йорк, може би? Бих предпочел да прекарам малко време с…

— На север от Батон Руж. Имението „Оукли“.

— Къде?

— Отиваш в имението „Оукли“, на границата със Сейнт Францисвил.

Дълга пауза.

— И какво ще правя там? – попита Д’Агоста с подозрителен глас.

— Ще изследваш двойка препарирани папагали.

Друга, още по-дълга пауза.

— А ти?

— Аз ще съм в Гранд хотел Бейю. По следите съм на една изчезнала картина.

19.

Бейю Гула, Луизиана

Пендъргаст седеше в окръжения от палми двор пред елегантния хотел, преметнал крак връз крак, със скръстени ръце, неподвижен като алабастровите статуи, които следваха очертанията на приятното пространство. Бурята от предишната нощ бе преминала, възвестявайки един топъл и слънчев ден, изпълнен с лъжливи обещания за пролет. Пред него лежеше широка алея от дребен бял чакъл. Малка армия камериери и голф-момчета се занимаваха с доставяне на скъпи коли и блестящи голф-колички насам-натам. Отвъд алеята имаше плувен басейн, който блещукаше в небесносиньо на късната утринна светлина, без плувци вътре, но наобиколен от плажуващи, които пиеха „Блъди Мери“. Зад басейна се намираше обширно голф игрище с безупречно окосена трева между дупките и изравнени пясъчни зони, по които се мотаеха мъже в блейзери в пастелни цветове и жени в бели екипи за голф. Още по-нататък минаваше широката кафява ивица на река Мисисипи. Той усети движение до себе си.

— Господин Пендъргаст?

Пендъргаст вдигна глава и видя дребен, закръглен мъж, прехвърлил петдесетте, облечен в черен костюм, със закопчано сако и тъмночервена вратовръзка, която само подчертаваше изискаността на дизайна. Голото му теме лъщеше толкова силно на слънцето, сякаш беше позлатено, а еднаквите кавички от бяла коса бяха сресани над двете уши. Малките му сини очи тънеха дълбоко в червендалестото лице. Под тях строгата уста беше застинала в нещо като бизнес-усмивка.

Пендъргаст стана.

— Добро утро.

— Аз съм Портби Чосън, генерален мениджър на Гранд хотел Бейю.

Агентът пое протегнатата ръка.

— Радвам се да се запознаем.

Чосън посочи към хотела с розовата си ръка.

— Удоволствието е мое. Офисът ми е натам.

Той тръгна през двора и двамата влязоха в отекващо фоайе, покрито с кремав мрамор. Пендъргаст последва мениджъра покрай добре охранени бизнесмени с лъскави, поддържани жени, отпуснати на ръцете им, до обикновена врата точно зад бюрото на рецепцията. Чосън я отвори и пред тях се разкри разкошен офис в стил френски барок. Той посочи на Пендъргаст един стол пред богато украсеното бюро.

— От акцента ви разбирам, че сте от този край – каза Чосън и седна зад бюрото.

— Ню Орлиънс – отвърна Пендъргаст.

— А! – Чосън разтърка ръце една в друга. – Но предполагам, че сте нов гост? – Той направи справка в компютъра. – Наистина. Е, господин Пендъргаст, благодаря ви, че сте избрали нас за почивката си. Позволете ми да ви поздравя за изискания вкус: Гранд хотел Бейю е най-луксозният курорт в цялата Делта.

Пендъргаст наклони глава.

— По телефона загатнахте, че се интересувате от нашите пакети за голф и свободно време. Предлагаме два: едноседмичен платинен пакет и двуседмичен диамантен. Тъй като едноседмичният пакет тръгва от дванайсет хиляди и петстотин, мога да ви предложа увеличение до две седмици, заради…

— Извинете, господин Чосън – прекъсна го любезно Пендъргаст. – Но ако ми позволите да се намеся само за момент, мисля, че мога да спестя и на двама ни ценно време.

Генералният мениджър спря и погледна Пендъргаст с очаквателна усмивка.

— Истина е, че проявих известен интерес към голф-пакетите ви. Моля да извините малката ми лъжа.

Чосън изглеждаше объркан.

— Лъжа?

— Точно така. Само исках да привлека вниманието ви.

— Не разбирам.

— Не знам как по-просто бих могъл да се изразя, господин Чосън.

— Искате да кажете – обърканото изражение потъмня, – че нямате намерение да оставате в Гранд хотел Бейю?

— Уви, не. Голфът не е моят спорт.

— И сте ме излъгали, така че да можете… да се доберете до мен?

— Виждам, че най-после започва да ви просветва.

— В такъв случай, господин Пендъргаст, няма какво повече да обсъждаме. Приятен ден.

Пендъргаст известно време разглежда внимателно идеално маникюрираните нокти на пръстите си.

— Всъщност, наистина има какво да обсъждаме.

— Тогава трябваше да се обърнете към мен направо, без увъртания.

— Ако го бях направил, почти съм сигурен, че никога нямаше да вляза в офиса ви.

Чосън почервеня.

— Чух достатъчно. Аз съм много зает човек. А сега, бихте ли ме извинили, трябва да се погрижа за истинските си гости.

Но Пендъргаст не показваше знаци, че се кани да става. Вместо това с въздишка на нещо, подобно на съжаление, той бръкна в джоба на сакото си, извади малък кожен портфейл и го отвори, показвайки златна значка.

Чосън я гледа в продължение на един дълъг момент.

— ФБР?

Пендъргаст кимна.

— Да не би тук да е имало престъпление?

— Да.

По челото на Чосън избиха ситни капчици пот.

— Не възнамерявате… да извършите арест в хотела ми, нали?

— Имам нещо друго на ум.

Чосън изглеждаше във висша степен облекчен.

— Нещо от криминален характер ли?

— Не и свързано с хотела.

— Имате ли съдебно разпореждане, или призовка?

— Не.

Чосън си възвърна до голяма степен самоувереността.

— Боя се, господин Пендъргаст, че ще трябва да се консултираме с нашите адвокати, преди да отговорим на каквото и да е искане от ваша страна. Политика на компанията. Много съжалявам.

Пендъргаст прибра значката.

— Колко жалко.

По чертите на генералния мениджър се разля самодоволство.

— Помощникът ми ще ви изпрати. – Той натисна един бутон. – Джонатан?

— Истина ли е, господин Чосън, че тази хотелска сграда първоначално е била имение, собственост на памучен магнат?

— Да, да. – В този момент влезе слаб млад мъж. – Ще бъдете ли така любезен да изпратите господин Пендъргаст?

— Да, сър – кимна мъжът.

Пендъргаст не направи усилие да стане.

— Питам се, господин Чосън… какво, мислите, биха си казали гостите ви, ако научеха, че всъщност този хотел е бил санаториум?

Лицето на Чосън рязко се смъкна.

— Нямам представа за какво говорите.

— Санаториум за всякакви отвратителни, силно заразни болести. Холера, туберкулоза, малария, жълта треска…

— Джонатан? – произнесе Чосън. Господин Пендъргаст още няма да си тръгва. Моля те, затвори вратата след себе си.

Младият мъж излезе. Чосън обърна към Пендъргаст розовите си челюсти, които трепереха от възмущение.

— Как се осмелявате да ме заплашвате?

— Да ви заплашвам? Каква грозна дума. Истината ще ви направи свободен, господин Чосън. Предлагам да освободите гостите си с истината, а не да ги заплашвате.

За миг Чосън остана неподвижен. После бавно се смъкна отново в стола си. Мина една минута, после втора.

— Какво точно искате? – попита той с нисък глас.

— Санаториумът е причината за посещението ми. Тук съм, за да видя едни стари папки, които може би съдържат… по-специално, свързани са с определен пациент.

— И кой може да е този пациент?

— Джон Джеймс Одюбон.

Челото на генералния мениджър се набръчка. После той плесна с ръка върху бюрото с неприкрито раздразнение.

— Не и отново!

Пендъргаст го погледна с изненада.

— Извинете?

— Всеки път, когато си помисля, че този нещастник е забравен, се появява някой. Предполагам, че и вие ще ме питате за онази картина.

Пендъргаст седеше мълчаливо.

— Ще ви кажа каквото казах и на останалите. Джон Джеймс Одюбон е бил пациент тук преди почти сто и осемдесет години. А… лечебното заведение е затворено преди повече от век. Всички медицински картони – и определено всички картини – отдавна не са тук.

— И това е всичко? – попита Пендъргаст.

Чосън кимна:

— Да, това е всичко.

Израз на печал премина по лицето на Пендъргаст.

— Жалко. Е, тогава приятен ден, господин Чосън. – И той стана от стола.

— Почакайте минутка. – Генералният мениджър също стана, внезапно разтревожен. – Няма да вземете да разказвате на гостите… – Гласът му прекъсна.

Печалното изражение на Пендъргаст се задълбочи.

— Както казах – жалко.

Чосън протегна ръка да го възпре:

— Почакайте. Почакайте малко. – Той извади една носна кърпичка от джоба си и избърса чело. – Май са останали няколко папки. Елате с мен. – И като въздъхна дълбоко, излезе от офиса.

Пендъргаст последва дребния мъж през елегантен ресторант, после минаха покрай района за приготвяне на храна и влязоха в една голяма кухня. Мраморът и блясъкът бързо отстъпиха на бели плочки и изтъркани килими на пода. В отсрещния край на кухнята Чосън отвори една метална врата. Стари железни стълби се спускаха надолу към студен, влажен, слабо осветен коридор, който сякаш пронизваше от край до край земята на Луизиана, стените и таванът му бяха с ронеща се мазилка от хоросан, плочите върху пода бяха вдлъбнати и протрити.

Най-накрая Чосън спря пред обкована метална врата, която се отвори със стон на желязо, и влезе в тъмнината; влажният въздух бе натежал от миризмата на плесен и разложение. Той завъртя един старомоден електрически ключ по посока на часовниковата стрелка и пред очите им се разкри огромно празно пространство, озвучено единствено от суетнята и цвъртенето на различни вредни твари. Подът беше осеян със стари, покрити с азбест тръбопроводи и различни вехтории, превзети от мухъл.

— Това беше старото котелно – каза той, като се опитваше да избягва мишите екскременти.

В отсрещния ъгъл стояха няколко купчини хартия, влажни, изподъвкани от гризачи, силно разбъркани и изгнили от времето. Плъховете си бяха направили гнездо в един ъгъл.

— Това е всичко, което е останало от документацията на санаториума – каза Чосън и в гласа му пропълзяха нотки от стария триумф. – Казах ви, че това са само отпадъци. Защо не са изхвърлени преди години, нямам представа – може би защото никой не е слизал тук повече.

Пендъргаст коленичи пред купчините и много внимателно започна да ги прелиства, като обръщаше всеки лист и го разглеждаше. Минаха десет минути, после двайсет. Чосън погледна часовника си няколко пъти, но Пендъргаст беше напълно безчувствен към раздразнението на мъжа. Най-накрая той се изправи, държейки тънък сноп хартия.

— Може ли да ги взема назаем?

— Вземете ги. Вземете всичките.

Той ги пъхна в един кафяв плик.

— По-рано споменахте, че и други са проявявали интерес към Одюбон и една определена картина.

Чосън кимна.

— Да не би да става дума за картината, известна като „Черната рамка“?

Чосън отново кимна.

— Тези, другите… Кои бяха и кога са идвали?

— Първият дойде… чакайте да видим… преди петнайсет години. Малко след като бях станал генерален мениджър. Другият пристигна година след това.

— Значи аз съм третият, който разпитва – каза Пендъргаст. – По тона ви бих предположил, че са били повече. Разкажете ми за първия.

Чосън въздъхна отново.

— Беше търговец на произведения на изкуството. Доста неприятен. В моята работа човек се научава как да разчита един човек по неговите маниери, по нещата, които казва. Този човек почти ме изплаши. – Той направи пауза. – Интересуваше се от картината на Одюбон, рисувана тук, според слуховете. Намекна, че загубеното ми време ще бъде добре овъзмездено. Ядоса се много, когато не можах да му кажа нищо.

— Видя ли документите? – попита Пендъргаст.

— Не. По онова време не знаех, че съществуват.

— Спомняте ли си името му?

— Да. Казваше се Бласт[22]. Такова име не може да се забрави.

— Разбирам. А вторият човек?

— Беше жена. Млада, с червеникаво-кестенява коса. Много красива. Беше много по-любезна и настоятелна. И все пак не можах да й кажа много повече от онова, което бях казал на Бласт. Тя разгледа документите.

— Взе ли нещо?

— Не бих й позволил; Помислих си, че може да са ценни. Но сега искам само да се отърва от тях.

Пендъргаст кимна бавно.

— Тази млада жена… спомняте ли си името й?

— Не. Всъщност беше интересно – тя изобщо не ми го каза. Спомням си, че си го помислих, чак след като тя си тръгна.

— Имаше ли акцент като моя?

— Не. Имаше акцент на янки. Като този на Кенеди. – Мениджърът потрепера.

— Разбирам. Благодаря, че ми отделихте от времето си. – Пендъргаст се обърна. – Сам ще изляза.

— О, не! – каза Чосън бързо. – Ще ви съпроводя до колата ви. Настоявам.

— Не се безпокойте, господин Чосън. Няма да кажа и думица на гостите ви. – И с лек поклон и още по-лека, по-скоро тъжна усмивка Пендъргаст тръгна бързо по дългия тунел към външния свят.

20.

Сейнт Францисвил, Луизиана

Д’Агоста спря пред варосаното имение, издигащо се с мрачна тържественост сред лехите с мъртви цветя и дървета с голи клони. Зимното небе пръскаше дъжд, по асфалта се събираха локви. Той остана да седи в колата известно време, заслушан в последните сладникави фрази на „Само ти и аз“ по радиото, опитвайки се да преодолее раздразнението си, че несъмнено е изпратен за зелен хайвер. Какво, по дяволите, разбираше той от мъртви птици?

Накрая, когато песента заглъхна, се надигна от седалката, взе един чадър и излезе от колата. Изкачи се по стъпалата на стария плантаторски дом Оукли и се вмъкна в остъкления вход: покрита веранда с капаци на прозорците, спуснати срещу силния дъжд. Като пъхна капещия чадър в една стойка, той изтръска дъждобрана си, закачи го на една закачалка и влезе.

— Сигурно сте д-р Д’Агоста – произнесе една ведра, прилична на птица жена, като се надигна иззад бюрото и тръгна към него на късите си дебели крака; големите й обувки потракваха по дъските. – Нямаме много посетители по това време на годината. Аз съм Лола Марчант. – Тя протегна ръка.

Д’Агоста пое ръката и тя разтърси изненадващо енергично неговата. Жената беше цялата в руж, пудра и червило, и сигурно беше най-малкото на шейсет, яка и дейна.

— Как не ви е срам, да докарате такова лошо време! – Тя избухна в чуруликащ смях. – Но независимо от всичко, ние винаги посрещаме радушно изследователите на Одюбон. При нас идват най-вече туристи.

Д’Агоста я последва в един салон, облицован с боядисано в бяло дърво и масивни греди. Той започна да съжалява за прикритието, което си беше измислил и й беше дал по телефона. Знаеше толкова малко за Одюбон и за птиците, че беше напълно сигурен, че ще се провали с гръм и трясък дори при най-незначителната размяна на информация. Най-добре щеше да е да си държи устата затворена.

— Първото, което трябва да направите! – Марчант отиде зад друго бюро и побутна към него огромен дневник: – Моля ви, напишете името си и причината за посещението си.

Д’Агоста написа името си и мнимата причина.

— Благодаря! – каза тя. – А сега, да започнем. Какво точно искате да видите?

Д’Агоста прочисти гърлото си.

— Аз съм орнитолог – той произнесе думата перфектно – и бих искал да видя някои от експонатите на Одюбон.

— Чудесно! Както сигурно знаете, Одюбон е бил тук в продължение на четири месеца, работейки като учител по рисуване на Елиза Пирие, дъщерята на господин и госпожа Джеймс Пирие, собственици на плантацията Оукли. След едно спречкване с госпожа Пирие, той внезапно се върнал в Ню Орлиънс, вземайки със себе си всички свои експонати и рисунки. Но когато станахме Държавен исторически обект преди четирийсет години, получихме в наследство негови рисунки, писма и някои от настоящите експонати на птици, които добавихме към събраните през годините – и сега имаме една от най-хубавите колекции на Одюбон в Луизиана.

Тя се усмихна весело при този рецитал, гърдите й леко се повдигаха от усилието.

— Да-а-а… – промърмори Д’Агоста, като извади един бележник от кафявото си сако, надявайки се това да добави повече правдоподобност.

— Насам, д-р Д’Агоста, заповядайте.

Д-р Д’Агоста. Лейтенантът усети как опасенията му се засилват.

Жената прекоси с тежки стъпки покрития с чамови дъски под към едно стълбище. Те се изкачиха към втория етаж и минаха през поредица от просторни стаи, обзаведени с характерни за епохата мебели, спирайки най-сетне пред една заключена врата, която – когато се отвори – разкри стълбище, водещо към тавана, стръмно и тясно. Д’Агоста последва Марчант до горе. Това беше таван само на име, безукорно чист и отлично поддържан, миришеше на прясна боя. Покрай три от стените се редяха стари дъбови шкафове с витрини от вълнисто стъкло, а други, много по-модерни, с плътни вратички, стояха в далечния край. Светлината, студена и бяла, идваше от серия капандури с матирани стъкла.

— Притежаваме сто птици от най-ранната колекция на Одюбон – каза тя, като се движеше с енергични стъпки по централния коридор. – За съжаление, Одюбон не го е бивало особено като препаратор. Експонатите бяха стабилизирани, разбира се. Ето че пристигнахме.

Те спряха пред голям метален шкаф, сив на цвят, който приличаше на сейф. Марчант завъртя централната шайба и натисна дръжката. Голямата врата се отвори с въздишка, разкривайки вътрешни дървени шкафове с етикети, залепени върху метални плочки към всяко чекмедже. Смрад на нафталин облъхна Д’Агоста. Марчант измъкна едно от чекмеджетата и отвътре се показаха три реда препарирани птици, с пожълтели етикети около всеки нокът и памучна вата, стърчаща от очните дупки.

— Тези етикети са оригиналните, на Одюбон — поясни Марчант. – Само аз ще пипам птиците – моля, не ги докосвайте без моето разрешение. – Хайде! – Тя се усмихна. – Коя искате да видите?

Д’Агоста се консултира с бележника си. Беше си записал имена на някои птици от един уебсайт, в който се даваше списък на всички оригинални експонати на Одюбон, както и тяхното местоположение. Той го прегледа.

— Бих искал да започна с луизианския воден дрозд.

— Отлично! – Чекмеджето се върна на мястото си и беше издърпано друго. – Желаете ли да го изследвате на масата, или ще го направите от чекмеджето?

— От чекмеджето е добре. – Д’Агоста приближи една лупа към окото си и изследва птицата от близо с много сумтене и мърморене под нос. Това бе нещо парцаливо и недоизпипано, с проскубана или липсваща перушина, с показващ се отвътре пълнеж. От време на време лейтенантът изобразяваше нещо, което се надяваше да мине за концентрация, и поспираше да надраска в тефтера си неразбираеми записки.

Накрая се изправи.

— Благодаря ви. Американският щиглец е следващият в списъка ми.

— Веднага.

Той направи поредното шоу с разглеждането на птицата, като присвиваше очи зад лупата, водеше си бележки и си говореше сам на себе си.

— Надявам се, че намирате каквото търсите – каза Марчант с насочващ тон в гласа.

— О, да. Благодаря. – Това вече започваше да става досадно, а от миризмата на нафталин му прилошаваше.

— А сега… – Той се престори, че се консултира с бележника си – … ще погледна папагала Каролина.

Внезапна тишина. Д’Агоста беше изненадан, когато видя лицето на Марчант да се изчервява леко.

— Съжалявам, този експонат го нямаме.

Той усети допълнителен прилив на раздразнение: дори не притежаваха експоната, заради който беше дошъл.

— Но във всички справочници се споменава, че трябва да е тук – каза той по-ядосано, отколкото възнамеряваше. – Всъщност, пише че трябва да имате два такива.

— Вече ги нямаме.

— И къде са? – Не можеше да скрие раздразнението си.

Последва дълго мълчание.

— Боя се, че изчезнаха.

— Изчезнаха? Изгубили са се?

— Не, не са изгубени. Откраднати са. Преди много години, когато бях още помощник. Всичко, което остана, са само няколко пера.

Д’Агоста внезапно се заинтересува. Радарът му на ченге се задейства. Той осъзна веднага, че това няма да е напразно похабено време.

— Имаше ли разследване?

— Да, но съвсем формално. Трудно е да накараш полицията да се развълнува заради две откраднати птици, пък дори от изчезнал вид.

— Имате ли копие от стария доклад?

— Тук поддържаме документацията изрядна.

— Бих искал да го видя.

Той усети, че жената го гледа с любопитство.

— Извинете, доктор Д’Агоста – но защо? Птиците са изчезнали преди повече от дванайсет години.

Д’Агоста мислеше бързо. Това променяше играта. Той взе бързо решение, бръкна в джоба си и извади полицейската си значка.

— О, боже! – Тя го погледна, очите й се разшириха. – Вие сте полицай! Не сте орнитолог.

Д’Агоста прибра значката си.

— Точно така, аз съм лейтенант детектив от Нюйоркското полицейско управление, отдел „Убийства“. А сега бъдете така добра и ми дайте онази папка.

Тя кимна, колебаейки се.

— За какво се отнася?

Д’Агоста я погледна и видя възбуда в очите й, потиснато вълнение.

— Убийство, разбира се – каза той с усмивка.

Тя кимна отново, изправи се. Няколко минути по-късно се върна с тънък кафяв плик. Д’Агоста го отвори и намери най-повърхностните полицейски рапорти, един надраскан параграф, който не му казваше нищо, освен че при рутинна проверка на колекцията е разкрита липсата на птиците. Никаква следа от взлом, не е взето нищо друго, няма събрани свидетелства от мястото, не са вземани пръстови отпечатъци и няма заподозрени. Единственото полезно нещо беше времевата рамка на престъплението: трябва да се беше случило между първи септември и първи октомври, тъй като колекцията е била инвентаризирана веднъж месечно.

— Разполагате ли с регистрациите на всички, които са използвали колекцията?

— Да. Но винаги проверяваме колекцията, след като си тръгнат, за да сме сигурни, че не са откраднали нещо.

— Тогава можем да стесним времевата рамка още. Донесете ми дневниците за регистрация, ако обичате.

— Веднага. – Жената излезе забързано, тракането на обувките й отекна в таванското пространство, докато слизаше по стъпалата.

След няколко минути тя се върна, носейки голям подвързан том, който стовари шумно на една централна маса. Като разгръщаше страниците, докато Д’Агоста гледаше, тя най-после стигна до въпросния месец. Д’Агоста сканира с поглед страницата. Онзи месец трима изследователи бяха използвали колекцията, последният беше идвал на 22-ри септември. Името беше написано с уверена ръка, със замах:

Матилда В. Джоунс

Агасиз драйв №18

Купърстаун, Ню Йорк 27490

Фалшиво име и адрес, ако изобщо има такива, помисли си Д’Агоста. Агасиз драйв, как пък не. А нюйоркските пощенски кодове започват винаги с 1.

— Кажете ми – попита той, – изследователите показвали ли са ви някакви служебни документи, лични карти или каквото и да е?

— Не, вярвахме им. Може би не е трябвало. Но, разбира се, внимателно ги следяхме. Не мога да си представя как някой би успял да открадне птици направо под носа ни!

Аз мога да си представя милион начини, помисли си Д’Агоста, но не произнесе нищо на глас. Вратата на таванското помещение беше заключена със старомоден ключ, а самият шкаф с птиците беше евтин модел, с шумни механизми, които един опитен касоразбивач би могъл лесно да отвори. Макар да си мислеше, че едва ли е било необходимо – беше видял Марчант да дръпва връзка ключове от стената на приемната, когато тръгнаха по стълбището. Вратата към къщата беше отключена – той беше влязъл направо. Всеки би могъл да изчака, докато дежурния куратор напусне рецепцията, за да отиде до тоалетната, да вземе ключовете от пирона и да отиде право при птиците. Дори по-лошо, той самият бе оставен сам с незаключения шкаф с експонати, когато Марчант слезе да вземе книгата за регистрации. Ако птиците имаха някаква стойност, досега една нямаше да е останала, помисли си той печално.

После посочи името:

— Запознахте ли се с тази изследователка?

— Както казах, по онова време работех само като асистентка. Господин Хочкис беше кураторът и той би трябвало да е наглеждал проучването.

— Къде е той сега?

— Почина преди няколко години.

Д’Агоста върна отново вниманието си към страницата. Ако Матилда В. Джоунс беше наистина крадецът – а той бе напълно сигурен, че е така, – то тя не беше особено обигран престъпник. С изключение на измисленото име, почеркът, с който се бе регистрирала във входящата книга, както изглежда не беше подправен. Той предположи, че истинският крадец се бе намесил на 23-ти септември, деня, след като тя е докладвала точното местоположение на птиците, представяйки се за изследователка. Това би могло да бъде потвърдено от проверка в хотелския регистър.

— Когато орнитолози идват тук за проучвания, къде обикновено отсядат?

— Препоръчваме им „Хаума хауз“ в Сейнт Францисвил. Това е единственото прилично място.

Д’Агоста кимна.

— Е? – каза Марчант. – Някакви следи?

— Бихте ли ми преснимали тази страница?

— О, да – каза тя, като вдигна и понесе тежкия том, отново оставяйки Д’Агоста сам. Веднага след като тя излезе, лейтенантът отвори клетъчния си телефон и позвъни.

— Пендъргаст – отвърна гласът отсреща.

— Здравей, Вини се обажда. А сега бързо: чувал ли си някога името Матилда В. Джоунс?

Настъпи внезапна тишина, след което гласът на Пендъргаст долетя студен като арктически полъх.

— Откъде знаеш това име, Винсънт?

— Твърде сложно е за обясняване в момента. Чувал ли си го?

— Да. Така се казваше котката на жена ми. Руска синя.

Д’Агоста беше шокиран.

— Почеркът на жена ти… беше ли едър и с големи камшичета?

— Да. А сега ще ми кажеш ли най-после за какво става дума?

— Двата препарирани каролински папагала на Одюбон са се съхранявали в имението Оукли. От тях в момента няма нищо, освен няколко пера. И познай: жена ти е тази, която ги е откраднала.

След малко дойде още по-вледеняващ отговор:

— Разбирам.

Д’Агоста чу потракване на обувки по стълбището към тавана.

— Трябва да тръгвам. – Той затвори телефона, точно когато Марчант зави зад ъгъла с фотокопията.

— Е, лейтенант – каза тя, като ги остави на бюрото. – Ще разплетете ли престъплението? – Тя го дари с жизнерадостна усмивка. Д’Агоста забеляза, че е използвала случая да освежи ружа и червилото си. Това бе сигурно много по-вълнуващо, помисли си той, отколкото точещите се един след друг епизоди на сериала „Диагноза – убийство“.

Д’Агоста пъхна листовете в куфарчето си и се приготви да си тръгне.

— Не, боя се, че следата е прекалено студена. И отдалечена. Но все пак ви благодаря.

21.

Имението „Пенумбра“

— Сигурен ли си, Винсънт? Напълно ли си сигурен?

Д’Агоста кимна.

— Проверих местния хотел, „Хаума хауз“. След като е разгледала птиците в плантация Оукли, съпругата ти е прекарала нощта там. Използвала е истинското си име този път: сигурно са й поискали да се идентифицира, особено ако е платила кеш. Няма причини да пренощува там, освен ако не е планирала да се върне на следващия ден, да се вмъкне вътре и да вземе птиците. – Той подаде един лист на Пендъргаст. – Ето регистрацията от плантация Оукли.

Пендъргаст му хвърли бърз поглед.

— Това е почеркът на съпругата ми – остави го той настрана. Лицето му приличаше на маска. – А ти сигурен ли си за датата на кражбата?

— 23-ти септември, плюс-минус няколко дена.

— Това прави приблизително шест месеца, след като с Хелън се оженихме.

Неловка тишина надвисна над гостната на втория етаж. Д’Агоста отмести поглед от агента и го плъзна по килима с шарки на зебра, после по закачените глави, докато накрая очите му се спряха на големия дървен шкаф за оръжия с изложените вътре мощни, красиво гравирани пушки. Запита се коя ли е била на Хелън.

Морис надникна в салона.

— Още чай, господа?

Д’Агоста поклати глава. Той намираше Морис за смущаващ; старият иконом кръжеше наоколо като майка.

— Благодаря, Морис, нямаме нужда в момента – каза Пендъргаст.

— Много добре, сър.

— А ти докъде стигна? – попита Д’Агоста.

За момент Пендъргаст не отговори. После много бавно преплете пръстите си и сложи ръце в скута си.

— Посетих Гранд хотел Бейю, в миналото санаториум „Мьоз Сен Клер“, където Одюбон нарисувал „Черната рамка“. Съпругата ми е била там, разпитвала за картината. Това е било няколко месеца, след като се е запознала с мен. И някакъв мъж – колекционер на предмети на изкуството или дилър, очевидно със съмнителна репутация – също е искал сведения за картината, приблизително година преди Хелън.

— Значи и други са проявявали любопитство към „Черната рамка“?

— Определено, както може да се види. Също така успях да намеря няколко странни, интересни документа в мазето на санаториума. Отнасящи се до хода на болестта на Одюбон, лечението му, такива неща. – Пендъргаст се пресегна към една кожена папка, отвори я и извади стар лист хартия, сложен в найлонов джоб, пожълтял и на петна, с липсваща долна част, наполовина изгнила. – Това е рапорт за Одюбон, написан от д-р Арне Торгенсон, лекуващия го лекар в санаториума. Ще ти прочета въпросната част:

Пациентът е силно подобрен, това се отнася както за силата на крайниците му, така и за душевното му състояние. В момента е подвижен и забавлява останалите пациенти с истории за приключенията си по границата. Последната седмица изпрати да му купят бои, рамки за опъване на картини и платна, и започна да рисува. И каква картина само! Енергичните мазки на четката, необичайната палитра са направо забележителни. Изобразено е най-необичайното…

Пендъргаст върна листа в папката.

— Както можеш да видиш, най-важната част липсва: описание на картината. Никой не знае сюжета.

Д’Агоста отпи глътка от чая, искаше му се да е Будвайзер.

— Не е нужно човек да е кой знае какъв мозъчен тръст. Рисунката е била на папагал Каролина.

— Аргументите ти, Винсънт?

— Точно затова е откраднала птиците от плантация Оукли. За да проследи… или, по-вероятно, да идентифицира… картината.

— Логиката е погрешна. Защо ще краде птиците? Разглеждането на експонатите би било напълно достатъчно.

— Не и ако си в конкуренция, тогава няма да е достатъчно – каза Д’Агоста. – Останалите също са искали картината. В една игра с високи залози ще се възползваш от всяко предимство, до което можеш да се докопаш, и ще попречиш на другите да се докопат до него. Всъщност, точно това може да ни насочи към това кой е уби… – Но тук той рязко спря, не му се искаше да споделя гласно тази нова хипотеза.

Пронизващият поглед на Пендъргаст показа, че е изразил неговото предположение.

— Тази картина може да ни даде нещо, което до този момент ни се е изплъзвало. – Тук гласът му спадна почти до шепот. – Мотив.

Стаята притихна.

Най-накрая Пендъргаст се раздвижи.

— Нека да не гадаем. – Той отвори папката отново и извади друг намачкан лист. – Открих също и това, част от рапорта във връзка с изписването на Одюбон. И отново – само фрагмент.

… беше изписан от санаториума на четиринадесетия ден от ноември 1821 г. При тръгването си той даде една картина, току-що завършена, на д-р Торгенсон, директор на „Мъоз Сен Клер“, като благодарност за грижите по лечението му. На изписването присъстваха малка група лекари и пациенти и имаше дълги сбогувания…

Пендъргаст пусна листа обратно в папката и я затвори с жест на окончателност.

— Някаква идея къде може да е картината сега? – попита Д’Агоста.

— Лекарят, който се е пенсионирал в Порт Роял, ще е следващата ми спирка. — Той направи пауза. — Има още нещо, макар и от периферен интерес. Спомняш ли си, братът на Хелън, Джъдсън, спомена, че Хелън веднъж предприела пътуване до Ню Мадрид, Мисури?

— Да.

— В Ню Мадрид е имало много силно земетресение през 1812 г., осма степен по скалата на Рихтер – толкова силно, че създало серия от нови езера и променило течението на река Мисисипи. Почти половината от града бил разрушена. И тук има един очебиен факт.

— И той е…?

— Джон Джеймс Одюбон е бил в Ню Мадрид по време на земетресението.

Д’Агоста се облегна назад в стола си.

— Което означава?

Пендъргаст разпери ръце:

— Случайно съвпадение? Може би.

— Опитах се да науча повече за Одюбон – каза Д’Агоста, – но да ти кажа истината, никога не съм бил добър ученик. Ти какво знаеш за него?

— Доста неща. Ще ти разкажа накратко. – Пендъргаст млъкна, подреждайки мислите си. – Одюбон бил незаконният син на френски морски капитан и неговата любовница. Роден в Хаити, той бил отгледан във Франция от мащехата си и изпратен в Америка осемнайсетгодишен, за да избегне военната повинност в Наполеоновата армия. Живял близо до Филаделфия, където проявил интерес към изучаването и рисуването на птици и се оженил за местно момиче, Луси Бекуел. Те се преместили до границата с Кентъки, където той открил смесен магазин, но прекарвал повечето си време в събиране, дисектиране, препариране и монтиране на птици. Рисувал ги като хоби, но ранните му работи били толкова слаби и неуверени, а скиците му – много от които оцелели – били по-безжизнени от мъртвите птици, които рисувал.

Одюбон се оказал посредствен бизнесмен и през 1820-та година, когато магазинът му банкрутирал, той преместил семейството си в една изоставена креолска къщичка на Дофин стрийт, Ню Орлиънс, където живели в оскъдица.

— Дофин стрийт – промърмори Д’Агоста. – Значи оттам е познат на семейството ти?

— Да. Бил очарователен човек, енергичен, красив, изключителен стрелец и изкусен фехтовач. Той и прапрадядо ми Боеций се сприятелили и често ходели на лов заедно. В началото на 1821-ва Одюбон се разболял тежко – толкова тежко, че трябвало да бъде пренесен с конска каруца, в безсъзнание, до „Мьоз Сен Клер“. Там дълго се възстановявал. Както вече знаеш, по време на възстановяването си нарисувал картината, наречена „Черната рамка“, с неизвестен сюжет.

Когато се оправил, вече напълно фалирал, го осенила идеята да нарисува всички видове птици на Америка в естествена големина, и да ги събере в голям труд по естествена история. Докато Луси издържала семейството като домашна учителка, Одюбон се шляел с пушка и кутия с бои и хартия. Наел един помощник и се спуснали по течението на Мисисипи. Нарисувал стотици птици, създал великолепните им, изпълнени с живот портрети в естествената им среда – нещо, което не било правено никога преди.

Пендъргаст отпи изискано от чая, после продължи:

— През 1826-та отишъл в Англия, където намерил печатар да направи гравюри от неговите рисунки с водни бои. После обходил нашир и длъж Америка и Европа, за да си осигури абонати за книгата, която в края на краищата станала „Птиците на Америка“. Последното издание е било през 1838-ма, по което време Одюбон достига велика слава. Няколко години по-късно той започва работа по друг силно амбициозен проект, „Живородените четириноги на Северна Америка“. Но разумът му започнал да отслабва и книгата трябвало да бъде завършена от синовете му. Бедният човек страдал от ужасна деменция и прекарал последните си години в бълнуващо умопомрачение, умирайки шейсет и петгодишен в Ню Йорк сити.

Д’Агоста подсвирна тихо.

— Интересна история.

— Наистина.

— И никой няма представа какво е станало с „Черната рамка“?

Пендъргаст поклати глава.

— Това, както изглежда, е Свещеният Граал на изследователите на Одюбон. Утре ще посетя къщата на Арне Торгенсон. Лесно се стига, намира се само на няколко мили западно от Порт Алън. Надявам се оттам да понауча нещичко за следите на картината.

— Но ако се съди по данните, които спомена, ти вярваш… – Д’Агоста млъкна, търсейки най-тактичния начин да изкаже въпроса. – Ти вярваш, че интересът на съпругата ти към Одюбон и „Черната рамка“… е започнал, преди да се запознае с теб?

Пендъргаст не отговори.

— Ако ще ти помагам – каза Д’Агоста, – не можеш да млъкваш всеки път, когато зачекна неудобна тема.

Пендъргаст въздъхна.

— Напълно си прав. Изглежда наистина Хелън е била очарована – може би дори обсебена – от Одюбон много по-рано. Тази страст да научи повече за Одюбон, да е по-близо до творчеството му, е довела – в някаква степен – до срещата ни. Изглежда особено я е интересувало намирането на „Черната рамка“.

— Защо е пазила в тайна от теб този интерес?

— Предполагам – той направи пауза, гласът му беше дрезгав – не е искала да знам, че отношенията ни не са основани на щастлива случайност, а по-скоро на среща, която тя умишлено – може би дори цинично – е организирала. – Лицето на Пендъргаст беше толкова мрачно, че Д’Агоста почти съжали, че е задал въпроса.

— Ако се е конкурирала с някой друг да намери „Черната рамка“ – каза Д’Агоста, – може да е чувствала, че е в опасност. Промени ли се някак поведението й в седмиците преди нейната смърт? Беше ли нервна, възбудена?

Пендъргаст отговори бавно.

— Да. Смятах, че се дължи на някакви усложнения, свързани с работата, с подготовката за сафари. – Той поклати глава.

— Направи ли нещо необичайно?

— Не се задържах много време в „Пенумбра“ през онези последни няколко седмици.

Зад гърба си Д’Агоста чу леко покашляне. Отново Морис.

— Само исках да ви информирам, че ще си лягам – каза икономът. – Ще има ли нещо друго?

— Само едно нещо, Морис – каза Пендъргаст. – През седмиците, непосредствено преди последното ми пътуване с Хелън, ме нямаше, бях далеч.

— В Ню Йорк – кимна Морис. – Подготвяхте сафарито.

— Казвала ли е, направила ли е нещо необичайно съпругата ми, докато ме нямаше? Получавала ли е писмо или телефонно обаждане, което да я разстрои, например?

Прислужникът се замисли.

— Не си спомням, сър. Мисля, че изглеждаше по-скоро развълнувана, особено след онова пътуване.

— Пътуване? – вдигна вежди Пендъргаст. – Какво пътуване?

— Една сутрин колата й ме събуди, когато я изкара на алеята – знаете колко шумна беше, сър. Никаква бележка, никакво предупреждение, нищо. Спомням си, беше около седем, неделя сутринта. Две нощи по-късно се върна. И нито думичка къде е била. Но си спомням, че направо не беше на себе си. Развълнувана от нещо, но не го сподели.

— Разбирам – каза Пендъргаст, разменяйки погледи с Д’Агоста. – Благодаря ви, Морис.

— За нищо, сър. Лека нощ. – И старият прислужник се обърна и изчезна по коридора е тихи стъпки.

22.

Д’Агоста излезе на междущатско шосе 10 към магистрала Бел Фас, и натисна газта по почти празния път. Беше поредният топъл февруарски ден и той бе смъкнал прозорците, и включил радиото на станцията за класически рокендрол. Чувстваше се по-добре, отколкото беше от дни наред. Когато колата избуча по магистралата, той гаврътна едно кафе „Криспи крем“ и върна чашата на поставката. Двете тиквени понички му се бяха усладили безумно, по дяволите калориите им. Нищо не можеше да развали настроението му.

Предишната вечер бе говорил почти час с Лора Хейуърд. Нещата започнаха да се оправят. После се бе радвал на дълъг сън без сънища. Събуди се и откри, че Пендъргаст вече е тръгнал, а Морис го чака за закуска с бекон, яйца и сухари от овесени трици. След това бе отишъл в града, където извади голям късмет с Шести участък на нюорлиънското полицейско управление. Отначало, когато научиха за връзките му със семейство Пендъргаст, те бяха станали подозрителни, но след като установиха, че е обикновен човек – нормален колега, отношението им се промени. Бяха му разрешили безплатен достъп до компютрите им, където за по-малко от час и половина успя да открие дилъра, който отдавна се интересувал от „Черната рамка“: Джон У. Бласт, понастоящем живущ в Сарасота, Флорида. Този тип наистина си го биваше. Пет ареста за изминалите десет години: подозрения в изнудване; подозрения във фалшификация на документи; притежание на открадната собственост; притежание на забранени продукти от дивата природа; нападения и побои. Или е имал пари, или – добър адвокат, или и двете, защото се беше измъквал от наказанието всеки път. Д’Агоста си преснима подробностите, пъхна листите в джоба на сакото си и – огладнял отново въпреки закуската – влезе в местното кафене „Криспи крем“, преди да се насочи отново към „Пенумбра“.

Пендъргаст, знаеше той, не би имал търпение да чуе за това.

Когато спря на алеята пред старата плантация, видя че Пендъргаст се е прибрал вкъщи: Ролс-ройсът стоеше в сянката на кипарисовите дървета. Като паркира до него, Д’Агоста тръгна по проскърцващия под краката му чакъл, после се изкачи по стъпалата към закритата веранда. Влезе в антрето, затваряйки вратата след себе си.

— Пендъргаст? – извика той.

Никакъв отговор.

Тръгна по коридора, като надничаше в различните стаи. Те всички бяха тъмни и празни.

— Пендъргаст? – провикна се той още веднъж.

Може би е излязъл да се разходи, помисли си Д’Агоста. Доста приятен ден за това.

Той тръгна бързо по стълбището, зави рязко на площадката, после спря внезапно. С ъгълчето на окото си видя един познат силует да седи мълчаливо в салона. Беше Пендъргаст, седеше в същия стол, в който беше седял предишната вечер. Лампите в салона не светеха и агентът от ФБР тънеше в мрак.

— Пендъргаст? – произнесе Д’Агоста. – Помислих си, че си навън и…

Той млъкна, когато видя лицето на агента. Върху него бе изписана пустота, която го накара да спре. Седна на съседния стол, доброто му настроение се изпари.

— Какво става? – попита той.

Тогава Пендъргаст си пое бавно дъх.

— Ходих до къщата на Торгенсон, Винсънт. Там няма картина.

— Няма картина?

— Къщата сега е погребален дом. Интериорът е бил изтърбушен – до гредите и гвоздеите – за да направи път на новия бизнес. Вътре няма нищо. Нищичко. – Устните на Пендъргаст се стегнаха. – Следата просто се губи.

— Ами докторът? Трябва да се е преместил някъде другаде; можем да разучим къде.

Поредна пауза, по-дълга от преди.

— Д-р Арне Торгенсон е умрял през 1852-ра. В мизерия, полудял като последица от сифилис. Но не и преди да продаде всичко, каквото имало в къщата, парче по парче, на безчет неизвестни купувачи.

— Ако е продал картината, някъде би трябвало да е документирано.

Пендъргаст го фиксира с опасен поглед.

— Няма документи. Може да е изтъргувал картината, за да си плати въглищата. Може да я е разкъсал на парчета в лудостта си. Може да го е надживяла и да е унищожена при реставрациите. Стигнах до сляпа улица.

Значи се беше предал, помисли си Д’Агоста. Прибрал се е вкъщи и е седнал в тъмния салон. За всичките години, през които бе познавал Пендъргаст, той никога не бе виждал агента толкова унил. И все пак фактите не даваха основание чак за такова отчаяние.

— Хелън също е проследила картината – каза Д’Агоста по-остро, отколкото възнамеряваше. – А ти я търсиш – колко, от два дена? Тя не се е предала в продължение на години.

Пендъргаст не отговори.

— Добре, нека подходим другояче. Вместо да проследяваме картината, нека тръгнем по следите на съпругата ти. Онова последно пътуване, което е предприела, когато я е нямало два или три дни? Може би то има нещо общо с „Черната рамка“?

— Дори ако си прав – каза Пендъргаст, – това пътуване е било преди дванайсет години.

— Винаги можем да опитаме – каза Д’Агоста. – А после да посетим господин Джон У. Бласт, пенсиониран арт дилър, от Сарасота.

Слаба искрица на интерес просветна в очите на Пендъргаст.

Д’Агоста потупа джоба на сакото си.

— Точно така. Той е другият човек, който е преследвал „Черната рамка“. Ти сгреши, когато каза, че сме стигнали до сляпа улица.

— Картината вече може да е навсякъде – възрази Пендъргаст.

— Къде, по дяволите? Предаваш ли се? – Д’Агоста го изгледа настойчиво. После се обърна и надникна в коридора.

— Морис? Хей! Морис! – Къде се беше дянал този човек, когато наистина му трябваше?

Известно време бе пълна тишина. След това – нерешително хлопване в далечните крила на имението. Минута по-късно се чу шляпането на стъпки по задното стълбище. Иззад ъгъла на коридора се появи Морис.

— Моля да ме извините – изпъхтя той, докато се приближаваше, с разширени очи.

— Онова пътуване на Хелън, за което споменахте миналата вечер. Когато е заминала без предупреждение и я е нямало две нощи?

— Да? – кимна Морис.

— Можете ли да ни кажете нещо повече за него? Бележки от бензиностанции, хотелски сметки?

Морис мълча дълго, след което вдигна рамене:

— Нищо, сър.

— Съвсем нищо ли не каза след връщането си? И дума ли?

Морис поклати глава.

— Съжалявам, сър.

Пендъргаст седеше абсолютно неподвижен в стола си. Над салона се спусна тишина.

— Сега, като се замислих, имаше едно нещо – обади се икономът. – Макар да не вярвам, че ще ви е от полза.

Д’Агоста скочи.

— Какво е то?

— Ами… – Старият иконом се поколеба. На Д’Агоста му се прииска да го хване за реверите и да го разтърси.

— Само това, че… сега си спомням, че ми се обади, сър. Онази първа сутрин, от пътя.

Пендъргаст бавно се изправи.

— Продължавайте, Морис – каза той тихо.

— Беше към девет. Пиех кафе в сутрешната стая[23]. Телефонът звънна, беше госпожа Пендъргаст. Забравила ААА картата си[24] в кабинета. Беше спукала гума и й трябваше номера на членската карта. – Морис погледна Пендъргаст. – Помните, че тя не можеше да се справя изобщо с колите, сър.

— Това ли е?

Морис кимна.

— Взех картата и продиктувах номера. Тя ми поблагодари.

— Нищо друго? – притисна го Д’Агоста. – Някакъв страничен шум? Разговор, може би?

— Беше толкова отдавна, сър. – Морис се замисли дълбоко.

— Струва ми се, че се чуваше шум от трафика. Може би клаксон. Сигурно се е обадила от външна телефонна кабинка.

Известно време никой не проговори. Д’Агоста се почувства напълно изцеден.

— Ами гласът й? – попита Пендъргаст. – Звучеше ли напрегнато или разтревожено?

— Не, сър. Всъщност, сега наистина си спомням – тя каза, че е извадила късмет, че точно там е спукала гума.

— Късмет? – повтори Пендъргаст. – Защо?

— Защото можела да изяде един крем карамел, докато чака. Никой не помръдна. След което внезапно Пендъргаст скочи. Като се стрелна покрай Д’Агоста и Морис, той изтича към площадката, без да каже и дума, и се спусна бързо надолу по стъпалата.

Д’Агоста го последва. Централният коридор беше празен, но той чу шум откъм библиотеката. Влезе в стаята и видя агента трескаво да рови по рафтовете и да хвърля книги по пода. Най-после взе някакъв том, плъзна се до една маса и разлисти страниците. Д’Агоста забеляза, че книгата беше Пътен атлас на Луизиана. В ръката на Пендъргаст се появиха линия и молив и той се прегърби над атласа, като мереше и си отбелязваше с молива.

— Ето това е – прошепна той, забивайки пръст в страницата. И без друга дума излезе с бързи крачки от библиотеката.

Д’Агоста го последва през дневната, килера за провизии и кухнята в дъното, до задната врата на плантаторската къща. Пендъргаст вземаше стъпалата по две наведнъж и се втурна през обширната градина към боядисан в бяло обор, превърнат в гараж с половин дузина места. Отвори вратите и изчезна в тъмнината отвъд.

Д’Агоста продължи. Широкото мъждиво осветено пространство миришеше леко на сено и на моторно масло. Когато очите му привикнаха, той различи три покрити с импрегнирани покривала обекта, които можеха да бъдат само автомобили. Пендъргаст се приближи към единия и свали брезента. Под него се разкри двуместно червено кабрио с ниско окачване. То блестеше на непряката светлина в помещението.

— О! – подсвирна Д’Агоста. – Спортно Порше. Каква красота!

— Порше 550 Спайдър, 1954-та. Беше на Хелън. – Пендъргаст се наведе чевръсто, бръквайки под стелката за ключовете. Докато Д’Агоста отвори вратата и седне на пасажерската седалка, Пендъргаст откри ключа, вкара го в контакта и завъртя. Двигателят изрева оглушително.

— Бог да ви благослови, Морис – каза Пендъргаст, надвиквайки шума. – Поддържали сте го във върховна форма.

Той остави колата да се затопли няколко секунди, след това я изкара от обора-гараж. След като излязоха от вратата, агентът натисна газта и се понесоха напред, разпръсквайки наоколо камъчета като едри сачми. Д’Агоста се усети притиснат към седалката като астронавт при изстрелване на ракета. Когато колата излезе от алеята, Д’Агоста видя силуета на облечения в черно Морис на стъпалата, който ги гледаше как се отдалечават.

— Къде отиваме? – попита той.

Пендъргаст го погледна. Отчаянието вече го нямаше, заменено от твърд блясък в очите му, лек, но забележим: блясъкът на преследването.

— Благодарение на теб, Винсънт, купата сено е локализирана – отвърна той. – Сега да видим дали можем да намерим иглата.

23.

Спортната кола изрева по заспалите обиколни улици на провинциална Луизиана. Мангрови мочурища, заблатени речни ръкави, великолепни плантации и тресавища преминаваха като размазани петна покрай прозорците. Те намалиха малко, за да преминат през едно село, шумният, ужасяващ двигател предизвикваше любопитни погледи. Пендъргаст не си беше дал труда да вдигне покрива и олисялото теме на Д’Агоста бе подложено на все по-силното брулене на вятъра. Колата летеше ниско до земята, карайки го да се чувства оставен на произвола и уязвим. Запита се защо все пак Пендъргаст беше взел тази кола, вместо далеч по-удобния Ролс.

— Имаш ли нещо против да ми кажеш къде отиваме? – изкрещя той над воя на вятъра.

— Пикъюн, Мисисипи.

— И защо?

— Защото оттам Хелън е телефонирала на Морис.

— И си сигурен?

— Деветдесет и пет процента.

— Откъде?

Пендъргаст намали, преодолявайки един остър завой.

— Хелън е взела крем карамел, докато е чакала да й оправят колата.

— Е, и?

— Крем карамелът е слабост, от която така и не успях да я излекувам. Рядко можеш да го намериш извън Ню Йорк и част от Нова Англия.

— Продължавай.

— Има – или поне имаше – само три места извън Ню Орлиънс, където сервираха крем карамел. Хелън ги беше издирила всичките; винаги ходеше на някое от тях. Веднъж и аз я придружих. Във всеки случай с помощта на картата стигнах до извода – базирайки се на деня от седмицата, часа и склонността на Хелън да шофира прекалено бързо, – че Пикъюн трябва да е очевидният избор измежду трите.

Д’Агоста кимна. Сега, след обяснението, всичко изглеждаше просто.

— А защо деветдесет и пет процента?

— Възможно е да е спряла по-рано онази сутрин по някаква друга причина. Или да е била спряна – тя привличаше огромен брой глоби за превишена скорост.

* * *

Пикъюн, Мисисипи беше спретнато градче с ниски къщи точно отвъд границата с Луизиана. Една табелка на влизане в града го обявяваше за ценна монета[25] в портфейла на Юга, а друга показваше снимки на кораби от миналогодишния Парад на Кралицата на розите. Д’Агоста се огледа любопитно, когато тръгнаха по тихите, скрити в сянката на листатите дървета, улици. Пендъргаст намали скоростта, когато стигнаха до търговския район.

— Нещата малко са се променили – каза той, като погледна наляво и надясно. – Това Интернет кафене, разбира се, е ново. Както и този креолски ресторант. Онова малко местенце, което предлага раци, обаче, ми е познато.

— Идвал си тук с Хелън?

— Не с Хелън. Минавал съм през града няколко пъти за последните години. Има един тренировъчен лагер на ФБР на няколко мили оттук. А, това трябва да е.

Пендъргаст зави по тиха уличка и спря до тротоара. Улицата беше с жилищни блокове, като се изключи най-близката сграда, едноетажна, с тухли от сгурия, разположена навътре от пътя и заобиколена от паркинг с напукана асфалтова настилка. Една килната надолу табелка върху фасадата на сградата рекламираше „Гостилницата на Джейк – янки-храна“, но беше избеляла и олющена, а ресторантът очевидно бе затворен от години. Прозорците в задната секция обаче бяха с муселинени завеси и към циментовата стена бе монтирана сателитна чиния: явно сградата служеше също така и за жилище.

— Да видим дали няма да можем да го направим по лесния начин – промърмори Пендъргаст. Той присви устни, оглеждайки улицата още известно време. После започна да форсира Поршето с дълги удари на десния крак. Мощният мотор ревеше все по-силно и по-силно с всяко натискане на педала за газта, отвявайки листата изпод колата, докато накрая цялото шаси не започна да вибрира яростно като пътнически самолет.

— Мили боже! – извика Д’Агоста през шума. – Да не би да си решил да събудиш мъртвите?

Агентът от ФБР продължи още петнайсет секунди, докато от прозорците не се показаха няколко дузини глави и не се отвориха вратите към улицата.

— Не – отвърна той, като отне леко газта и накрая изключи двигателя. – Сигурен съм, че живите са достатъчни. – Той огледа бързо лицата, които се взираха в тях. – Прекалено млад – каза той за едно от тях, поклащайки глава, – а онзи тип там пък, е очевидно прекалено глупав… ето този обаче е възможност. Хайде, Винсънт. – Излизайки от колата, той тръгна по улицата към третата къща отляво, където един шейсетинагодишен мъж с жълта тениска стоеше на стъпалата на входа и ги гледаше намръщено. Той стискаше дистанционно за телевизор в едната си месеста лапа, а в другата – бира.

Д’Агоста изведнъж разбра защо Пендъргаст е взел Поршето на съпругата си за това пътуване.

— Извинете, сър – каза Пендъргаст, когато приближиха къщата. – Питам се дали бихте могли да ми кажете дали случайно познавате колата, която…

— Я се омитайте оттук – каза мъжът, като се обърна и влезе в къщата, затръшвайки вратата.

Д’Агоста повдигна панталоните си и облиза устни.

— Искаш ли да отида и да измъкна отвътре този дебелак?

Пендъргаст поклати глава.

— Не е нужно, Винсънт. Той се обърна назад, като гледаше ресторанта. Една възрастна, набита жена в тънка домашна рокля беше излязла от кухнята и стоеше на верандата, обрамчена от двете страни от чифт розови пластмасови фламинга. Тя държеше списание в едната си ръка и цигара в другата, и се взираше в тях през старомодните си очила. – Може и да сме подплашили точно пъдпъдъка, когото търсех.

Върнаха се на стария паркинг и кухненската врата на гостилницата на Джейк. Жената ги гледаше мълчаливо как се приближават, без никаква видима промяна в изражението.

— Добър вечер, мадам – произнесе Пендъргаст с нисък поклон.

— Добър ти вечер – отвърна тя.

— Случайно вие да сте собственицата на това изискано заведение?

— И ако съм, какво? – сопна се тя и дръпна дълбоко от цигарата. Д’Агоста забеляза, че пуши от бяло пластмасово цигаре.

Пендъргаст кимна към Спайдъра.

— Случайно това возило тук да ви е познато?

Тя отклони очи от тях и се взря в колата през мътните стъкла на очилата си.

— Може и да е – отвърна тя.

Настъпи тишина. Д’Агоста чу да се затваря прозорец, а после и врата.

— Ах, колко съм недосетлив – внезапно произнесе Пендъргаст. – Да отнемам от ценното ви време, без да ви компенсирам. – Сякаш по чудо в ръката му се появи една двайсетдоларова банкнота. Той я подаде на жената. За изненада на Д’Агоста тя чевръсто я измъкна от пръстите му и я пъхна в повехналото си, но все още пищно деколте.

— Виждала съм тази кола три пъти – каза жената. – Синът ми беше побъркан на тема чуждестранни спортни коли. Той работеше на минералния извор. Загина в една автомобилна катастрофа в покрайнините на града преди няколко години. Както и да е, първият път, когато се появи тази кола, той направо превъртя. Всички оставяха работата си и я зяпаха.

— Спомняте ли си шофьора?

— Млада жена. И тя красива.

— А спомняте ли си какво си поръча? – попита Пендъргаст.

— Няма начин да го забравя. Крем карамел. Каза, че била целия път от Ню Орлиънс. Представете си, целия този път за един крем карамел!

Настана отново кратка тишина.

— Казахте „три пъти“ – обади се Пендъргаст. – Кога беше последният?

Жената дръпна за пореден път от цигарата и се замисли.

— Онзи път дойде пеша. Беше спукала гума.

— Поздравявам ви за отличната ви памет, госпожо.

— Както казах, не можеш да забравиш кола – или жена – толкова бързо. Моят Хенри й поднесе крем карамела безплатно. Тя после се върна и му позволи да седне зад волана – не му даде да шофира, обаче. Каза, че бързала.

— А! И къде отиваше?

— Каза, че се била въртяла в кръг, не могла да намери отбивката за Каледония.

— Каледония? Не съм чувал този град.

— Не е град – говоря за Горското стопанство „Каледония“. Въпросният път не беше означен тогава. И сега не е.

Ако Пендъргаст се бе развълнувал, той не го показа. За Д’Агоста жестовете на агента на ФБР – докато той палеше следващата цигара на жената – изглеждаха почти апатични.

— Натам ли беше тръгнала? – попита той, пускайки запалката обратно в джоба си. – Към Горското стопанство?

Жената извади цигарата от устата си, огледа я, сдъвка няколко пъти дъвката си, после пъхна пак цигарето между устните си, сякаш го завинтва обратно на мястото му.

— Не.

— Мога ли да попитам къде?

Жената разигра цял театър, уж опитвайки се да си спомни.

— Чакай да видим… Беше преди много време… – Отличната памет изглежда бе започнала да се замъглява.

Появи се втора двайсетачка; и отново изчезна по същия начин в деколтето.

— Сънфлауър – каза тя веднага.

— Сънфлауър? – повтори Пендъргаст.

Жената кимна.

— Сънфлауър, Луизиана. Няма и две мили отвъд междущатската граница. Вземате разклона за Богалуса, точно преди блатото. – И тя посочи с ръка.

— Във висша степен съм ви задължен. – Пендъргаст се обърна към Д’Агоста. – Винсънт, нека не губим време.

Когато тръгнаха обратно към колата, жената се провикна:

— Когато отминете старата минна шахта, хванете надясно!

24.

Сънфлауър, Луизиана

— Избра ли си вече, сладурче? – попита келнерката.

Д’Агоста пусна менюто на масата.

— Котла[26].

— Пържена, печена на фурна, или на скара?

— На скара.

— Отличен избор. – Тя си записа в тефтерчето и се обърна. – А вие, сър?

— Задушено върху борова кора, моля – каза Пендъргаст. – Без царевичните бухти.

— Готово. – Тя си отбеляза поръчката, после се отдалечи енергично на практичните си бели обувки.

Д’Агоста я изгледа как се насочва към кухнята. После въздъхна и отпи от бирата си. Беше един дълъг, изморителен следобед. Сънфлауър, Луизиана, беше град с около три хиляди жители, заобиколен от едната страна с гора от вечнозелени дъбове, а от другата – с обширно кипарисово мочурище, известно като Блек Брейк. Градчето се оказа съвършено незабележително: малки занемарени къщи с огради от колчета, изтъркани пешеходни алеи по крайбрежието, които плачеха за ремонт, и апатични кучета, дремещи на верандите. Беше всъщност едно трудолюбиво, упорито, опърпано селце, забравено от външния свят.

Те се бяха регистрирали в единствения хотел на градчето, после се разделиха и всеки тръгна по задачите си, опитвайки се да открие защо Хелън Пендъргаст беше тръгнала да прави тридневно пътешествие до такова отдалечено място.

Споходилият ги напоследък късмет изглежда ги бе напуснал с влизането в Сънфлауър. Д’Агоста бе прекарал пет безполезни часа, вглеждайки се в празни лица и стигайки до задънена улица. Тук нямаше арт дилъри, музеи, частни колекции или исторически общества. Никой не си спомняше да е виждал Хелън Пендъргаст – снимката, която беше показвал наоколо, предизвика само безразличие. Дори колата не породи проблясък на спомен. Джон Джеймс Одюбон, показаха проучванията им, никога не е бил в близост до този район на Луизиана.

Когато Д’Агоста и Пендъргаст най-после се срещнаха в малкия хотелски ресторант за вечеря, той се почувства почти толкова обезсърчен, колкото агентът на ФБР изглеждаше тази сутрин. Сякаш в унисон с настроението му, слънчевото небе се беше покрило с плътни облаци, които заплашваха с буря.

— Ядец – каза той в отговор на въпроса на Пендъргаст и разказа за разочароващата си сутрин. – Може би онази възрастна жена е запомнила погрешно. Или просто ни е изпързаляла заради друга двайсетачка… Ами ти?

Поръчката пристигна и келнерката сложи чиниите пред тях с жизнерадостно „Заповядайте!“ Пендъргаст се вгледа в своята мълчаливо, гребна малко задушено с лъжицата си, за да го опита.

— Да ви донеса ли още една бира? – попита тя Д’Агоста със сияещо лице.

— Защо не?

— Клубна сода? – предложи тя на Пендъргаст.

— Не, благодаря, това ще е напълно достатъчно.

Келнерката се отдалечи.

Д’Агоста повтори въпроса си:

— Е? Някакъв късмет?

— Един момент. – Пендъргаст извади клетъчния си телефон и набра. – Морис? Ще нощуваме в Сънфлауър. Точно така. Лека нощ. – Той остави настрана телефона. – Моят опит, боя се, беше точно толкова обезсърчаващ, колкото твоя. – Само че изказаното разочарование противоречеше на блясъка в очите му и на слабата усмивка, повдигаща ъгълчетата на устните му.

— Защо ли не ти вярвам? – произнесе накрая Д’Агоста.

— Гледай, ако обичаш, как ще проведа един малък експеримент върху нашата келнерка.

Келнерката се върна с Будвайзер и чиста салфетка. Когато ги постави пред Д’Агоста, Пендъргаст заговори с най-медения си глас, усилвайки акцента.

— Скъпа моя, питам се дали мога да ви задам един въпрос.

Тя се обърна към него със закачлива усмивка.

— Питай, скъпи.

Пендъргаст театрално извади малко тефтерче от джоба на сакото си.

— Аз съм репортер от Ню Орлиънс и правя проучване за едно семейство, което преди е живяло тук. – Той отвори тефтера и вдигна очи към келнерката очаквателно.

— Разбира се, кое семейство?

— Дуейн.

Ако Пендъргаст бе обявил името на някой престъпник, реакцията нямаше да е по-драматична. Лицето на жената веднага се смъкна, празно и безизразно, погледът й стана далечен. Закачливостта се изпари мигновено.

— Не знам нищо за това – промърмори тя. – Не мога да ви помогна. – Тя се обърна и се отдалечи, вмъквайки се в кухнята.

Пендъргаст пъхна тефтера в джоба си и се изви към Д’Агоста:

— Какво ще кажеш за експеримента ми?

— Откъде, по дяволите, си знаел, че ще реагира така? Тя очевидно крие нещо.

— Точно това, скъпи ми Винсънт, е проблемът. – Пендъргаст отпи от содата. – Не съм я избрал специално. Всички в града реагират по същия начин. Не си ли забелязал по време на проучването си този следобед известна колебливост и подозрителност?

Д’Агоста се замисли. Вярно беше, че никой не прояви особена готовност да помогне, но той просто го отдаде на консервативността на малкия град, подозрителността на местните към някакви янки, които идват и започват да задават твърде много въпроси.

— Докато правех проучванията си – продължи Пендъргаст, – преминах през повишаващо се ниво на смущаващо недоумение, и отказ. А после, когато притиснах един възрастен джентълмен за информация, той гневно ме информира, че въпреки онова, което мога да чуя от другаде, историите за Дуейн не са нищо друго, освен глупости. Естествено, започнах да разпитвам за семейство Дуейн. И точно тогава започнах да получавам реакцията, която ти току-що видя.

— И?

— Отправих се към офиса на местния вестник и помолих да ми покажат предишните броеве, от времето около посещението на Хелън. Не проявиха желание да помогнат, така че се наложи да използвам това – Пендъргаст извади значката си, – за да ги накарам да променят мнението си.

Открих, че в годините около идването на Хелън няколко страници са били грижливо изрязани от определени вестници. Отбелязах си от кои точно броеве и се отправих към библиотеката в Кемп, последният град преди Сънфлауър. В копията, с които разполагаха, липсваха същите страници. Тогава схванах историята.

— Каква история? – попита Д’Агоста.

— Странната история на семейство Дуейн. Господин Дуейн е бил романист с независими възгледи и довел цялото си голямо семейство в Сънфлауър, за да избяга от всичко, да напише великия американски роман далеч от досадното, отвличащо вниманието градско ежедневие. Те купили една от най-големите и най-хубави къщи, построена от тукашния „дървен крал“, търгувал с дървен материал в годините, преди местната фабрика да затвори. Дуейн имал две деца. Едното от тях, син, спечелил най-високите награди, раздавани някога в гимназията на Сънфлауър, изключително умен по думите на всички. Дъщерята била даровита поетеса, чиито стихотворения били публикувани от време на време в местните вестници. Прочетох няколко и те наистина са изключително добре написани. Госпожица Дуейн израснала до бележита художничка-пейзажистка. Градът се гордеел много с талантите на брата и сестрата, приел семейството, те често били споменавани по вестниците при награждавания, набиране на фондове за едно или друго местно благотворително събитие, прерязване на лента и такива неща.

— Художничка-пейзажистка – повтори Д’Агоста. – А птици?

— Не можах да открия. Нито да са проявявали някакъв специален интерес към Одюбон или към творби свързани с естествознанието. По онова време, няколко месеца след посещението на Хелън, постоянният поток от хвалебствени истории започва да отслабва.

— Може би семейството се е изморило от вниманието.

— Не мисля. Има още една статия за семейство Дуейн – една последна статия – продължи той. – Половин година след това. Тя съобщава, че Уилям, синът на Дуейн, е бил заловен от полицията след продължително преследване в Горското стопанство и че е затворен в отделна килия в окръжния затвор, обвинен в две убийства с брадва.

— Блестящият ученик? – попита Д’Агоста невярващо.

Пендъргаст кимна.

— След като прочетох това, започнах да разпитвам в Кемп за семейство Дуейн. Гражданите не изпитваха никакви задръжки, забелязах аз. Чух истински водопад от слухове и злонамерени намеци. Убийци-маниаци, които излизали само нощем. Лудост и насилие. Дебнещи и опасни. Стана трудно да пресявам фактите от измислиците, градските мълви от реалността. Единственото напълно сигурно нещо е, че сега вече всички са мъртви, всеки от тях умрял по един изключително неприятен начин.

— Всички?

— Майката се самоубила. Синът умрял на подсъдимата скамейка, очаквайки изпълнението на присъдата за убийствата с брадва, за които ти говорих. Дъщерята свършила в лудница, след като отказала да спи в продължение на две седмици. Последен починал бащата, застрелян от градския шериф на Сънфлауър.

— Какво се случило?

— Както изглежда, започнал да се шляе из града, да подкача жените и да заплашва хората. Появили се рапорти за вандализъм, разрушения, започнали да изчезват бебета. Хората, с които говорих, намекнаха, че може би по-скоро е било изпълнение на смъртна присъда, отколкото убийство – с мълчаливото одобрение на бащите от Сънфлауър. Шерифът и подчинените му простреляли господин Дуейн в къщата му, когато той, според слуховете, оказал съпротива при ареста. Не е имало разследване.

— Исусе – поклати глава Д’Агоста. – Това обяснява реакцията на келнерката. Както и цялата тази враждебност наоколо.

— Именно.

— Какво, по дяволите, мислиш, че им се е случило?

— Представа нямам. Но искам да ти кажа следното: убеден съм, че те са били обектът на посещението на Хелън.

— Доста смело допускане.

Пендъргаст кимна.

— Помисли само: не са ли те единствените уникални елементи в един иначе незабележителен град? Тук няма нищо друго интересно. По някакъв начин те са брънката, която търсим.

Келнерката спря до тяхната маса, отнесе чиниите им и тръгна, въпреки че Д’Агоста понечи да си поръча кафе.

— Питам се дали да не си поръчам чаша мока-джава – каза Д’Агоста, като се опитваше да привлече вниманието й.

— Не знам защо, Винсънт, но се съмнявам, че ще получиш твоята джава или каквото и да е друго, в това заведение.

Д’Агоста въздъхна.

— И кой живее в къщата сега?

— Никой. Била изоставена и затворена след прострелването на господин Дуейн.

— Отиваме там – произнесе Д’Агоста по-скоро като твърдение, отколкото като въпрос.

— Точно така.

— Кога?

Пендъргаст вдигна пръст към келнерката.

— Веднага щом си получим сметката от нашата потайна, но въпреки всичко, сладкодумна и убедителна келнерка.

25.

Келнерката изобщо не дойде със сметката. Вместо нея се появи мениджърът на хотела. Той остави сметката на масата и после, без дори опит за извинение, ги информира, че няма да могат да останат да пренощуват.

— Какво имате предвид? – каза Д’Агоста. – Ние сме резервирали стаята; взехте номерата на кредитните ни карти.

— Тук ще се проведе голямо парти – отвърна мъжът. – Те имаха предварителна резервация, която рецепционистката не е забелязала – а както можете да видите, това е малък хотел.

— Много лошо за тях – каза Д’Агоста. – Ние вече сме тук.

— Още не сте си разопаковали багажа – отвърна мениджърът. – Всъщност, наредих да изнесат куфарите от стаите ви. Вече дори скъсах ваучера на кредитната ви карта. Съжалявам.

Но той никак не звучеше като да съжалява и Д’Агоста изпита желание да го хване и да го тръшне на пода, когато Пендъргаст сложи ръка на рамото му:

— Много добре. – Агентът бръкна в портфейла си да плати сметката кеш. – Приятна вечер, тогава.

Мениджърът се отдалечи и Д’Агоста се обърна към Пендъргаст:

— Ще оставиш този негодник да се държи така пренебрежително с нас? Съвсем ясно е, че ни изритва оттук заради въпросите, които задаваш – и древната история, която раздухваме.

В отговор Пендъргаст кимна към прозореца. Проследявайки погледа му, Д’Агоста видя хотелския мениджър да пресича улицата. Докато го гледаше, онзи отмина няколко сгради, затворени за през нощта, и изчезна в шерифския офис.

— Що за град е това, по дяволите? – промърмори Д’Агоста. – Току-виж след малко дошли селяни с вили.

— Не е в наш интерес да оставаме в града – каза Пендъргаст. – Няма смисъл да усложняваме нещата. Предлагам да напуснем веднага – преди местния шериф да намери претекст да ни изгони.

Те излязоха от ресторанта и се насочиха към паркинга зад хотела. Бурята, която бе заплашвала да се разрази, вече почти бе дошла: вятърът огъваше върховете на дърветата и в далечината се чуваше глух тътен. Пендъргаст вдигна покрива на кабриото, докато Д’Агоста влизаше в купето. После влезе и той, запали двигателя и подкара колата по една задна алея, после мина през града по задните улички, избягвайки оживените артерии.

Къщата на Дуейн се намираше на две мили от града, на път с изкъртени павета, който на времето очевидно е бил добре поддържан, но сега представляваше малко повече от коловоз. Той шофираше внимателно, като се стараеше да не закачи дъното на Спайдъра в някой твърд боклук. От двете страни на пътя напираше плътен гъсталак от дървета, приличните им на скелети клони се сплитаха на фона на нощното небе над главите им. Д’Агоста, подскачащ на седалката си с тракащи зъби, си помисли, че май замбийският Ленд роувър беше за предпочитане пред тези условия.

Пендъргаст направи последен завой и къщата изникна пред тях на светлината на фаровете, с кълбящи се над нея облаци. Д’Агоста я гледаше изненадано. Беше очаквал голяма, елегантна постройка, толкова претруфена, колкото обикновена бе останалата част от града. А това, което виждаше, беше наистина голямо, да, но трудно можеше да се нарече елегантно. Всъщност, приличаше повече на крепост, останала от дните на Завоюването на Луизиана. Изградена от големи, грубо огладени греди, тя беше окичена с високи кули от всяка страна и дълга, ниска централна фасада с безброй малки прозорци. Отгоре на тази фасада имаше странна анахронична тераса, оградена от железен парапет с изострени краища. Къщата стоеше самотна на малко земно възвишение. Отзад на изток се простираше гора, гъста и тъмна, която водеше към мочурището Блек Брейк. Докато Д’Агоста се взираше в постройката, една назъбена светкавица прониза гората, за миг очертавайки силуета й в призрачно жълта светлина.

— Изглежда така, сякаш някой се е опитал да направи кръстоска между замък и колиба – каза той.

— Първият собственик е бил дървен барон, все пак. – Пендъргаст кимна към терасата. – Няма съмнение, че я е използвал, за да оглежда владението си. Прочетох, че той лично притежавал шейсет хиляди акра земя – включително голяма част от кипарисовите гори в Блек Брейк, – преди правителството да я обяви за Горско стопанство.

Той плъзна колата към къщата и спря. Погледна за кратко в огледалото за обратно виждане, преди да направи няколко маневри и да изключи двигателя.

— Очакваш ли компания? – попита Д’Агоста.

— Няма смисъл от привличане на вниманието.

Дъждът започна: тежки капки забарабаниха по предното стъкло и платнения покрив. Пендъргаст излезе и Д’Агоста побърза да го последва. Изтичаха до заслона на една задна веранда. Д’Агоста вдигна очи с известно безпокойство към несиметричната постройка. Беше точно от типа ексцентрични къщи, които могат да привлекат един писател. Всяко малко прозорче бе с грижливо спуснати капаци, а самата врата – заключена с катинар и верига. Пищна растителност обкръжаваше къщата, смекчавайки грубите линии на основата, а по някои от гредите се спускаха мъх и лишеи.

Пендъргаст се огледа за последен път, после насочи вниманието си към катинара. Хвана го за закопчалката и го обърна насам-натам, после плъзна другата си ръка, с малък инструмент в нея, по цилиндричния корпус. Бързо завъртане – и катинарът се отвори с шумно изскърцване.

Пендъргаст свали веригата и я пусна на земята. Самата врата също се оказа заключена; няколко сръчни, умели движения, и ключалката беше преодоляна. После агентът се изправи и натисна бравата. Вратата се отвори с жално изскърцване на пантите. Като извади фенерчето от джоба си, той пристъпи вътре. Д’Агоста отдавна бе научил, че когато работи с Пендъргаст, никога не бива пропуска да носи две неща: пистолет и фенерче. Той извади сега своето и последва агента в къщата.

Озоваха се в голяма старомодна кухня. В центъра стояха дървена маса и печка, а хладилникът и миялната машина бяха сложени в една редица покрай отсрещната стена. С това свършваше всяка прилика с нормална семейна кухня. Шкафовете зееха отворени и стъклария и грънци, почти всичките счупени, се изливаха от рафтовете по плотовете и пода. Остатъци от хранителни продукти – жито, ориз, боб – се виждаха пръснати наоколо – изсъхнали, разпръснати от плъхове и обхванати от стар мухъл. Столовете бяха прекатурени и разцепени, а стените – нашарени с дупки, направени от тежък чук – или може би – от юмрук. От тавана бяха изпопадали парчета мазилка, създавайки миниатюрни купчинки от бял прах тук-там по пода, в които ясно личаха отпечатъците и изпражненията на гризачите. Д’Агоста обходи с фенерчето си помещението, осветявайки скръбната картина. Лъчът спря в един ъгъл, където на пода се виждаше голяма, отдавна засъхнала локва от нещо, прилично на кръв; по стената над нея, на височината на гърдите, имаше няколко неравни дупки, произведени от стрелба с тежкокалибрена пушка с подобни пръски от засъхнала кръв и мръсотия.

— Предполагам, че това е мястото, където господин Дуейн е посрещнал края си – каза Д’Агоста, – със съдействието на местния шериф. Изглежда така, сякаш тук се е разразила борба.

— Може би наистина е имало стрелба – промърмори Пендъргаст в отговор. – Но не и борба. Тези щети са от преди времето на смъртта.

— Какво се е случило тогава, по дяволите?

Пендъргаст огледа бъркотията наоколо, без да бърза, преди да отговори:

— Изпадане в състояние на лудост. – Той насочи светлината към една врата в отсрещната стена. – Хайде, Винсънт, да продължим.

Минаха бавно през първия етаж, претърсиха дневната, салона, баните и останалите помещения с неясно предназначение. Навсякъде откриха същия хаос: преобърнати мебели, счупена стъклария, разкъсани книги на безброй парчета, пръснати нехайно на пода. Камината в кабинета пазеше стотици малки кости. Като ги разгледа внимателно, Пендъргаст обяви, че са остатъци от катерици, които – ако се съди по местата им – са паднали и запушили комина, оставайки там, докато накрая са се разложили и изгнили, което станало причина за падането им върху скарата за дървата. В една друга стая намериха тъмен, мръсен матрак, заобиколен от останки от различни храни: празни консервни кутии от шунка и сардини, обвивки от десертни блокчета, смачкани бирени кутии. Един ъгъл от стаята явно беше използван като отходно място, без опит за хигиенизиране или скриване. Нямаше картини по нито една от стените на стаите, нито с черни, нито с каквито и да е други рамки. Всъщност, единствените произведения за украса, които стените показваха, бяха безчет драсканици с червен маркер: кълбо от завъртулки и маниашки назъбени линии, което пораждаше безпокойство при гледане.

— Исусе – прошепна Д’Агоста. – Какво би могло да накара Хелън да иска да е тук?

— Това е извънредно любопитно – отвърна Пендъргаст, – особено като се има предвид, че по времето на посещението й семейство Дуейн е било гордостта на Сънфлауър. Тези пристъпи на лудост са се случили много по-късно.

Отвън се чу страховит тътен, последван от синкави светкавици, които проникнаха през спуснатите капаци на прозорците. Те слязоха в мазето, което макар и по-малко разхвърляно, показваше белези на същата вилняла тук разрушителна стихия, толкова видима на първия етаж. След едно безплодно претърсване се качиха на втория етаж. Тук вихрушката беше стихнала, въпреки че имаше много тревожни знаци. В стаята, принадлежала явно на сина, едната стена бе почти напълно заета от награди за академични постижения и отличия за заслуги към общината – ако се съдеше по датите, бяха година или две около времето на посещението на Хелън Пендъргаст. Лицевата стена, обаче, беше точно толкова препълнена с изсъхнали глави на животни – прасета, кучета, плъхове – всички забити в дървото по възможно най-грубия начин, без усилие да бъдат почистени или да бъдат обезкървени: засъхнала кръв се спускаше надолу на плътни струи от всеки мумифициран трофей към тези, забити по-долу.

Стаята на дъщерята беше дори по-зловеща с пълната липса на индивидуалност: единствената нотка на физиономичност беше редица от еднакво подвързани томове на лавицата за книги, която иначе бе празна, с изключение на една поетична антология.

Постепенно преминаха през всички стаи, Д’Агоста се опитваше да проумее безсмислието на това.

В самия край на коридора се озоваха пред една заключена врата.

Пендъргаст измъкна шперцовете си, разби ключалката и се опита да отвори вратата. Тя обаче не помръдна.

— Винаги има първи път – каза Д’Агоста.

— Ако погледнеш отгоре касата на вратата, скъпи ми приятелю, ще видиш, че вратата – освен, че е била заключена – е била и завинтена. – Ръката му пусна бравата. – Ще се върнем пак. А сега нека първо надникнем на тавана.

Таваните на старата къща представляваха лабиринт от малки помещения, сбутани под стрехите, пълни с мухлясали мебели и стар багаж. Те инспектираха кутиите и сандъците, вдигайки ужасни облаци прах, но не намериха нищо по-интересно от плесенясали стари дрехи, купчини от вестници, сортирани, подредени и овързани с канап. Пендъргаст претърси едно старо сандъче за инструменти и извади отвертка, която пъхна в джоба си.

— Да проверим двете кули – каза той, изтупвайки праха от черния си костюм с явно отвращение. – След това ще се заемем със запечатаната стая.

Кулите бяха ветровити колони от вити стълбища и складови ниши, пълни с паяци, изпражнения на плъхове и купчини пожълтели стари книги. Стълбището на всяка кула свършваше в малка стая-наблюдателница с прозорци като бойници, гледащи надолу към пронизваната от светкавици гора. Д’Агоста усети, че нетърпението му нараства. Къщата, както изглежда, не можеше да им предложи друго, освен лудост и загадки. Защо Хелън Пендъргаст беше идвала тук – ако изобщо е идвала?

Като не намериха нищо интересно в кулите, те се върнаха към главната къща и затворената врата. Когато Д’Агоста вдигна фенерчето, Пендъргаст измъкна два дълги винта. Той натисна бравата, отвори вратата и влезе вътре. Д’Агоста го последва – и почти се олюля назад от изненада.

Това беше като да влезеш във вътрешността на яйце на Фаберже. Стаята не беше голяма, но Д’Агоста си помисли, че е като бижу – пълна със съкровища, които блестяха с вътрешно сияние. Прозорците бяха заковани с дъски отвън и с опънат брезент, затваряйки интериора почти херметически, всяка повърхност така любовно излъскана, че дори едно десетилетие изоставяне не бе успяло да затъмни блясъка. Картини покриваха всеки квадратен сантиметър от стената, а интериорът беше натъпкан с великолепни, ръчно изработени мебели и скулптури, подът – застлан с поразителни килими, върху парчета черно кадифе бяха подредени искрящи бижута.

В средата на стаята стоеше един-единствен диван, тапициран с красива светлокафява кожа, в която беше вдълбана удивителна каскада от абстрактни флорални шарки. Ръчно направените линии бяха толкова сръчно и артистично оформени, с такъв замах, толкова хипнотично красиви, че Д’Агоста не можеше да откъсне очи от тях. А освен това и други предмети в стаята крещяха за вниманието му. Няколко фантастични скулптури на удължени глави, изрязани в екзотично дърво, стояха отстрани до редица изящни бижута от злато, скъпоценни камъни и сияещи черни перли.

Д’Агоста прекоси стаята мълчаливо, не успявайки да фокусира вниманието си върху нито една вещ, преди възхитата, породена от току-що видяното чудо, поне малко да се отдръпне. Върху една маса стоеше колекция от малки, ръчно направени книги в елегантни кожени подвързии със златни орнаменти. Д’Агоста взе една и я разлисти, откривайки вътре ръчно написани с красив почерк стихотворения, подписани и датирани от Карен Дуейн. Тъканите вълнени килими бяха застлани в няколко слоя върху пода и разкриваха толкова колоритни и поразителни геометрични шарки, че заслепяваха окото. Той обходи с фенерчето стените наоколо, възхищавайки се на картините, на сияещите от живот пейзажи, на горските поляни около къщата, старите гробища, ослепителните натюрморти и на дори още по-странните пейзажи и фантасмагории. Д’Агоста отиде до най-близката и присви очи, плъзгайки лъча на фенерчето по нея – установявайки, че тя е подписана с М. Дуейн в долния край.

Пендъргаст застана до него мълчалив.

— Мелиса Дуейн – промърмори той. – съпругата на писателя. Изглежда тези платна са нейни.

— Всичките? – Д’Агоста плъзна светлината по другите стени на малката стая. Нямаше картина в черна рамка, всъщност изобщо нямаше никакви картини.

— Боя се, че не е тук.

Д’Агоста бавно смъкна фенерчето. Осъзна, че е дишал плитко и учестено и че сърцето му препуска. Беше странно – повече от странно.

— Що за място е това, по дяволите? И как е останало така, без да бъде ограбено?

— Градът пази добре тайните си. – Сребристите очи на Пендъргаст се стрелнаха, обхващайки всичко, а върху лицето му се изписа изражение на съсредоточеност. Бавно, още веднъж, той прекоси стаята и спря до масата с ръчно изработените книги. Прехвърли ги една по една, прелисти страниците и ги върна обратно. После излезе от стаята и тръгна по коридора към стаята на дъщерята. Д’Агоста го последва и влезе точно в момента, когато Пендъргаст разглеждаше лавицата с еднакво подвързани червени томове. Тънката му ръка се протегна и смъкна последната. Той прелисти страниците; всички бяха черни. Пендъргаст я върна обратно и извади предпоследната в редицата. В тази нямаше нищо, освен хоризонтални линии, начертани явно с линия, толкова гъсто, че всяка страница изглеждаше почти черна от тях.

Пендъргаст избра следващата книга, прехвърли я и нея, откривайки още гъсти линии и някакви груби, ченгелообразни, детски скици в началото. Следващият том съдържаше разбъркани драсканици с несигурна ръка, които се издигаха и спускаха по страницата.

Агентът започна да чете гласно, наслуки, проза, написана в поетични строфи.

Аз не мога

Да спя аз не бива

Да спя. Те идват,

те шепнат

Неща. Те ми показват

Неща. Аз не мога

Да го изключа,

не мога

Да го изключа. Ако отново заспя,

Ще умра… Заспиване

=

Смърт

Сън = Смърт

Смърт = Аз не мога

Да го изключа

Пендъргаст прелисти няколко страници. Бълнуванията продължаваха, докато изглежда се разтвориха в несвързани думи и нечетливи драсканици. Той замислено върна книгата обратно и измъкна друга, много по-напред в редицата, отваряйки я по средата. Д’Агоста видя уверени линии и дори написано, очевидно от момиче, със завъртулки на цветенца и смешни лица в полетата и „и-та“, които бяха оградени с безброй точици.

Пендъргаст прочете на глас датата.

Д’Агоста пресметна бързо наум.

— Това трябва да е било шест месеца преди посещението на Хелън – каза той.

— Да. Когато семейство Дуейн още са били нови в Сънфлауър. – Пендъргаст прелисти написаното, сканирайки редовете бързо, накрая спря на един абзац и го прочете на глас:

Мати Лий ми се присмя отново за Джими. Той може и да е привлекателен, но аз не мога да понасям такива дрехи и този траш метъл, с който се занимава. Зализва си косата назад и пуши, като държи цигарата близо до горящата пепел. Въобразява си, че така изглежда страхотен. Аз пък мисля, че така повече прилича на досадник, който се опитва да изглежда страхотен. Дори нещо по-лошо: така прилича на хулиган, който изглежда като досадник, опитващ се да бъде страхотен.

— Типична гимназистка – намръщи се Д’Агоста.

— Може би малко по-проницателна от повечето. – Агентът продължи да прелиства нататък. Той спря рязко на една страница, написана няколко месеца по-късно. – Ах! – възкликна той с внезапен интерес в гласа и започна да чете:

Когато се прибрах вкъщи от училище, видях мама и татко в кухнята, които се суетяха над нещо върху плота. И познайте какво се оказа? Папагал! Беше сив и дебел, с къса червена опашка и голям метален пръстен около крака, с номер, но без име. Беше питомен и би кацнал върху ръката ти. Наклони леко главата си към мен и ме погледна в очите, сякаш ме проучва. Татко потърси в една енциклопедия и откри, че бил Сив Африкански. Предположи, че е нечий домашен любимец, беше прекалено питомен, за да е нещо друго. Той само се оглеждаше наоколо, кацайки на прасковеното дърво близо до задната врата, като издаваше някакви звуци, очевидно за да обяви присъствието си. Помолих татко да го задържим, а той каза, че можем да го направим, докато намери истинския му собственик. Каза също, че трябвало да пуснем обява. Аз пък му казах да я пусне в „Тимбукту Таймс“ и той го намери за много забавно. Надявам се истинският собственик никога да не се намери. Направихме малко гнездо за него в една стара кутия. Татко ще отиде в магазина за домашни любимци в Слидъл утре, за да му купи истински кафез. Докато се въртеше около плота, папагалът намери един от мамините мъфини, изкряска и започна да кълве от него, затова го кръстих Мъфин.

— Папагал – промърмори Д’Агоста. – Хм, какви са шансовете за това?

Пендъргаст запрелиства страниците, сега още по-бавно, докато не стигна края на книгата. Взе следващия том и се зае методично да проучва датите на записванията – докато стигна до една. Д’Агоста чу кратко поемане на въздух.

— Винсънт, тук е писала на девети февруари – деня, в който Хелън ги е посетила.

Най-лошият ден в живота ми!!!

След обяда една жена почука на входната врата. Шофираше червена спортна кола и носеше модерни кожени ръкавици. Каза, че чула, че имаме папагал и попита дали може да го види. Татко й показа Мъфин (все още в кафеза си) и тя попита откъде сме го взели. Зададе още много въпроси за птицата – откога я имаме, откъде е дошла, дали е питомна, дали ни позволява да я пипаме, кой играе най-много с нея. Такива неща. Гледаше го през цялото време и задаваше въпроси. Жената поиска да види пръстена отблизо, но баща ми я попита дали тя е собственичката на папагала. Тя каза, че да, и че си го искала обратно. Татко беше подозрителен. Попита я дали може да каже номера върху гривната на крачето му. Тя не можа. И тъй като не можа да ни даде никакви доказателства, че е негова собственичка, измисли си една история, че била учен и че папагалът бил избягал от нейната лаборатория. Татко изглеждаше така, сякаш не й вярва и дума, и й каза, че когато се върне с доказателства, той ще се радва да й предаде птицата, но дотогава Мъфин ще остане при нас. Жената не изглеждаше много изненадана и ме погледна с тъжно изражение на лицето. „Мъфин твой домашен любимец ли е?“ Аз казах, че да. Тя помисли малко. После попита дали татко може да й препоръча добър хотел в града. Той каза, че има само един и че ще й даде номера. Върна се в кухнята за телефонния указател. Малко след като излезе, жената взе кафеза с Мъфин, пъхна го в една черна торба за боклук, която извади от чантата си, изтича през вратата, хвърли торбата в колата си и подкара колата по алеята! Мъфин кряскаше силно през цялото време. Аз изтичах навън с писъци, татко също се показа, качихме се на нашата кола и тръгнахме да я настигнем, но тя беше заминала. Татко се обади на шерифа, но той не изглеждаше заинтересуван да търси открадната птица, особено пък такава, която можеше да се окаже нейна. Мъфин го нямаше, това е.

Аз се качих в стаята си и просто не можех да спра да плача.

Пендъргаст затвори дневника и го пъхна в джоба на сакото си. В този миг една светкавица освети черните дървета зад прозореца и тежък тътен разтърси къщата.

— Невероятно – каза Д’Агоста. – Хелън е откраднала папагала. Точно както е откраднала онези препарирани папагали на Одюбон. Какво си е мислила, че прави, по дяволите?

Пендъргаст не каза нищо.

— Виждал ли си някога папагала? Тя донесе ли го в „Пенумбра“?

Пендъргаст поклати глава безмълвно.

— Ами тази научна лаборатория, за която е говорила?

— Тя нямаше лаборатория, Винсънт. Тя работеше в „Доктори с крила“.

— Имаш ли някаква представа какво е правила?

— За пръв път в живота си не знам какво да мисля.

Проблесна нова светкавица и освети лицето на Пендъргаст, с израз на пълен шок и неразбиране.

26.

Ню Йорк сити

Капитан Лора Хейуърд от отдел „Убийства“ в Нюйоркското полицейско управление предпочиташе да държи вратата на офиса си отворена, отправяйки индиректно послание, че не е забравила корените си като обикновено, патрулиращо в предградията ченге. Беше се издигнала високо и бързо в отдела, и макар да знаеше, че е добра и е заслужила повишението си, съзнаваше с известно неудобство, че да си жена изобщо не вреди за повишението, особено след скандалите за сексуална дискриминация в предишното десетилетие.

Но точно тази сутрин, когато дойде в шест, тя с неохота затвори вратата, макар в управлението да нямаше никой друг. Разследването на поредица убийства, извършени от руската наркомафия на Кони Айлънд се беше влачило из отдела, генерирайки огромно количество писмена работа и съвещания. Най-после се бе стигнало до точката, в която някой – тя – трябваше да седне с папките и да прегледа всичко, така че поне един човек да стигне до дъното на случая и да го изтласка напред.

Към обяд, когато мозъкът й бе почти изпържен от безсмислената бруталност на всичко това, тя стана от бюрото си и реши да вземе малко въздух – да се поразтъпче в парка близо до площад „Полиция“ №1. Отвори вратата и излезе във външния офис, натъквайки се на шумна група ченгета, които висяха в коридора.

Те я поздравиха с малко повече излияния от обикновено и с няколко коси, смутени погледи.

Хейуърд отвърна на поздравите и се спря.

— Добре, какво има?

Многозначителна тишина.

— Никога не съм виждала по-слаби актьори – каза тя небрежно. – Честно, ако седнете да играете покер, спукана ви е работата на всичките.

Шегата излезе плоска и след миг колебание един сержант се обади.

— Капитане, става въпрос за… ъ-ъ-ъ… агент от ФБР. Пендъргаст.

Хейуърд замръзна. Презрението й към Пендъргаст беше добре известно в отдела, както и отношенията й с неговия някогашен партньор Д’Агоста. Пендъргаст винаги успяваше да въвлече Винсънт в лайна до гуша и тя имаше засилващо се предчувствие, че сегашната екскурзия до Луизиана ще завърши така катастрофално, както предишната. Всъщност, може би току-що се беше случило… Когато тези мисли минаха през ума й, Хейуърд се опита да контролира изражението си, да го запази неутрално.

— Какво за агент Пендъргаст? – попита тя хладно.

— Не е точно Пендъргаст – каза сержантът. – А негов роднина. Жена на име Констанс Грийн. Долу е, на централната рецепция, представи се като негова родственица. Явно е негова племенница или нещо такова.

Поредна неловка тишина.

— И? – вдигна вежди Хейуърд.

— Била е зад граница. Запазила си билет за „Куин Мери две“ от Саутхемптън до Ню Йорк, качила се на борда с бебето си.

— Бебе?

— Точно така. На няколко месеца. Родено в чужбина. Както и да е, след като корабът влязъл в пристанището, била задържана на гишето за паспортна проверка, защото бебето липсвало. От „Международни морски превози“ изпратиха радиограма до управлението и я задържахме.

— Убийство?

— Точно така. Изглежда е изхвърлила бебето си от кораба някъде в средата на Атлантическия океан.

27.

Мексиканския залив

„Делта“ 767 изглеждаше сякаш едва ли не се рее на трийсет и четири хиляди стъпки височина, небето беше ясно и безоблачно, морето — безкрайна синя шир далече долу в следобедната светлина.

— Ще желаете ли още бира, сър? – попита стюардесата, наведена загрижено над Д’Агоста.

— Разбира се – отвърна той.

Стюардесата се обърна към спътника на Д’Агоста на съседната седалка.

— А вие, сър? Всичко наред ли е?

— Не – каза Пендъргаст. Той посочи презрително към малката чиния с пушена сьомга, която стоеше на масичката пред него. – Намирам, че това тук е със стайна температура. Имате ли нещо против да ми донесете охладена порция?

— Разбира се, че не. – Жената отнесе бързо чинията с професионален жест.

Д’Агоста изчака да се върне, след което се облегна в широката удобна седалка, опъвайки краката си. Единствените случаи, в които беше летял първа класа, бяха когато пътуваше с Пендъргаст, но бе нещо, с което можеше да свикне.

По радиоуредбата се чу звън и капитанът обяви, че самолетът ще кацне на международното летище „Сарасота-Брейдънтън“ след двайсет минути.

Д’Агоста отпи глътка от бирата си. Сънфлауър, Луизиана, беше вече на осемнайсет часа и стотици мили зад тях, но странната къща на Дуейн – с онази прилична на бижу стая от чудеса, заобиколена от вихъра на разрушения и ужасни руини – никога нямаше да е далеч от съзнанието му. Пендъргаст, обаче, като че ли отклоняваше всякакви разговори за нея, оставайки замислен и мълчалив.

Д’Агоста опита отново.

— Имам теория.

Агентът го погледна.

— Смятам, че семейство Дуейн са „изкуствена патица“ – за отвличане на вниманието.

— Наистина? – Пендъргаст отхапа колебливо от сьомгата.

— Помисли само. Те полудяват много месеци след посещението на Хелън. Как би могла визитата й да има нещо общо с онова, което се е случило по-късно? Или пък някакъв си папагал?

— Може би си прав – каза Пендъргаст неопределено. – Това, което ме озадачава, е този внезапен изблик на творческа интелигентност преди… края. За всички тях.

— Добре известен факт е, че лудостта съсипва цели семейства… – Д’Агоста се замисли над заключението от това наблюдение. – Както и да е, винаги даровитите са тези, които полудяват.

— „Ние, поетите, в нашата младост започваме с радост; но затуй в края застигат ни лудост и ярост“. Уърдсуърд. – Пендъргаст се обърна към Д’Агоста: – Значи смяташ, че талантът им ги е довел до лудост?

— Сигурно, ако се съди по случилото се с дъщерята на Дуейн.

— Разбирам. И открадването на папагала от Хелън няма нищо общо с онова, което е сполетяло семейството по-късно – това ли е твоята хипотеза?

— Горе-долу. Ти какво мислиш? – Д’Агоста се надяваше да измъкне мнението на Пендъргаст.

— Мисля, че съвпадението не ми се нрави, Винсънт.

Д’Агоста се поколеба.

— Виж, питах се още нещо… била ли е, искам да кажа – държала ли се е Хелън понякога необичайно, или… странно?

Изражението на Пендъргаст се стегна.

— Не съм сигурен, че разбирам какво имаш предвид.

— Ами тези… – Д’Агоста отново се поколеба. – Тези внезапни пътувания до странни дестинации. Тайните. Тази кражба на птици, първо препарираните от музея, а после жива от непознато семейство. Възможно е Хелън да е била под някакво напрежение, може би – или, сам разбираш, да е страдала от някакво нервно смущение? Защото в Рокланд чух слухове, че семейството й не било съвсем… нормално…

Той млъкна, когато температурата около седалките им сякаш спадна до десет градуса.

Изражението на Пендъргаст не се промени, но когато той заговори, в гласа му се усети сдържаност и студенина.

— Хелън Естерхази може и да е била необичайна. Но тя беше също така най-рационалният, най-здравомислещият човек, когото някога съм срещал.

— Сигурен съм, че е било така. Не съм казал…

— И тя най-малко би се разстроила в резултат на някакво напрежение.

— Разбира се – побърза да се съгласи Д’Агоста. Явно повдигането на тази тема бе лоша идея.

— Мисля, че бихме прекарали по-добре времето си, ако обсъждаме настоящи проблеми – каза Пендъргаст, тласкайки разговора в нова посока. – Има няколко неща, които трябва да знаеш за него. – Той издърпа тънък плик от джоба на сакото си и извади един лист. – Джон Удхауз Бласт. Петдесет и осемгодишен. Роден във Флорънс, Южна Каролина. Понастоящем живее на Бийч роуд № 4112, Сиеста Кий. Занимавал се е с няколко неща: арт дилър, собственик на галерия, внос/износ – и също така е бил гравьор и печатар. – Той върна листа обратно. – Гравюрите му са били от по-скоро специален вид.

— От какъв вид?

— Ами от този, че правел портрети на мъртви президенти.

— Бил е фалшификатор?

— Сикрет Сървис го е разследвал. Нищо не било доказано. Разследвали са го също за контрабанда на слонова кост и рогове на носорози – и двете незаконни след Конвенцията от 1989 г. за застрашените видове. И отново нищо не било доказано.

— Този тип е по-хлъзгав и от змиорка.

— Явно е изобретателен, решителен – и опасен. – Пендъргаст спря за момент. – Има и друго странно съответствие… името му: Джон Удхауз Бласт – Джон Удхауз Одюбон.

— Не, мамка му.

— Джон Удхауз самият бил художник. Той завършил Одюбоновата финална работа „Живородените четириноги на Северна Америка“, рисувайки сам почти половината от илюстрациите след внезапното влошаване на бащиното му здраве.

Д’Агоста подсвирна.

— Следователно Бласт може би гледа на „Черната рамка“ като на свое рождено право.

— Това беше предположението ми. Може да излезе, че е прекарал голяма част от съзнателния си живот в търсенето й, въпреки че в последните години очевидно се е отказал.

— И какво прави сега?

— Не можах да разбера. Държи настоящите си дела в тайна. – Пендъргаст погледна през прозореца. – Трябва да сме внимателни, Винсънт. Много внимателни.

28.

Сарасота, Флорида

Сиеста Кий беше откровение за Д’Агоста: тесни, обрамчени с палми авенюта; изумруденозелени поляни, водещи към приличните на бижута лазурни заливи; лъкатушни канали, по които развлекателни корабчета се носеха мързеливо. Самият плаж бе широк, пясъкът му – бял и фин като захар, и се простираше на север и на юг, забулен в лека омара. От едната страна се плискаше кадифеният океан; от другата се нижеше върволица от луксозни хотели и сгради с апартаменти, прекъсвана от време на време от хасиенди с плувни басейни и ресторанти. Беше по залез. Докато гледаше излежаващите се на слънцето и заетите със строежи на пясъчни замъци, както и скитниците, всички сякаш спряха като по невидим сигнал, и погледнаха на запад. Плажните столове бяха обърнати; видеокамерите се вдигнаха. Д’Агоста проследи погледите. Слънцето потъваше в Мексиканския залив, полукръг от оранжев огън. Той никога преди не бе виждал залез, който градският пейзаж да не скрива, и този го изненада: в един момент слънцето беше там, спускайки се сякаш зад безкрайната линия на хоризонта… а след това вече го нямаше, оставило розови ивици сияние след себе си. Той облиза устните си, вкуси лекия морски въздух. Не беше нужно да се напряга кой знае колко, за да си представи себе си и Лора как се преместват на място като това след пенсионирането си.

Апартаментът на Бласт се намираше на най-горния етаж на висока луксозна сграда, гледаща към плажа. Те се качиха c асансьора и Пендъргаст натисна звънеца. Чакаха дълго, след това се чу лек драскащ звук, когато капачето на шпионката беше завъртяно встрани. Още малко забавяне, последвано от отключване и отваряне на вратата. Зад прага стоеше нисък мъж със слабо телосложение и обилно намазана с брилянтин черна коса, сресана назад.

— Да?

Пендъргаст показа значката си, Д’Агоста стори същото.

— Господин Бласт? – попита Пендъргаст.

Мъжът премести поглед от едната значка към другата, после към Пендъргаст. Нямаше страх или тревога в очите му, забеляза Д’Агоста – само известно любопитство.

— Може ли да влезем?

Мъжът помисли за момент. После отвори вратата широко.

Преминаха през входното антре и влязоха в богато, ако не и пищно, декорирана дневна. Тежки златисти завеси обрамчваха панорамния прозорец, който гледаше към океана. Подът беше покрит с дебели мъхести килими в бяло. Лека миризма на тамян висеше във въздуха. Два померански шпица, един бял и един черен, гледаха към тях от близката отоманка.

Д’Агоста върна вниманието си отново към Бласт. Мъжът не изглеждаше изобщо като прародителя си Одюбон. Беше дребен и предвзет, с тънки мустачки и – като се има предвид климатът – със забележителна липса на тен. Освен това движенията му бяха бързи и гъвкави, и никак не се връзваха с бездушната застинала упадъчност на заобикалящия декор.

— Ще седнете ли? – каза той и им посочи две масивни кресла, тапицирани в тъмночервено кадифе. Говореше като едва доловимо провлачваше думите по южняшки.

Пендъргаст седна и Д’Агоста направи същото. Бласт потъна в един бял кожен диван срещу тях.

— Предполагам, не сте тук във връзка с давания от мен имот на Шел роуд?

— Напълно правилно – отвърна Пендъргаст.

— Тогава с какво мога да ви помогна?

Пендъргаст остави въпроса да виси известно време във въздуха, преди да отговори:

— Тук сме заради „Черната рамка“.

Изненадата на Бласт се прояви само като леко разширяване на очите. След миг той се усмихна, разкривайки дребни блестящо бели зъби. Това съвсем не беше дружелюбна усмивка. На Д’Агоста му заприлича на пор, дребен и готов да ухапе.

— Предлагате я за продажба?

Пендъргаст поклати глава.

— Не. Искаме да я изследваме.

— Винаги е добре да се познава конкуренцията – каза Бласт.

Пендъргаст прехвърли крак върху крак.

— Странно, че споменахте за конкуренция. Защото има друга причина да сме тук.

Бласт наклони въпросително глава на една страна.

— Хелън Естерхази Пендъргаст. – Агентът от ФБР произнесе бавно всяка дума.

Този път Бласт остана напълно неподвижен. Той погледна от Пендъргаст към Д’Агоста, после обратно.

— Съжалявам, но тъй като стана дума за имена: мога ли да попитам за вашето, моля?

— Специален агент Пендъргаст – каза той. – А това е помощникът ми, лейтенант Д’Агоста.

— Хелън Естерхази Пендъргаст – повтори Бласт. – Ваша роднина ли е?

— Беше ми съпруга – студено отвърна Пендъргаст.

Дребният мъж разпери ръце.

— Никога не съм чувал това име през живота си. Съжалявам. А сега, ако това е всичко…? — Той стана.

Пендъргаст също стана рязко. Д’Агоста настръхна, но вместо да се конфронтира физически с Бласт, както се страхуваше, агентът хвана ръце зад гърба си, приближи се до панорамния прозорец и погледна през него. След това се обърна и прекоси стаята, изследвайки многобройните картини една по една, сякаш се намираше в музейна галерия. Бласт остана, където беше, неподвижен, само очите му се местеха, докато следваха агента. Пендъргаст отиде във входното антре и спря за момент пред една затворена врата. Ръката му внезапно бръкна в черното сако, извади нещо и докосна затворената врата; след което внезапно я отвори.

Бласт се беше вторачил в него.

— Какво, по дяволите…? – извика той ядосано.

Пендъргаст бръкна в килера, избута настрана няколко

неща, и измъкна изотзад дълго кожено палто; беше с жълто-черни тигрови шарки.

— Как се осмелявате да посягате на личната ми собственост? – Бласт се приближи.

Пендъргаст разтърси палтото, оглеждайки го отгоре до долу.

— Като за принцеса – каза той, като се обърна към мъжа с усмивка. – Напълно автентично. – Той бръкна в килера отново, измествайки настрана още палта, докато Бласт стоеше, почервенял от гняв. – Оцелот, маргай[27]… истинска галерия от застрашени видове. А са нови, ловувани съвсем определено след забраната от 89-та година, наложена от CITES, да не говорим за забраната от 72-ра година, наложена от ESA.

Той върна палтата в килера и затвори вратата.

— Няма съмнение, че Службата за прилагане на американския закон за рибите и дивеча би проявила интерес към колекцията ви. Да им се обадим ли?

Отговорът на Бласт изненада Д’Агоста. Вместо да продължи да протестира, той видимо се отпусна. Разкривайки зъби в поредна усмивка, мъжът изгледа Пендъргаст отгоре до долу, сякаш го преценяваше.

— Моля – посочи той с жест. – Виждам, че има още за какво да си говорим. Седнете.

Пендъргаст се върна в креслото си, а Бласт – в своето.

— Ако съм в състояние да ви помогна… каква ще бъде участта на малката ми колекция? – Бласт кимна към килера.

— Зависи от това доколко добре върви разговорът.

Бласт издиша: дълъг, бавен, съскащ звук.

— Позволете да ви повторя името – каза Пендъргаст. – Хелън Естерхази Пендъргаст.

— Да, да, спомням си съпругата ви много добре. – Той скръсти маникюрираните си ръце. – Моля да ми простите преструвката преди малко. Дългият опит ме е научил да бъда резервиран.

— Продължете – отвърна студено Пендъргаст.

Бласт сви рамене.

— Съпругата ви и аз бяхме конкуренти. Изгубих повече от двайсет години да търся „Черната рамка“. Чух, че тя душила наоколо, че разпитвала за нея. Не бях доволен, казано най-меко. Както, без съмнение, знаете, аз съм прапраправнук на Одюбон. Картината беше моя – по рождено право. Никой не би трябвало да има правото да печели от нея – освен мен.

— Одюбон е нарисувал „Черната рамка” в санаториума, но не я е взел със себе си. Според най-вероятния сценарий я е дал на някой от тримата лекари, които са го лекували. Един от тях изчезнал напълно. Другият се преместил в Берлин – ако картината е била с него, тя по-скоро е била унищожена във войната или изгубена завинаги. Фокусирах търсенето си върху третия лекар, Торгенсон – като не се надявах особено.

— Той разпери ръце. – Чрез тази връзка се натъкнах на съпругата ви. Виждал съм я само веднъж.

— Къде и кога?

— Преди петнайсет години, може би. Не, не чак петнайсет. В старото имение на Торгенсон в покрайнините на Порт Алън.

— И какво точно се случи на тази среща? – Гласът на Пендъргаст беше напрегнат.

— Казах й същото, което казвам сега и на вас: че картината е моя по рождено право и настоявам тя да прекрати търсенето.

— А какво каза Хелън? – Гласът на Пендъргаст прозвуча още по-ледено.

Бласт си пое дълбоко дъх.

— Това беше интересното.

Пендъргаст чакаше. Въздухът изглеждаше замръзнал.

— Помните ли какво казахте по-рано за „Черната рамка“? „Искаме да я изследваме“, казахте вие. Точно такива бяха и нейните думи. Каза ми, че не иска да притежава платното. Не искала да печели от него. Само искала да го изследва. Тъй като беше заинтересована, се съгласи, че картината би трябвало да е моя. Бях доволен да го чуя и си стиснахме ръцете. Разделихме се приятелски, може да се каже. – Поредна тънка усмивка.

— Какви бяха точните й думи?

— Каза ми: „Разбирам, че я търсите от дълго време. Моля ви, повярвайте, не искам да я притежавам, искам само да я изследвам. Искам да се договорим за нещо. Ако аз я намеря – ще ви я предам, но в замяна трябва да ми обещаете, че ако вие пръв я намерите, ще ми позволите да я изследвам“. – Нямах нищо против това споразумение.

— Глупости! – надигна се Д’Агоста от креслото. Не можеше да се сдържа повече. – Хелън прекарва години в търсене на картината – само за да я погледне? Няма начин. Лъжете.

— Кълна се, това е истината — настоя Бласт. И пак се усмихна като пор.

— Какво се случи после? – попита Пендъргаст.

— Това беше. Всеки си тръгна по пътя. Тази е единствената ми среща с нея. Повече никога не я видях. И това е светата истина.

— Никога? – вдигна вежди Пендъргаст.

— Никога. И това е всичко, което знам.

— Знаете много повече – каза Пендъргаст, внезапно усмихвайки се. – Но преди да продължите нататък, господин Бласт, нека ви предложа нещо, което, както изглежда, не знаете – като знак на доверие.

Първо тояга, а сега — морков, помисли си Д’Агоста. Запита се накъде бие Пендъргаст.

— Имам доказателство, че Одюбон е дал картината на Торгенсон – каза агентът.

Бласт се наведе напред, лицето му внезапно придоби заинтересовано изражение.

— Доказателство, казвате?

— Да.

Надвисна дълга тишина. Бласт се облегна назад.

— Е, тогава съм повече отвсякога убеден, че картината я няма. Била е унищожена, когато последната му къща е изгоряла до основи.

— Искате да кажете, имението му в Порт Алън? – попита Пендъргаст. – Не знаех, че там е имало пожар.

Бласт го изгледа с дълъг поглед.

— Има много неща, които не знаете, господин Пендъргаст. Порт Алън не беше последното жилище на д-р Торгенсон.

Пендъргаст не можа да прикрие изненадата си.

— Наистина?

— В последните години от живота си Торгенсон изпаднал в сериозни финансови затруднения. Бил преследван от кредитори: банки, местни търговци, дори общината, заради просрочени данъци. В края на краищата бил изгонен от къщата си в Порт Алън. Преместил се по принуда в една барака край реката.

— Откъде знаете всичко това? – поиска да знае Д’Агоста.

В отговор Бласт се изправи и излезе от стаята. Д’Агоста чу да се отваря врата, шум от чекмеджета. Минута по-късно той се върна с папка в ръката. Подаде я на Пендъргаст.

— Кредитните досиета на Торгенсон. Погледнете писмото най-отгоре.

Пендъргаст издърпа жълтия лист, грубо разкъсан от единия край, от папката. Беше писмо, написано върху бланка на Агенция „Пинкертон“. Той започна да чете.

— У него е. Той е собственикът. Но се оказахме неспособни да я открием. Претърсихме бараката от мазето до тавана. И там нямаше нищо, също както и в къщата в Порт Алън. Не е останало нищо ценно, и определено няма картини на Одюбон.

Пендъргаст върна листа, прегледа документите, после затвори папката.

— И вие откраднахте този доклад, за да възпрепятствате конкуренцията си, предполагам?

— Няма смисъл да се помага на врагове. – Бласт взе папката и я сложи на дивана до себе си. – Но накрая всичко се оказа съмнително.

— И защо така? – попита Пендъргаст.

— Защото няколко месеца по-късно, след като той се преместил в жилищния блок с евтини квартири, блокът бил ударен от светкавица и изгорял до основи – със самия Торгенсон вътре. И да е скрил „Черната рамка“ някъде, мястото отдавна е забравено. Ако картината е била някъде в къщата, то е изгоряла заедно с всичко останало. – Бласт сви рамене.

— Тогава се отказах от търсенето. И, господин Пендъргаст, страхувам се, че „Черната рамка“ вече не съществува. Знам: изгубих двайсет години от живота си, за да го докажа.

* * *

— Не вярвам и на думица от това – каза Д’Агоста, докато пътуваха с асансьора надолу към лобито. – Просто се опитва да ни накара да повярваме, че Хелън не е искала картината, за да прикрие неговите мотиви да я нарани. Покрива си задника, не иска да го подозираме за убийството й – толкова е просто.

Пендъргаст не отвърна.

— Този тип очевидно е умен, човек би допуснал, че ще измисли нещо по-убедително – продължаваше Д’Агоста. – И двамата са искали картината, а Хелън е стигнала твърде близо. Бласт не е искал никой друг да вземе полагащото му се наследство. Толкова. А що се отнася до големите афери, контрабандата на слонова кост и кожи – ами, той има контакти в Африка, могъл е да ги използва, за да организира убийството.

Вратата на асансьора се отвори, те прекосиха лобито и пристъпиха в изпълнената с морска влага нощ. Вълните въздишаха върху пясъка, светлинки блестяха от милиони прозорци и обагряла тъмния плаж в цвета на отразени огньове. От някакъв ресторант наблизо долиташе музиката на мариачи.

— Откъде знаеше за тази работа? – попита Д’Агоста, докато се насочваха към пътя.

Пендъргаст сякаш се събуди от сън.

— Моля?

— За нещата в килера? Кожите? Как разбра?

— По миризмата.

— Миризма?

— Както всеки притежател на кожа от голяма котка ще потвърди, тези кожи притежават едва доловим мирис, не неприятен, напомнящ за мускусен парфюм – не може да се сбърка. Познавам го добре: като деца аз и брат ми се криехме в гардероба, където майка ни държеше кожените си палта. Знаех, че това приятелче търгува контрабандно със слонова кост и рогове на носорози; не беше сложно да се предположи, че търгува и с нелегални кожи.

— Разбирам.

— Хайде, Винсънт – „Карамино“ е само на две пресечки оттук. Най-добрите щипки от раци в Залива, както чувам: отлични са в компанията на леденостудена водка. А аз определено имам нужда от питие.

29.

Ню Йорк сити

Когато капитан Хейуърд влезе в занемарената чакалня пред стаите за разпит в мазето на Площад „Полиция“, двамата свидетели, които беше извикала, станаха.

Сержантът от отдел „Убийства“ също стана и Хейуърд се намръщи.

— Добре, седнете и се отпуснете. Не съм президентът. – Тя осъзнаваше, че всичките тези златни нашивки по раменете й вероятно бяха доста респектиращи, особено за човек, който работи на кораб, но това беше малко прекалено и я караше да се чувства неловко. – Съжалявам, че се наложи да ви безпокоя в неделя. Сержант, ще викам по един, без някакъв специален ред.

Тя влезе в стаята за разпити — една от по-приятните, предназначена за свидетели, които сътрудничат, а не за строги разпити на заподозрени. Вътре имаше масичка за кафе, бюро и два стола. Аудио-видео операторът беше вече там и й кимна, вдигайки нагоре палци.

— Благодаря – каза Хейуърд. – Високо го оценявам, особено за толкова кратко време. – Новогодишното й решение беше да овладява сприхавия си нрав спрямо подчинените си в службата. Тези над нея още получаваха неподправеното отношение: Ритни горния, целуни долния, това беше новото й мото.

Тя провря глава през вратата.

— Да влезе първият, моля.

Сержантът доведе първия свидетел, който беше още в униформа. Тя му посочи стола.

— Знам, че вече са ви разпитвали, но се надявам да нямате нищо против още един тур. Ще се опитам да трае кратко. Кафе, чай?

— Не, благодаря, капитане — отвърна морският служител.

— Вие сте директор „Корабна сигурност“, така ли е?

— Точно така.

Директорът по сигурността беше безобиден възрастен джентълмен с рошава бяла коса и приятен британски акцент, който приличаше на пенсиониран полицейски инспектор от някакъв малък град в Англия. И сигурно е точно такъв, помисли си тя.

— И така, какво се случи? – попита Лора. Винаги обичаше да започва с основните въпроси.

— Ами, капитане, това за пръв път ми направи впечатление малко след отплаването. Получих оплакване, че една от пасажерките, Констанс Грийн, се държала странно.

— Как така?

— Беше на борда с детето си, бебе на три месеца. Това само по себе си е необичайно – не мога да си спомня дори и един случай пътник да се е качил с толкова малко дете. Особено пък самотна майка. Получих рапорт, че точно след качването си на кораба един дружелюбен пасажер е поискал да види бебето – и може би се е приближил твърде близко — и че госпожа Грийн, както изглежда, е заплашила пасажера.

— Какво направихте?

— Разпитах госпожа Грийн в каютата й и заключих, че тя не е нищо повече от една свръх закриляща майка – знаете как може да е – и че не съществува реална заплаха. Помислих си, че пътникът, който се беше оплакал, явно е проявил прекомерно любопитство.

— Как изглеждаше тя? Госпожа Грийн, имам предвид.

— Спокойна, сдържана, по-скоро официална.

— А бебето?

— В стаята с нея, в детско кошче, осигурено от домакинството на кораба. Спеше по време на посещението ми.

— А после?

— Госпожа Грийн се затвори в каютата си за три или четири дни. След това човек можеше да я види на кораба през останалата част от пътуването. Не знам да е имало други инциденти – до момента, в който тя не можа да покаже бебето си при паспортната проверка. Виждате ли, бебето беше твърде малко и затова бе добавено в паспорта й, както обикновено се постъпва, когато някой роди на борда.

— Видя ли ви се нормална?

— Напълно нормална при единствения ми разговор с нея. И необичайно уравновесена за млада дама на нейната възраст.

* * *

Следващият свидетел беше домакинът, който потвърди онова, което директорът по сигурността вече бе казал: че пътничката се качила с бебето си, че страстно го бранела и че изчезнала в каютата си за няколко дена. После, към средата на пътуването, са я виждали да се храни в ресторантите и да се разхожда из кораба без бебето. Хората предположили, че има бавачка или е използвала услугите на кораба за случая. Държала се затворено, не говорела с никого, отхвърляла всички приятелски жестове.

— Помислих си – каза домакинът, – че е някоя от онези изключително богати ексцентрички, нали знаете, които имат толкова много пари, че могат да се държат както си искат и няма кой да им каже нищо. Но… – Той се поколеба.

— Продължавайте.

— Към края на пътуването започнах да мисля, че тя може би е малко… луда.

* * *

Хейуърд спря пред вратата на малка килия. Никога не беше виждала Констанс Грийн, но беше чувала много за нея от Вини. Той винаги беше говорил за нея сякаш беше по-възрастна, но когато вратата се отвори, Хейуърд се изуми, когато видя млада жена на не повече от двайсет и две или двайсет и три години, тъмната коса, на която беше старомодно подстригана, да седи чинно на сгъваемото легло, все още в официалното си облекло от кораба.

— Може ли да вляза?

Констанс Грийн я погледна. Хейуърд се гордееше, че може да чете по очите на хората, но тези бяха непроницаеми.

— Моля, заповядайте.

Хейуърд седна на самотния стол в стаята. Беше ли възможно тази жена наистина да е хвърлила собственото си дете в Атлантическия океан?

— Аз съм капитан Хейуърд.

— Удоволствие е да се запозная с вас, капитане.

При тези обстоятелства от старомодната изисканост на поздрава по гърба на Хейуърд плъзнаха студени тръпки.

— Аз съм приятелка на лейтенант Д’Агоста, когото познавате, и също така понякога съм работила с вашия… ъ-ъ-ъ… чичо, специален агент Пендъргаст.

— Не ми е чичо. Алойзиъс е мой законен настойник. Не сме роднини. – Тя поправи Хейуърд предвзето, с изискана педантичност.

— Разбирам. Имате ли семейство?

— Не – дойде бързият рязък отговор. – Отдавна са починали.

— Съжалявам. Първо, питах се дали можете да ми помогнете с подробностите… имаме малък проблем с намирането на юридическите ви документи. Да знаете случайно номера на социалната си осигуровка?

— Нямам номер на социална осигуровка.

— Къде сте родена?

— Тук, в Ню Йорк. На Уотър стрийт.

— Името на болницата?

— Родена съм вкъщи.

— Ясно. – Хейуърд реши да се откаже от тази линия на разпит; техният правен отдел щеше рано или късно да го изясни, и ако истината се потвърдеше, тя просто избягваше трудния разпит. – Констанс, аз съм в отдела по убийства, но този случай не е мой. Тук съм само за да установя фактите. Не сте длъжна да отговаряте на въпросите ми и това не е официално. Разбирате ли?

— Разбирам перфектно, благодаря.

Хейуърд отново бе изненадана от старомодната интонация на речта й; нещо в начина, по който се държеше; нещо в тези очи, толкова стари и мъдри, че изглеждаха не на място върху такова младо тяло.

Тя си пое дълбоко въздух.

— Наистина ли хвърлихте бебето си в океана?

— Да.

— Защо?

— Защото беше дявол. Като баща си.

— А бащата е…?

— Мъртъв.

— Как се казваше?

В стаята надвисна тишина. Студените виолетови очи не трепнаха пред нейните и Хейуърд разбра по-добре, отколкото ако Грийн би могла да каже, че тя никога, никога няма да отговори на въпроса.

— Защо се върнахте? Били сте в чужбина – защо сега се прибрахте у дома?

— Защото Алойзиъс ще има нужда от помощта ми.

— Помощ? Каква помощ?

Констанс остана неподвижна.

— Той не е подготвен да се изправи срещу предателството, което го очаква.

30.

Савана, Джорджия

Джъдсън Естерхази стоеше сред антиките и натъпкания си с мебели кабинет и гледаше през един от високите прозорци към площад „Уайтфийлд“, сега напълно пуст. Студен дъжд ръмеше от палмите и централния купол, събирайки се в локви по тухлените тротоари на Хабершам стрийт. На Д’Агоста, стоящ до него, братът на Хелън при това посещение му изглеждаше съвсем различен. Небрежният, изтънчен маниер беше изчезнал. Красивото лице изглеждаше разтревожено, напрегнато, чертите му бяха опънати.

— И тя никога не е споменавала за интереса си към папагали, по-специално към папагалите от вида Каролина?

Естерхази поклати глава.

— Никога.

— А „Черната рамка“? Никога не сте чували да я споменава, дори мимоходом?

Поредно поклащане на главата.

— Това е ново за мен. Не мога да си го обясня точно толкова, колкото и вие.

— Знам колко болезнено трябва да е.

Естерхази се извърна от прозореца. Челюстта му помръдна в нещо, което на Д’Агоста се стори като едва контролирана ярост.

— Далеч не толкова, колкото да разбера за този негодник Бласт. Казахте, че има досие?

— За арести. Няма обвинения.

— Това не означава, че е невинен – каза Естерхази.

— Точно обратното – съгласи се Д’Агоста.

Естерхази погледна към него.

— И не само неща като изнудване и фалшификации. Вие споменахте нападения и побои.

Д’Агоста кимна.

— И е търсил също тази… тази „Черна рамка“?

— Толкова страстно, колкото някой може да иска нещо – кимна Д’Агоста.

Ръцете на Естерхази се свиха; той се обърна към прозореца.

— Джъдсън – обади се Пендъргаст, – помниш ли какво ти казах…

— Ти загуби съпруга – каза Естерхази през рамо, – аз загубих малката си сестра. Никога няма да го превъзмогнеш, но поне можеш да свикнеш с него. Но сега, да науча… – Той си пое дълбоко дъх. – И не само това, но този престъпник може да е бил замесен по някакъв начин…

— Не го знаем със сигурност – каза Пендъргаст.

— Но можете да сте дяволски сигурен, че ще разберем – обади се Д’Агоста.

Естерхази не отговори. Само продължи да гледа през прозореца, челюстта му се движеше бавно, погледът му се беше зареял надалече.

31.

Сарасота, Флорида

Триста и трийсет мили на юг друг мъж се взираше през друг прозорец.

Джон Удхауз Бласт гледаше към големите вълни и ленивите плажуващи десет етажа по-долу: към дългите бели линии на прибоя, които се къдреха към брега; към плажа, който се простираше почти до безкрайност. Той се отвърна и прекоси дневната, спирайки кратко пред едно огледало с позлатена рамка. Измъченото лице, което се взираше отсреща към него отразяваше тревогата на една безсънна нощ.

Беше внимателен, толкова внимателен. Как можа това да му се случи сега? Този ангел на отмъщението с бледа като на мъртвец глава, който се появи на прага му така неочаквано… Той винаги играеше консервативно, никога не поемаше рискове. И винаги се получаваше. Досега…

Неподвижността на стаята бе нарушена от звъна на телефон. Бласт подскочи при внезапния звук. Той отиде до него и вдигна слушалката. От отоманката двата померанеца следяха всяко негово движение.

— Виктор е. Какво има?

— Господи, Виктор, време беше да се обадиш. Къде беше, по дяволите?

— Навън – отвърна един груб, дрезгав глас. – Има ли проблем?

— И още как. Чудовищно голям, шибан проблем. Един агент от ФБР дойде да души наоколо снощи.

— Познаваме ли го?

— Името му е Пендъргаст. Мъкнеше със себе си и едно ченге от НПУ.

— Какво искаше?

— Какво си мислиш, че е искал? Той знае прекалено много, Виктор… страшно много.

— Имаш предвид… – Дрезгавият глас се поколеба.

— Точно така. Време е нещата да се задействат.

— Всичко?

— Всичко. Знаеш какво да правиш, Виктор. Гледай да бъде направено. Гледай да бъде направено веднага. – Бласт затръшна телефона и се загледа през прозореца към безкрайния син хоризонт.

32.

Изровеното шосе през гората Пини излезе на голяма поляна в края на едно мангрово мочурище. Стрелецът паркира Рейндж роувъра на поляната и извади пушката, папка и раница от багажника. Занесе ги до малко възвишение в средата на поляната и ги сложи в преплетените треви. Взе една книжна мишена от папката и прекоси поляната до мочурището, като броеше крачките си. Пладнешкото слънце пронизваше през кипарисовите дървета, хвърляйки петна от светлина по зелено-кафявата вода.

Като избра един гладък, широк ствол, стрелецът забоде мишената към дървото и я закова с тапицерски чук. Беше топъл ден като за зима, мирисът на вода и изгнило дърво се издигаше от мочурището, ято шумни врани грачеха и кряскаха в клоните. Най-близката къща се намираше на десет мили. Нямаше и полъх от вятър.

Той се върна до мястото, където беше оставил принадлежностите си, изброявайки стъпките си отново, доволен че мишената е отдалечена на сто ярда.

Отвори твърдия калъф и извади пушката от него: Ремингтън 40-XS. С теглото си от седем и половина килограма, това беше масивно оръжие, но голямото му предимство беше изключителната точност. Стрелецът не беше го използвал от доста време, но сега беше почистено, смазано и в пълна готовност.

Той коленичи и го положи на коляното си, след което го нагласи на стойката с изщракване. Легна в тревата, намести пушката пред себе си и се увери, че е напълно стабилна и няма да поддаде. После замижа с едно око, а с другото погледна през оптичния мерник към мишената, закрепена на дървото. Дотук добре. Бръкна в задния си джоб, извади кутия с 0.308-калиброви патрони „Уинчестър“ и я остави от дясната си страна на тревата. Измъкваше патроните един по един и методично зареди четири, докато вътрешният магазин се запълни. После отново долепи око към визьора.

Прицели се в мишената като дишаше бавно, оставяйки сърдечния си ритъм да се успокои. Едва доловимото потрепване на оръжието, доказателство за което бе движението на мишената спрямо кръстчето на мерника, спря, щом тялото му се отпусна напълно. Той постави пръст върху спусъка и го натисна леко, издиша, преброи ударите на сърцето си и стреля между два. Чу се пукот и пушката леко отскочи. Той изхвърли празната гилза, възстанови дишането си, изчака да се успокои отново и повторно дръпна спусъка. Звукът от изстрела сякаш потъна в блатистите равнини. Още два изстрела изпразниха оръжието. Той се надигна, събра четирите гилзи, пъхна ги в джоба си и се запъти да огледа мишената.

Дупките се намираха сравнително близо една до друга, достатъчно, за да издълбаят неправилен отвор вляво малко под центъра на мишената. С помощта на пластмасова линийка, която измъкна от джоба си, стрелецът измери отклонението, обърна се и прекоси обратно ливадата, като се движеше бавно, за да не се задъхва. Отново легна на земята, взе пушката в ръце и направи необходимите корекции в съответствие с измерванията си, за да отчете посоката на вятъра и особеностите на терена.

Още веднъж с неимоверна прецизност изстреля четири патрона. Този път изстрелите бяха попаднали точно в центъра, почти в една-единствена точка. С чувство на удовлетворение стрелецът свали мишената от дървото, уви я и я прибра в джоба си.

След това застана в средата на поляната и зае позиция за стрелба. Беше дошло време за малко забавление. При първите му изстрели ято врани се бе надигнало с шум и бе кацнало на около триста метра от края на поляната. Сега ги виждаше да кълват семена, скупчени на земята под висок жълт бор.

Погледна през мерника, избра една врана и я проследи, докато разтърсваше с човка една шишарка. Показалецът му се сви върху извития метал, изстрелът прокънтя и птицата изчезна във вихрушка от черна перушина, изпръсквайки ствола на близкото дърво с червена плът. Останалите от ятото се вдигнаха с грак към синьото небе и отлетяха над дърветата.

Мъжът потърси с очи друга мишена, този път целейки се към мочурището. Той бавно претърси с поглед ръба на водата, докато я откри: голяма жаба на около сто и петдесет ярда, която си почиваше върху едно листо на лилия. Отново се прицели, отпусна се и стреля; розов облак, примесен със зелена вода и парченца от лилиевото листо се вдигна нагоре, пресече като дъга слънчевата светлина и грациозно се върна във водата. Третият куршум отнесе главата на една водна змия, която се замята във водата в на- празно усилие да избяга.

Още един куршум. Нуждаеше се от нещо наистина предизвикателно. Огледа се, претърсвайки мочурището с невъоръжено око, но стрелбата беше разтревожила дивите животни и нищо не се виждаше. Трябваше да почака.

Върна се обратно към Рейндж роувъра и измъкна мек брезентов калъф с пушка от багажника, разкопча ципа му и извади една SZ „Бобуайт“, успоредна двуцевка с пълнител за 12 изстрела и гравиран по поръчка приклад. Това беше най-евтината ловджийска пушка, която притежаваше, но въпреки това бе отлично оръжие и страшно не му харесваше онова, което трябваше да направи сега.

Претършува роувъра, извади преносимо менгеме и ножовка с чисто ново острие.

Сложи пушката върху коленете си и поглади цевите, изтърка ги с малко машинно масло и опъна една хартиена мерителна лента по дулото. Като отбеляза едно място с нокът, той опря ножовката до него и продължи да работи.

Беше дълго, досадно, изтощително занимание. Когато свърши, изпили грапавия край с една пила, изтърка го със стоманена вълна и отново го намаза с машинно масло. Внимателно изчисти падналите стърготини, после пъхна вътре два ловджийски патрона. Отиде до мочурището с пушката и отрязаните парчета от цевите, хвърли ги колкото се може по-навътре във водата, опря пушката на кръста си и дръпна предния спусък.

Гърмежът беше оглушителен и пушката ритна като муле. Грубо, подло – и учудващо ефективно. Втората цев също даде перфектен изстрел. Той сложи гилзите в джоба си, избърса я и презареди. И вторият път сработи гладко. Чувстваше се огорчен, но и доволен.

Върна се при колата, пъхна пушката в калъфа й и извади сандвич и термос от багажа си. Ядеше бавно, вкусвайки сандвича с трюфели, докато отпиваше от горещия чай с мляко и захар от термоса. Направи усилие да се наслаждава на чистия въздух и слънцето и да не мисли за настоящия проблем. Тъкмо свършваше, когато един женски червеноопашат ястреб излетя от мочурището, без съмнение от гнездо, и започна да се носи в лениви кръгове над върховете на дърветата. Той прецени разстоянието на двеста и петдесет ярда.

Това най-после беше предизвикателство, което си заслужаваше уменията му.

Той отново зае позиция за стрелба със снайперската пушка, целейки се в птицата, но полето на видимост беше прекалено тясно и не би могъл да я задържи в него. Вместо това трябваше да използва железния си мерник. Примижа и впери очи в ястреба, използвайки онези фиксирани мерници, като се опитваше да я следва, докато тя се движи. Пак не стана: пушката беше прекалено тежка, а птицата – прекалено бърза. Тя чертаеше елипси и единственият начин да я уцели, реши той, беше да се прицели предварително в една точка от тези елипси, докато ястребът попадне в нея, и тогава да стреля.

Миг по-късно птицата падна от небето, няколко пера се откъснаха и полетяха след нея, понесени от вятъра.

Стрелецът сгъна двуногата, вдигна и преброи отново всичките гилзи, върна пушката обратно в калъфа й, прибра обяда и термоса, и нарами раницата. Огледа района за последен път, но единственият знак за присъствието му беше пътека смачкана трева.

Върна се до Рейндж роувъра с дълбоко чувство на удовлетворение. Сега най-после можеше да даде воля на чувствата си, да им позволи да протекат през тялото му, да повиши адреналина си, подготвяйки се за предстоящото убийство.

33.

Порт Алън, Луизиана

Д’Агоста стоеше пред Посетителския център на ярката следобедна слънчева светлина и гледаше надолу по Корт стрийт към реката. Освен самия център – изискана стара тухлена постройка, безупречно обновена и осъвременена – всичко изглеждаше чисто ново: магазините, административните сгради, пръснатите къщи по брега на реката. Беше трудно да се повярва, че някъде в близката околност е живял и умрял преди почти 150 години лекарят на Джон Джеймс Одюбон.

— В началото това място било известно като Сейнт Мичъл – каза Пендъргаст. – Порт Алън бил първо основан през 1809 г., но след още петдесет години повече от половината от него била буквално изядена от Мисисипи. Да направим ли една разходка по крайбрежния булевард?

Той тръгна с бърза крачка и Д’Агоста го последва, като се опитваше да не изостава. Беше изтощен и се питаше как Пендъргаст продължава да поддържа енергията си след седмица непрекъснато пътуване с кола и самолет, като се прехвърля от едно място на друго, срутвайки се в полунощ в леглото си и поемайки отново сутринта. Имаше чувството, че Порт Алън е просто място като всяко друго.

Първо отидоха да видят предпоследното жилище, обитавано от д-р Торгенсон: атрактивна тухлена къща западно от града, сега погребален дом. Бяха се отправили бързо към кметството, където Пендъргаст бе очаровал една секретарка, която му позволи да прегледа някакви стари планове и книги. А сега бяха тук, на брега на самата Мисисипи, където Бласт твърдеше, че д-р Торгенсон е прекарал последните си неприятни месеци, принудително задържан в една барака, грохнал, в сифилитично и алкохолно вцепенение.

Крайбрежният булевард беше широк и великолепен, а гледката от пристана бе поразителна: Батон Руж се простираше на отсрещния бряг, баржи и шлепове се носеха по широкото течение в шоколадовата на цвят вода.

— Шлюзът на Порт Алън. – Пендъргаст махна с ръка към голям отвор в пристана, завършващ с две огромни жълти порти. – Най-голямата свободно плуваща структура

от този вид. Свързва реката с вътрешноконтиненталните водни пътища.

Те отминаха няколко сгради покрай булеварда. Д’Агоста се съживи под свежия бриз, който духаше откъм реката. Спряха пред една информационна будка, където Пендъргаст провери обявите и таблата за съобщения.

— Колко жалко – изпуснали сме Ежегодния фестивал на гайдарите – каза той.

Д’Агоста му хвърли поглед крадешком. Като се има предвид колко тежко бе понесъл шока от убийството на съпругата си, агентът бе приел новината за Констанс Грийн – която Хейуърд им бе съобщила вчера – със забележително малко емоции. Независимо от колко отдавна Д’Агоста познаваше Пендъргаст, излизаше, че не го познава истински. Нямаше начин да не го е грижа за Констанс – а изглеждаше напълно безразличен към факта, че тя сега е арестувана и обвинена в детеубийство.

Пендъргаст излезе от будката и прекоси поляната към реката, спирайки пред останките на водозащитната преграда, сега напълно под водата.

— В началото на деветнайсети век търговският квартал е бил на две или три преки оттук – каза той, посочвайки към размътената вода. – А сега това принадлежи на реката.

Той поведе обратно по булеварда и Камърс авеню, зави наляво по Корт стрийт и надясно по Ачафалайя.

— По времето, когато д-р Торгенсон е бил принуден да се премести в последното си жилище – каза той, – Сейнт Мичъл бил станал Уест Батон Руж. По онова време този квартал представлявал западнала работническа общност, населяваща пространството между железопътната гара и пристанището за фериботи.

Той зави по друга улица; консултира се отново с картата; отмина малко по-нататък и спря.

— Настина смятам – провлачи той, – че сме пристигнали.

Бяха спрели до малък търговски мини-мол. Три сгради стояха една до друга: „МакДоналдс“, магазин за мобилни телефони и една ниска, ярко боядисана постройка, наречена „Папис донат хоул“ – местна верига закусвални, която Д’Агоста беше виждал някъде. Пред „Папис донат хоул“ се виждаха паркирани два автомобила, а гишето на „МакДоналдс“ на отбивката за коли въртеше оживена търговия.

— Това ли е? – възкликна той.

Пендъргаст кимна, посочвайки магазина за клетъчни телефони.

— Това е точното местоположение на бараката на Торгенсон.

Д’Агоста изгледа една по една сградите. Настроението му, което беше започнало да се повишава по време на кратката разходка, отново спадна.

— Точно както каза Бласт – промърмори той. – Напълно безнадеждно.

Пендъргаст пъхна ръце в джобовете си и се насочи към мини-мола. Надникна във всяка сграда поред. Д’Агоста, който не можа да събере енергията да го последва, само стоеше на съседния паркинг и гледаше. След пет минути агентът се върна. Без да каже нищо, той бавно плъзна поглед по хоризонта, завъртайки се почти незабележимо, докато внимателно изследваше всичко в радиус от триста и шейсет градуса. После го направи отново, този път като спря на половината от разглеждането.

— Погледни онази сграда, Винсънт – рече той.

Д’Агоста последва жеста с очи към Посетителския център, който бяха отминали в началото на обиколката си.

— Какво за него? – попита Д’Агоста.

— Явно на времето това е била водопомпена станция. Стилът готически ренесанс свидетелства, че може би датира от времената на първоначалния град Сейнт Мичъл. – Той направи пауза. – Да – промърмори той след малко. – Сигурен съм, че е така.

Д’Агоста изчака.

Пендъргаст се обърна и посочи в обратната посока. От тази позиция имаха прекрасна гледка към крайбрежния булевард, разрушената врата на шлюза и широката Мисисипи отвъд.

— Колко любопитно – каза Пендъргаст. – Този малък мини-мол се пада по права линия между онази стара помпена станция и вратата на шлюза на реката.

Пендъргаст тръгна бързо отново към реката. Д’Агоста се заклатушка отзад.

Спирайки почти на самия край на водата, Пендъргаст се наведе напред да изследва вратата на шлюза. Д’Агоста проследи погледа му към голяма каменна тръба, която беше зазидана с цимент и отчасти запълнена.

Пендъргаст се изправи.

— Точно както си мислех. Тук е имало стар водопровод.

— Е? Какво означава това?

— Този водопровод без съмнение е бил изоставен и затворен, когато източната половина на Сейнт Мичъл се е разпаднала във водата. Забележително!

Д’Агоста не споделяше ентусиазма на приятеля си към историческия детайл.

— Сигурно сега виждаш, Винсънт? Торгенсоновата барака трябва да е била построена, след като този водопровод е бил зазидан.

Д’Агоста сви рамене. По дяволите, изобщо не разбираше накъде бие Пендъргаст.

— В тази част на света това е било често срещано – за сгради, построени по линията на водна помпа или водопровод, няма значение – да се прекъсне стар водопровод и да се използва като мазе. Спестявало много труд, когато мазетата се копаели на ръка.

— Смяташ, че тръбата си е още там…?

— Точно така. Когато бараката е била построена през 1855 г. те вероятно са използвали част от запушения и изоставен тунел – сега напълно сух, разбира се – за мазе. Тези стари водопроводи били с квадратно, а не с кръгло сечение, и направени от дялан камък. Строителите само трябвало да укрепят основите, да изградят две тухлени стени отстрани, перпендикулярни на съществуващите водопроводни стени, и – хоп! Ето ти го мазето.

— И мислиш, че там ще намерим „Черната рамка“? – попита Д’Агоста с притаен дъх. – В мазето на Торгенсон?

— Не. Не в мазето. Помниш ли кредиторската бележка, която Бласт ни показа? „Претърсихме бараката от мазето до тавана. Оказа се празна, не беше останало нищо ценно, не и картина“.

— Ако не е в мазето, тогава за какво е целият този ентусиазъм? – Пендъргастовата сдържаност можеше да бъде толкова влудяваща понякога.

— Помисли: цяла редица къщи, разположени в една линия над някогашен тунел, всяка с мазе, приспособено от част от този тунел. Но, Винсънт – помисли също така за пространствата между къщите. Спомни си, мазетата биха могли да бъдат приблизително със същата големина като на къщите над тях.

— Значи… значи казваш, че би могло да има стари пространства между мазетата.

— Именно. Части от стария водопровод между всяко мазе, зазидани и неизползвани. Точно там Торгенсон може да е скрил „Черната рамка“.

— Защо да я крие чак толкова?

— Можем да допуснем, че щом картината е била толкова ценна за доктора, та да не може да се раздели с нея дори в най-голяма оскъдица, той няма да иска да е далеч от нея. И се е наложило да я скрие от кредиторите си.

— Но къщата е била ударена от светкавица. Изгоряла е до основи.

— Истина е. Но ако логиката е вярна, картината би трябвало да е на сигурно в нишата си, запазена във водопроводния тунел между неговото мазе и съседното.

— Значи всичко, което трябва да направим, е да влезем в мазето на магазина за безжични телефони.

Пендъргаст сложи възпираща ръка върху рамото му.

— Уви, този магазин няма мазе. Проверих, когато влязох вътре. Мазето на постройката, която го е предшествала, трябва да се е напълнило след пожара.

Д’Агоста отново изпита огромно разочарование.

— Тогава какво, по дяволите, ще правим? Не можем да вземем един булдозер, да сринем магазина и да изкопаем ново мазе.

— Не. Но може да успеем да влезем в тунелното пространство от едно от съседните мазета, което – уверих се – още съществува. Въпросът е: кое от тях да опитаме първо?

— Отново онзи блясък, който напоследък напълно отсъстваше, се върна в очите на Пендъргаст: блясъкът на ловеца. – Аз съм в настроение за понички – каза той. – А ти?

34.

Сейнт Францисеил, Луизиана

Морис Блеклетър, доктор на науките, старателно нагласи серво механизма към окачването на задните колела. Провери го, после пак. След което свърза USB кабела от контролния пулт с лаптопа си и пусна диагностичен тест. Тестът мина успешно. Той написа проста програма от четири реда, качи я на контролния пулт и даде команда за изпълнение. Малкият робот – доста грозновата конструкция от процесори, мотори и сензори, кацнала върху дебели гумени колелца – задейства предния си мотор, търкаля се по пода точно пет секунди и рязко закова.

Блеклетър изпита прилив на триумф, съвсем непропорционален на постижението. По време на ваканцията си, докато гледаше английски катедрали или стоеше в мъждиво осветени кръчми, нетърпеливо бе очаквал този момент.

Преди години Блеклетър бе прочел проучване, според което пенсионерите често развиват хобита диаметрално противоположни на работата, с която са се занимавали през целия си живот. Такъв, помисли си той тъжно, определено бе и неговият случай. През всички тези години в здравния сектор – първо в „Доктори с крила“, после в поредица от фармацевтични и медицински изследователски лаборатории – той бе обсебен от човешкото тяло: как работи, кое проваля функциите му, как се поддържа здраво или как се облекчават болежките му. А ето как сега си играеше с роботи – самата антитеза на кръв и плът. Когато моторчето им изгори, просто ги изхвърляш и поръчваш нови. Няма скръб, няма смърт.

Колко различен бе животът му от онези години, които бе прекарал в страните от Третия свят, изгорял от слънцето и нахапан от комари, заплашван от партизани, дебнат от корупция, понякога сам той болен – в опит да удържи епидемията. Бе спасил стотици, може би хиляди животи, но толкова много, много други бяха умрели. Разбира се, вината не бе негова. Но имаше и друго нещо, онова, за което се стараеше никога да не мисли. То, повече от всичко останало, го накара да изостави живото тяло и да потърси утехата на пластмасата и силикона… Ала ето че сега отново мислеше за това. Тръсна глава, сякаш да се отърве от ужасната вина и отново хвърли поглед към робота. Вината бавно се оттече – стореното бе сторено, а мотивите му бяха чисти. Слаба усмивка омекоти чертите му. Той вдигна ръка и щракна с пръсти.

Аудиосензорът на робота отбеляза действието и той се заклатушка по посока на звука.

— Робо иска бисквитка – изграчи той с металически безтелесен глас.

Чувствайки се абсурдно доволен, Блеклетър се изправи на крака и прекоси бърлогата си към кухнята за една последна чаша чай, преди да признае настъпването на нощта. Внезапно се спря с ръка на чайника и се ослуша.

Ето го пак: изскърцване на греда.

Блеклетър бавно върна чайника обратно на полицата. Вятърът ли беше? Но не: навън цареше тиха, безветрена нощ.

Може би някой на улицата? Звукът беше твърде близък, твърде отчетлив за това.

Вероятно всичко бе в главата му. Умът понякога обичаше да си играе по този начин. Той знаеше: липсата на реални слухови стимули често подбуждаше мозъка да произведе собствени. От часове се мотаеше в бърлогата си и…

Ново проскърцване. Този път Блеклетър беше напълно сигурен – звукът бе дошъл от вътрешността на къщата.

— Кой там? — извика той. Скърцането спря.

Нима беше крадец? Надали. На тази улица имаше далеч по-големи и внушителни къщи от неговата.

Тогава кой?

Скърцането се възобнови, равномерно, настойчиво. Сега можеше да определи откъде идва – дневната в предната част на къщата.

Хвърли поглед към телефона и видя празната поставка. По дяволите тези безжични апарати! Къде ли бе оставил слушалката? Ама разбира се – беше в бърлогата, на масичката до лаптопа.

Той бързо се върна там и вдигна телефона от дървената повърхност. След това замръзна. Имаше някого в коридора точно отсреща. Висок мъж в дълъг тренчкот пристъпи напред от мрака.

— Какво търсите в дома ми? – поиска да знае той. – Какво искате?

Влезлият не проговори. Вместо това отмести пешовете на дрехата си и разкри двете отрязани дула на пушка. Прикладът беше от тежко черно дърво, гравирано с индийски розетки, а дулата лъщяха слабо на приглушената светлина.

Блеклетър установи, че е неспособен да отмести очи от оръжието. Направи крачка назад.

— Почакайте – започна той. – Недейте. Правите грешка… можем да поговорим…

Оръжието се завъртя напред. Последва страшен бумтеж, когато двете дула стреляха почти едновременно. Блеклетър отхвръкна назад, удряйки се в отсрещната стена с трясък, след което се свлече на пода. Рамкирани картини и украшенийца полетяха към него от малките дървени рафтове.

Входната врата беше вече затворена.

Роботът, със задействани аудио сензори, тръгна към безжизненото тяло на своя създател.

— Робо иска бисквитка – каза той, тенекиеният глас беше заглушен от кръвта, която покриваше миниатюрния му говорител. – Робо иска бисквитка.

35.

Порт Алън, Луизиана

Следващият ден беше толкова мрачен и дъждовен, колкото предишния – приятен. За Д’Агоста това бе даже много добре – щеше да има по-малко клиенти в магазинчето за понички. Той имаше дълбоки опасения относно целия план на Пендъргаст.

Пендъргаст, зад волана на ролса, взе изхода за Порт Алън от междущатско шосе 10 с изсъскване на колелата по мокрия асфалт. Д’Агоста седеше до него и прелистваше страниците на „Нюорлиънски звездни клюки“.

— Не виждам защо да не можем да свършим тази работа през нощта – рече той.

— Има аларма срещу крадци. Шумът ще привлече повече внимание.

— Най-добре ти да говориш. Имам чувството, че моят акцент от Куин няма да се приеме топло по тези места.

— Отличен аргумент, Винсънт.

Д’Агоста забеляза, че Пендъргаст отново хвърля поглед в огледалото за обратно виждане.

— Компания ли си имаме?

Пендъргаст само се усмихна в отговор. Вместо обичайния си черен костюм, той носеше карирана работна риза и дънки. Сега не приличаше на служител от погребално бюро, а по-скоро на гробар.

Д’Агоста отвори на нова страница и се загледа в статия със заглавие „Пенсиониран учен убит в дома си“.

— Хей, Пендъргаст – каза той, след като набързо прегледа началните абзаци. – Виж това: човекът, с когото искаше да говориш, Морис Блеклетър, бившият шеф на Хелън, наскоро е бил открит убит в дома си.

— Убит? Как?

— Застрелян.

— Полицията подозира ли грабеж с лош край?

— В статията не се казва.

— Би трябвало току-що да се е върнал от почивка. Твърде жалко, че не можахме да се свържем с него по-рано – щеше да бъде от голяма полза.

— Някой друг го е докопал пръв. И мога да предположа кой е бил този някой. – Д’Агоста поклати глава. – Може би трябва да се върнем във Флорида и да поизпотим Бласт.

Пендъргаст зави по Корт стрийт и се насочи към центъра и към реката.

— Може би. Но намирам мотивите на Бласт за неясни.

— Нищо подобно. Възможно е Хелън да е споделила с Блеклетър, че Бласт я заплашва. – Д’Агоста сгъна вестника и го мушна между седалката и страничната облегалка. – Говорим с Бласт, а на следващата нощ Блеклетър е мъртъв. Не беше ли тъкмо ти този, който не вярва на съвпадения?

Пендъргаст изглеждаше замислен. Но вместо да отвърне, той се отклони от Корт стрийт и насочи ролса към паркинга на една пресечка преди дестинацията им. Те излязоха в дъждеца и Пендъргаст отвори багажника. Връчи на Д’Агоста жълта каска на строител и голям брезентов чувал. На свой ред взе втора каска и я намести на главата си. Най-накрая извади тежък колан с инструменти, от който висяха солиден асортимент фенерчета, рулетки, клещи за електрически кабели и други принадлежности, и го закопча около кръста си.

— След теб – рече той.

В „Папис донат хоул“ беше тихо. Две пълнички момичета стояха зад гишето, докато самотен клиент поръчваше дванайсет двойно шоколадови понички. Пендъргаст изчака човека да плати и да излезе, след което пристъпи напред, а коланът му дрънчеше.

— Управителят да е тъдява? – изрече той с внушителен глас, а южняшкият му акцент спадна с пет степени по скалата на изисканост.

Едно от момичетата безмълвно се обърна и отиде отзад. Минута по-късно се завърна с мъж на средна възраст. Дебелите му предмишници бяха покрити с руси косми и той се потеше, при все че денят бе хладен.

— Да? – провлачи той и същевременно избърса брашнените си ръце в престилка, която вече бе покрита с лекета от мазнина и смес за понички.

— Вие ли сте управителят?

— Аха.

Пендъргаст бръкна в задния джоб на дънките си и извади служебна карта.

— Ние сме от строителния отдел в службата за контрол и безопасност на сградите. Казвам се Адисън, а това тук е колегата ми Стийл.

Мъжът огледа с присвити очи картата, която Пендъргаст бе скалъпил предишната нощ, и изгрухтя.

— Е, какво искате?

Пендъргаст прибра картата и извади няколко листа с вид на официални документи.

— Нашият офис провежда одит на строежите и разрешителните на сградите в района и открихме, че няколко от тях, в това число вашата, имат проблеми. Сериозни проблеми.

Човекът изгледа протегнатите към него листове и се намръщи.

— Какви проблеми?

— Неуредици в процедурата по получаване на разрешителни. Проблеми с конструкциите.

— Няма начин – каза онзи. – Редовно имаме инспекции, също както за храната и хигиената…

— Ние не сме от санитарните – презрително го прекъсна Пендъргаст. – Документацията показва, че този градеж е бил направен без редовно разрешително.

— Я чакайте малко. Тук сме от има-няма десет години…

— Ами че защо мислите бе поръчан одитът – каза Пендъргаст, като продължи да навира листовете в потното лице на мъжа. – Установени са редица нарушения. Повдигнати бяха съмнения за корупция.

— Вижте какво, не съм аз правилният човек, с когото да водите този разговор. Офисът по франчайз се занимава с…

— Вие сте човекът, който е тук в момента. – Пендъргаст се надвеси напред. – Налага се да слезем в онова мазе и лично да се уверим колко сериозна е ситуацията. – Пендъргаст пъхна листовете обратно в джоба на ризата си. – И като казвам това, имам предвид веднага.

— Искате да проверите мазето? Заповядайте – рече управителят, като се потеше обилно. – Не е моя вината, ако има някакъв проблем. Аз просто работя тук.

— Много добре. Да тръгваме.

— Джоуни ще ви заведе долу, докато Мери Кейт се занимава с клиентите…

— О, не! – отново го прекъсна Пендъргаст. – О, не, не, не. Никакви клиенти. Не и преди да сме свършили.

— Никакви клиенти? – повтори мъжът. – Вижте какво, аз тук се опитвам да въртя бизнес!…

Този път Пендъргаст застана още по-близо.

— Това е опасна, може би животозастрашаваща ситуация. Нашият анализ показва, че сградата е ненадеждна. Вие сте длъжен да затворите врати за купувачите, докато завършим нашата проверка на основите и на носещите стени.

— Не знам… – смутолеви управителят, а бръчката на челото му се задълбочи. – Ще трябва да се обадя в главния офис. Никога преди не сме затваряли в работно време. А в договора ми пише…

— Не знаете?! Няма да си губим времето, докато звъните на куцо и сакато! – Пендъргаст направо се залепи в човека. – Защо всъщност така се дърпате? Знаете ли какво ще се случи, ако подът се продъни под краката на някой злощастен клиент, докато похапва кутия с… – Тук Пендъргаст направи пауза, за да хвърли поглед към менюто, отпечатано над гишето. – … шоколадово-бананови с двоен крем и глазура?

Мъжът безмълвно поклати глава.

— Ще ви бъде потърсена сметка. Персонално! Престъпна небрежност, убийство втора степен. Може би дори… първа степен.

Управителят направи стъпка назад. Той едва си пое дъх, а по челото му изби нова пот.

Пендъргаст остави тишината да се нагнети.

— Ще ви кажа какво ще направя – заяви той внезапно умилостивен. – Докато слагате табелката „Затворено“, господин Стийл и аз ще проведем кратка визуална инспекция долу. Ако положението не е чак толкова сериозно, колкото имахме основание да смятаме, продажбите могат да бъдат възобновени, докато попълваме доклада си.

По лицето на мъжа се изписа искрено облекчение. Той се обърна към служителите.

— Мери Кейт, затваряме за няколко минути. Джоуни, моля те, покажи мазето на господата.

Пендъргаст и Д’Агоста последваха момичето през кухнята покрай склад и тоалетна до една ненадписана врата. Зад нея стръмното бетонно стълбище тънеше в мрака. Момичето включи осветлението, което разкри морга за стари уреди, професионални миксери и фритюрници за индустриални цели, всички от които очевидно очакваха ремонт. Самото мазе очевидно беше много старо, със стени от гол камък и груб хоросан. Две от стените бяха тухлени. Те, макар и по-стари, бяха много по-грижливо иззидани. Редица от найлонови торби за боклук обграждаше площадката на стълбището, а в ъгъла се въргаляха разхвърляни купчини от боклуци.

Пендъргаст се обърна.

— Благодаря ти, Джоуни. Ще работим сами. Ако обичаш, затвори вратата на излизане.

Момичето кимна и се оттегли.

Пендъргаст пристъпи към една от тухлените стени.

— Винсънт – започна той, като възвърна обичайния си тон. – Освен ако не греша дълбоко, около дванайсет стъпки зад тази стена има друга – тази на мазето на Арне Торгенсон. А между двете ще намерим участък от стария акведукт, където най-вероятно добрият доктор е скрил нещо.

Д’Агоста пусна тежко чувала на земята.

— Доколкото схващам, имаме максимум две минути, преди оня задник горе да извика шефа си и да стане мазало.

— Притежаваш такъв цветист речник, истинско езиково съкровище – промърмори Пендъргаст, докато оглеждаше тухлената стена през лупата си и почукваше по нея с тапицерски чук. – И при все това, смятам че ще успея да ни осигуря още малко време.

— О, нима? И как?

— Боя се, че с прискърбие ще съобщя на нашия приятел, че ситуацията е дори по-мрачна, отколкото първоначално сме мислили. Не просто се налага закусвалнята да бъде затворена за клиенти – самите служители трябва да напуснат, докато приключим с инспекцията.

Леките стъпки на Пендъргаст скоро бяха последвани от тишина. Д’Агоста чакаше в хладния сух мрак. Минута по-късно отгоре прозвучаха възбудени гласове: възражения, викове. Почти толкова бързо, колкото бе започнал, шумът утихна. Пендъргаст отново се появи на площадката. Като внимателно затвори и заключи вратата зад себе си, той се спусна по стълбите и се насочи право към торбата с инструменти. Извади отвътре чук за разбиване с къса дръжка и го връчи на Д’Агоста.

— Винсънт? – рече той с призрачна усмивка. – Всичко е в твои ръце.

36.

Докато Д’Агоста претегляше в ръце чука, Пендъргаст се приведе близо до старата стена и започна да почуква камъните един по един, наострил слух. Светлината беше слаба и Д’Агоста трябваше да присвива очи, за да вижда. Миг по-късно агентът изръмжа доволно и се изправи.

— Тук – каза той и посочи една тухла в средата на стената.

Д’Агоста се приближи и замахна с тежкия чук с опитна ръка.

— Спечелих ни пет минути – каза Пендъргаст, – Десет най-много. След това нашият приятел управителя несъмнено ще дойде. А е възможно да доведе и компания.

Д’Агоста стовари чука върху стената. Макар да пропусна посоченото място от няколко тухли, от удара ръцете му изтръпнаха до раменете. Последва втори, а след това и трети удар. Той остави ковашкия чук долу, избърса ръцете в панталоните си, хвана по-здраво и поднови работата си. Още пет-шест замахвания и Пендъргаст му направи знак да спре. Д’Агоста се дръпна назад, лъхтейки.

Агентът бързо отстрани циментовия прах. Като плъзна лъча на фенерчето по стената, той почука тухлите една по една отново.

— Разхлабват се. Продължавай, Винсънт.

Д’Агоста пристъпи напред и нанесе поредна серия от силни удари по стената. При последния се чу звук като от раздробяване и една от тухлите се строши. Пендъргаст отново се стрелна с длето в едната ръка и с чук в другата. Опипа хлътналата стена, после вдигна чука и нанесе няколко внимателно преценени удара по околната свързваща мазилка и древния бетон. Разклатиха се още няколко тухли, а други Пендъргаст разкърти с ръце. Като пусна длетото и чука, той обходи с лъча на фенерчето си стената. Сега се виждаше дупка приблизително с големината на плажна топка. Пендъргаст провря глава през нея, насочвайки фенерчето.

— Какво виждаш? – попита Д’Агоста.

В отговор агентът се отдръпна.

— Още малко, ако обичаш – каза той, като посочи ковашкия чук.

Този път Д’Агоста прицели ударите около ръбовете на грубия отвор, съсредоточавайки се в горния му край. Тухли, отломки и стара мазилка се разлетяха наоколо. Най-накрая Пендъргаст отново му даде сигнал да спре.

Отвъд заключената врата на стълбищната площадка долетя шум. Управителят се беше върнал в сградата.

Пендъргаст отново отиде до зеещата дупка в стената, а Д’Агоста го последва отзад. През пелените от прах светлината на фенерчетата им разкри кухо пространство зад счупените камъни. Беше ниша, може би дванайсет стъпки широка и четири дълбока. Д’Агоста изведнъж спря да диша. Жълтият лъч беше паднал върху опрян в отсрещната стена плосък дървен сандък, подпрян от двете страни с коси дървени подпори. Беше точно с такива размери, помисли си Д’Агоста, с които човек би очаквал да бъде една картина. През талазите прах не се виждаше нищо друго.

Бравата над тях изтрака.

— Хей! – долетя гласът на управителя. Голяма част от агресивността му се беше възвърнала. – Искам да знам какво правите долу.

Пендъргаст се огледа бързо.

— Винсънт – каза той като се обърна и насочи светлината към купчините от брезенти и полиетиленови покривала в далечния ъгъл. – Побързай.

Нямаше нужда от повече обяснения. Д’Агоста изтича до купчината и се разтърси за брезент с достатъчна големина, докато Пендъргаст се пъхна в дупката в стената.

— Слизам – извика управителят и заблъска по вратата. – Отворете проклетата врата!

Пендъргаст издърпа сандъка от скривалището му. Д’Агоста му помогна да го прокара през отвора и двамата заедно го увиха в брезента.

— Обадих се в офиса по франчайзинг в Ню Орлиънс – дойде гласът на управителя. – Не можете да влизате тук и да затваряте магазина! За пръв път някой чува за тези тъй наречени инспекции, които правите…

Д’Агоста хвана сандъка в единия край, Пендъргаст — в другия, и започнаха да се изкачват по стъпалата. Д’Агоста чу да се превърта ключ в ключалката.

— Хайде! – извика Пендъргаст, показвайки се от облаците прах в мъждивата светлина на мазето. Дървеният сандък беше в ръцете им, завит в брезента. – Побързай!

Вратата се отвори и зачервеният управител блокира изхода.

— Ама какво носите тук? – поиска да знае той.

— Доказателства за вероятен криминален случай. – Те продължиха да се изкачват. – Нещата изглеждат дори по-зле за вас, отколкото преди, господин… – Пендъргаст се втренчи в табелката с името на мъжа. – Господин Бона.

— За мен? Че аз съм управител само от шест месеца, преместиха ме от…

— Вие сте страната по случая. Ако тук е имало криминална дейност – а аз все повече се убеждавам, че е имало – ще се наложи да давате писмени показания. А сега ще се отместите ли, или да добавя и възпрепятстване на разследване към списъка с потенциални обвинения?

Настъпи кратък момент на вцепенение. След което Бона неохотно се дръпна встрани. Пендъргаст мина покрай него, крепейки завития сандък, а Д’Агоста го последва бързо.

— Трябва да побързаме – каза Пендъргаст, останал без дъх, когато излязоха от вратата. Управителят вече слизаше надолу към мазето, набирайки пътьом някакъв номер по телефона си.

Те изтичаха по улицата към ролса. Пендъргаст отвори багажника и оставиха вътре сандъка, завит в брезентовото покривало. Последваха каските, заедно с чантата за инструменти на Д’Агоста. Затвориха багажника и бързо се плъзнаха на предните седалки, Пендъргаст дори не си даде труда да си сложи предпазния колан.

Точно когато тръгваха, Д’Агоста видя управителя да излиза от заведението. Още стискаше телефона в едната си ръка.

— Хей! – чуха го те да вика отзад. – Хей, вие! Спрете!

Пендъргаст натисна педала за газта. Ролсът изпищя на обратния завой и се понесе по посока на Корт стрийт и магистралата.

Той погледна към Д’Агоста.

— Браво, скъпи ми Винсънт. – И този път усмивката му не беше призрачна – беше искрена.

37.

Завиха по Александър драйв, после взеха безплатната автострада към междущатско шосе 10 и моста „Хорас Уилкинсън“. Д’Агоста се отпусна доволно в седалката си. Широката Мисисипи се вълнуваше долу под тях, мрачна под оловното небе.

— Смяташ, ли че е това? – попита Д’Агоста. – „Черната рамка“?

— Абсолютно.

От моста навлязоха в истинския Батон Руж. Беше в средата на следобеда и трафикът беше умерен. Пелени от дъжд обливаха предното стъкло, а по покрива трополяха тежки капки. Пътуващите на юг коли изоставаха една по една след тях. Отминаха изхода за прехвърляне на междущатско шосе 12, когато Д’Агоста се размърда неспокойно. Не искаше да таи излишни надежди. Но може би – само може би – това означаваше, че може да види Лора Хейуърд много по-скоро, отколкото предполагаше. Разговорите с нея всяка нощ помагаха, разбира се, но не заместваха…

— Винсънт – каза Пендъргаст. – Погледни в огледалото за обратно виждане, ако обичаш.

Д’Агоста го направи. В началото не видя нищо необичайно в редицата от коли зад тях. Но после, когато Пендъргаст смени платната, забеляза друга кола – четири, може би пет коли след тях – да прави същото. Беше последен модел седан, тъмносин или черен; заради дъжда беше трудно да се каже.

Пендъргаст леко ускори, отмина няколко коли, после се върна в първоначалното платно. Минута или две по-късно тъмният седан направи същото.

— Виждам го – промърмори Д’Агоста.

Продължиха така известно време. Колата не се откъсваше от тях, стараеше се да не се забелязва прекалено.

— Мислиш ли, че е мениджърът? – попита Д’Агоста. – Мистър Бона?

Пендъргаст поклати глава.

— Този приятел тук ни следваше още от тази сутрин.

— Какво ще правим?

— Ще изчакам да стигнем покрайнините на града. Тогава ще видим. Локалните пътища могат да се окажат полезни.

Минаха покрай Мола на Луизиана, покрай няколко парка и кънтри клубове. Градският пейзаж отстъпи на разпръснато застроени предградия и накрая премина в ниви. Д’Агоста извади Глока си и вкара един патрон в цевта.

— Запази го като последно средство – каза Пендъргаст. – Не можем да рискуваме да повредим картината.

А да повредим себе си? – помисли си Д’Агоста. Той погледна в огледалото за обратно виждане, но не можа да види тъмния седан. Бяха отминали изхода за Соренто, трафикът продължи да изтънява.

— Ще го сгащим ли? – попита Д’Агоста.

— Предпочитам да го пуснем – отвърна Пендъргаст. – Ще се изненадаш на какво е способен един стар ролс.

— Да, вярно…

Пендъргаст натисна педала за газта и завъртя рязко волана надясно. Ролсът се изстреля напред, забележителна реакция за толкова голяма кола, после пресече две платна на трафика и взе завоя на изхода, без да намалява скоростта.

Д’Агоста се наклони към пасажерската врата. Погледна в огледалото за обратно виждане отново и видя, че „опашката“ им ги е последвала, засичайки един камион, и сега се носи по разклонението за изхода след тях.

Достигайки основата на наклона, Пендъргаст профуча покрай знака за спиране и мина на шосе 22 с изскърцване на гуми, като задницата на колата занесе под ъгъл от сто и двайсет градуса. С ловко завъртане Пендъргаст премина в правилната лента и после отново натисна газта. Тежката кола се отскубна напред, задминавайки един бояджийски ван, един буик и транспортиращ раци камион. Отзад ги сподири сърдит хор от клаксони.

Д’Агоста погледна през рамо. Седанът ги настигаше, изоставяйки всеки опит за прикриване.

— Продължава да се приближава – каза той.

Пендъргаст кимна.

Като ускориха още, те пресякоха малък търговски район – на три пресечки от магазини за селскостопански инструменти и железарски стоки, отминавайки ги като малки спирки. Напред редица от крушки маркираше пресечката на шосе 22 с магистралата за летището. В момента я пресичаха няколко превозни средства, задните им светлини образуваха вълнообразни плътни потоци. Те прелетяха над железопътни релси, ролсът за миг се отдели от земята и се озова до кръстовището. В този момент светофарът светна жълто, а след това – червено.

— Исусе – промърмори Д’Агоста, като се хвана по-здраво за дръжката на пасажерската врата.

Като включи фаровете и натисна клаксона, Пендъргаст се вряза в една лента между колите отпред и насрещния трафик. Надигна се нов хор от клаксони, когато профучаха през хлъзгавото от дъжда кръстовище, избягвайки на косъм един автовоз, който тъкмо влизаше в кръстовището. Пендъргаст не отлепяше крака си от педала за газта и стрелката сега трептеше отвъд стотното деление.

— Може би трябва да спрем и да пресрещнем приятелчето – каза Д’Агоста. – Да го попитаме за кого работи.

— Колко скучно. Освен това знаем за кого работи.

Те профучаха покрай една кола, после покрай втора и трета, отминавайки ги като неподвижни размазани петна на пътя. Сега трафикът бе останал зад тях и пътят напред бе празен. Къщи, търговски сгради и тъжно изглеждащи гостилници или бакалии отстъпиха, когато навлязоха в блатистите равнини. Група миртови дървета, мрачни пазители под тъмносивото небе, отминаха бързо. Чистачките на предното стъкло извършваха равномерните си движения. Д’Агоста си позволи да отхлаби хватката около дръжката над вратата и да се отпусне малко.

Той погледна отново през рамото си. Всичко беше чисто.

Не – не, не беше. Измежду неясните силуети на колите зад тях се открояваше една. Беше тъмният седан, далече назад, но бързо ги настигаше.

— По дяволите! – изруга Д’Агоста. – Минал е през онова кръстовище. Упорито копеле.

— Притежаваме онова, което той иска – каза Пендъргаст.

— Няма друга причина, която да го кара да ни гони.

Пътят се стесни и те навлязоха по-дълбоко в мочурливите равнини. Д’Агоста продължи да следи какво става зад тях, докато преодоляваха един дълъг, ужасен завой. Когато седанът изскочи зад извивката и високите папури, той усети, че колата забавя.

— Сега е моментът да… – започна той.

Внезапно ролсът сви рязко на една страна. Като едва не падна отзад, Д’Агоста се помъчи да се намести отново на седалката. Бяха отбили и се носеха по тесен, изровен път, който се виеше в гъстото мочурище. Една мръсна, нащърбена табелка съобщаваше:

„БЛАТИСТ ПРИРОДЕН РЕЗЕРВАТ – САМО ЗА СЛУЖЕБНИ ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА!“

Колата подскачаше рязко от едната на другата страна, докато преодоляваха калния участък. В един момент Д’Агоста беше изхвърлен към вратата; в следващия излиташе от седалката си и единственото, което го пазеше да не блъсне главата си в тавана, беше предпазният колан. Още една минута, помисли си той мрачно, и ще разбием и двете оси. Осмели се да хвърли поглед към огледалото за обратно виждане, но пътеката беше толкова лъкатушна, че не позволяваше да се види на повече от сто ярда зад тях.

Напред служебният път се стесни още и се разклони. Много по-тесни и по-неравни пътеки тръгваха от него и вървяха право напред, отстрани на блатисто езеро, отстрани на което беше опъната верига от стоманени брънки, маркирана от знак:

„ВНИМАНИЕ! ТУК НЕ СЕ ДОПУСКА ПРЕМИНАВАНЕ

НА ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА“.

Вместо да забави за завоя, Пендъргаст натисна газта.

— Хей, стой! – извика Д’Агоста, когато се насочиха право към пътеката. – Исусе мили…

Преминаха през оградата със звук, подобен на изстрел от пушка. Ято бели чапли, лешояди и патици се вдигна с възмутен крясък и грак от околните, покрити с жълта вода поля и плешиви кипариси. Голямата кола се накланяше наляво, после надясно отново и отново, замъглявайки гледката на Д’Агоста и карайки зъбите му да чаткат. Забиха се във висока туфа треви, големите стебла се разтваряха пред тях със странен джвакащ звук.

Д’Агоста беше участвал в изправящи косата преследвания с коли на времето, но не и в подобно нещо. Папурите бяха израсли толкова дебели и високи, че те можеха да виждат само на няколко метра пред себе си. Но вместо да намали скоростта, Пендъргаст се пресегна и – все още, без да намалява – включи фаровете.

Д’Агоста се помоли отчаяно, страхуваше се да откъсне очи от гледката напред дори за секунда.

— Пендъргаст, намали! – изкрещя той. – Изгубихме го! За бога, намали…

И тогава внезапно излязоха от тревата. Колата продължи по едно нанагорнище и те изплуваха, почти буквално, в откритото пространство на някакво възвишение, отрязано от дълбокото мочурище, няколко сиви постройки и оградени площи, заобиколени от езера. Едва сега, с повишена видимост и ориентири, Д’Агоста наистина осъзна колко бързо се бяха движили. Една голяма, очукана табела, килната на една страна, гласеше:

ГАТОРВИЛ САЩ

Ферма за 100% екологично отглеждани алигатори.

Лов на алигатори, организирани разходки.

Щавене на място – кожи 8 фута и нагоре, ниски цени!

Алигаторско – на килограм.

ЗАТВОРЕНО ЗА СЕЗОНА

Ролсът удари земята, раздруса се и изхвърча напред; Пендъргаст внезапно наби спирачки, колата се плъзна по неравния двор. Очите на Д’Агоста се завъртяха от табелката към една разнебитена дървена барака напред, покрита с гофрирана ламарина, чиито прилични на хамбар врати зееха отворени. Върху табелка на прозореца пишеше „Консервна фабрика“. Той осъзна, че няма начин да успеят да спрат навреме.

Ролсът се блъсна в хамбара; последвалото принудително намаляване на скоростта залепи отново Д’Агоста към кожената седалка; най-после спряха. Над тях се кълбеше огромен облак прах. Когато способността му за виждане се възстанови в известна степен, той установи, че ролсът се е забил в купчина огромни пластмасови контейнери за месо, разкъсвайки дузина от тях. Три накиснати в саламура, одрани алигатора се бяха размазали по капака и предното стъкло на колата, бледорозово от ивиците белезникава мазнина.

Настъпи миг на странно забавяне. Пендъргаст погледна през стъклото – покрито с капки дъжд, парчета блатна трева, испански мъх и изпражнения на влечуго – след което се обърна към Д’Агоста.

— Това ме подсеща – каза той, когато двигателят изсъска и изпърпори – че някоя вечер наистина трябва да помолим Морис да направи неговото прочуто алигаторско etouffee[28]. Предците му са от поречието на Ачафалайя и той знае изумителна рецепта, която ни е приготвял на времето.

38.

Сарасота, Флорида

С идването на вечерта небето започна да се избистря и скоро отблясъците лунна светлина легнаха върху Мексиканския залив, криейки се между неспокойните валма на прииждащите талази. Облаци, все още набъбнали с дъжд, се носеха бързо отгоре. Пенестите гребени на вълните се разбиваха безспир в плажа и се връщаха назад с дълъг, оттеглящ се рев.

Джон Удхауз Бласт не обръщаше внимание на нищо. Той крачеше напред-назад неуморно, спирайки от време на време, и тогава поглеждаше часовника си.

Беше вече десет и половина. Какво беше това забавяне? Би трябвало да е проста работа: влизаш, свършваш си работата – и излизаш. По-ранното обаждане бе загатнало, че нещата са на прав път, даже изпреварват графика – повече, всъщност, отколкото смееше да очаква. Но това беше преди шест часа. И сега, с повишени надежди, чакането беше дори по-мъчително.

Той отиде до мокрия бар, смъкна една кристална чаша от рафта, хвърли в нея шепа ледени кубчета и наля няколко пръста скоч върху тях. Отпи голяма глътка; издиша; после отпи една по-малка, по-премерена. Накрая отиде до белия си кожен диван, сложи чашата върху една подложка от морски охлюв, готов да седне.

Внезапният звън на телефона наруши вслушващата се тишина и той се сепна. Извъртя се към звука, като едва не събори питието си в нетърпението си и взе слушалката.

— Да? – Гласът му беше висок и задъхан. – Готово ли е?

От другата страна не се чу нищо, освен тишина.

— Ало? Да нямаш лайна в ушите, приятел? Казах: готово ли е?

Тишина. След което линията прекъсна.

Бласт се втренчи в телефона. Какво беше това, по дяволите? Да не би да го притискаше за повече пари? Е, той знаеше как да играе тази игра. Всеки умник, който се опиташе да го изнуди, щеше да съжалява, че се е родил.

Той седна на дивана и си взе друго питие. Алчният кучи син чакаше в другия край на линията, разбира се, че беше той, чакаше го да се обади и да предложи повече. Само че първо адът щеше да замръзне, преди това да се случи. Бласт знаеше колко се плаща за такава услуга – и нещо повече: знаеше как да наеме друг чистач, още по-опитен, ако се окажеше, че някои заяли колелца имат нужда от смазване…

На входната врата се позвъни.

Бласт позволи на една усмивка да се плъзне по лицето му. Погледна отново часовника си: две минути. Само две минути бяха минали след позвъняването на телефона. Значи кучият син искаше да говори. Мислеше се за умник. Той отпи нова глътка от питието си и се настани удобно на дивана.

Звънецът на вратата отново иззвъня.

Бласт бавно остави чашата си на поставката. Сега беше редно кучият син да се изпоти. Може би дори можеше да посмъкне малко цената. Беше се случвало преди.

На вратата се звънна за трети път. Бласт се изправи, прокара пръст по тънките си мустачки, отправи се към вратата и я отвори.

Той отстъпи бързо назад от изненада. На прага стоеше не мазният кучи син, когото очакваше, а висок мъж с тъмни очи и вид на кинозвезда. Беше облечен в черен тренчкот, с хлабаво вързан колан около кръста. Бласт осъзна, че е направил сериозна грешка с отварянето на вратата. Но преди да успее да я затръшне, мъжът пристъпи вътре и сам я затвори.

— Господин Бласт? – каза той.

— Кой сте вие, по дяволите? – отвърна Бласт.

Вместо да отговори, мъжът направи още една крачка напред. Движението беше толкова внезапно, толкова решително, че Бласт се принуди да отстъпи. Скимтейки, померанците избягаха на сигурно в спалнята.

Високият мъж го изгледа отгоре до долу, очите му блестяха от силна емоция – гняв? Ярост?

Бласт преглътна. Нямаше и най-слаба представа какво искаше този човек, но някакво вътрешно чувство на самосъхранение, някакво шесто чувство, което бе развил с годините, работейки на ръба на закона, му подсказа, че е в опасност.

— Какво искате? – попита той.

— Казвам се Естерхази – отвърна мъжът. – Да ви прозвънва някаква камбанка?

Името наистина задейства една камбанка. Силна камбанка. Онзи мъж Пендъргаст го беше споменал. Хелън Естерхази Пендъргаст.

— Никога не съм го чувал.

С внезапно движение непознатият развърза колана на тренчкота си. Дрехата се отвори, разкривайки скъсена цев на пушка.

Бласт отстъпи. Времето забави ход, когато адреналинът му скочи. Той забеляза с някаква ужасяваща яснота, че прикладът е от черно дърво, с резбовани орнаменти.

— Ама чакайте – каза той. – Вижте, какъвто и да е проблемът, можем да се разберем. Аз съм разумен човек. Кажете ми какво искате.

— Сестра ми. Какво й направихте?

— Нищо. Нищо. Само разговаряхме.

— Разговаряхте. – Мъжът се усмихна. – И за какво разговаряхте?

— За нищо. Нищо важно. Онзи тип Пендъргаст ли ви изпрати? Вече му казах всичко, каквото знам.

— И какво точно знаете?

— Единственото, което тя искаше, беше да види картината. „Черната рамка“, имам предвид. Имала теория, така ми каза.

— Теория?

— Не мога да си спомня. Наистина не мога. Беше много отдавна. Моля ви, повярвайте ми.

— Не, искам да чуя теорията.

— Казах ви, че не мога да си спомня.

— Сигурен ли сте, че нищо повече не си спомняте?

— Сигурен съм. Кълна се, това е всичко.

— Благодаря. – С оглушителен гръм дулата избълваха дим и пламък. Бласт почувства, че се вдига физически от земята и пада, удряйки се силно в пода. Обзе го някаква вкочанелост, забележителна с липсата на болка, и за момент изпита луда надежда, че куршумът не го е уцелил… Тогава погледна надолу към пронизаните си гърди.

Сякаш от много далече той видя мъжа – сега малко неясно и замъглено – да се приближава и да застава над него. Приличните на хобот дула на пушката се отделиха от силуета и надвиснаха над главата му. Бласт се опита да протестира, но изведнъж усети топлина, странно успокояваща, която изпълни гърлото му и той не можеше да говори…

После настъпи ужасен безпорядък – пламък и шум, които този път донесоха забрава.

39.

Ню Йорк сити

Беше седем и петнайсет сутринта, но петнайсети отдел „Убийства“ работеше здраво, бяха регистрирани няколкото предумишлени и непредумишлени убийства от изминалата нощ и сега отделът се бе събрал в зоната за отдих да обсъдят напредъка по отворените случаи. Капитан Лора Хейуърд седеше зад бюрото си и довършваше един необичайно изчерпателен месечен отчет за комисаря. Бедният човек беше нов в службата – бяха го изтеглили от Тексас – и Хейуърд знаеше, че той би оценил малко бюрократична помощ.

Тя завърши рапорта, запази го, после отпи от кафето си. Беше почти изстинало: тя беше в офиса отпреди повече от час. Тъкмо оставяше чашата, когато телефонът й звънна. Беше личният й телефон, не служебният, и само няколко души знаеха номера: майка й, сестра й, адвокатът на семейството й – и Винсънт Д’Агоста.

Извади апаратчето от джоба на сакото си и погледна дисплея. Педантична към протокола, тя обикновено не вдигаше през работно време. Този път, обаче, затвори вратата на офиса си и се обади.

— Ало?

— Лора – долетя гласът на Д’Агоста. – Аз съм.

— Вини? Наред ли е всичко? Разтревожих се, когато миналата нощ не се обади.

— Всичко е наред и съжалявам, че така се получи. Само че нещата са малко… напрегнати.

Тя се облегна в стола си.

— Кажи какво има.

Настъпи пауза.

— Ами, намерихме „Черната рамка“.

— Картината, която търсехте?

— Да. Или поне така мисля.

Той не звучеше много въодушевено. По-скоро – раздразнено.

— Как я намерихте?

— Беше скрита зад стената на едно мазе на закусвалня, ще повярваш ли?

— Тогава как успяхте да я вземете?

Друга пауза.

— Разбихме го.

— Влезли сте с взлом?

— Аха.

В ума й звъннаха предупредителни камбанки.

— Какво сте направили? Промъкнали сте се вътре след работно време?

— Не. Направихме го вчера следобед.

— Продължавай.

— Пендъргаст го планира. Отидохме там, като се представихме за инспектори и Пендъргаст…

— Промених си мнението. Не искам да слушам нищо повече за това. Спести си подробностите и казвай какво стана, след като взехте картината.

— Ами, точно затова не можах да ти се обадя, както правя обикновено. След като напуснахме Батон Руж, забелязахме, че ни следят. Преследваха ни през мочурищата и езерата на…

— О, Вини! Спри за момент. Моля те. – Точно от това се беше страхувала. – Мислех, че ми обеща да се грижиш за себе си, а не да се поддаваш на глупостите на Пендъргаст.

— Знам, Лора. Не съм го забравил. – Следваща пауза. – След като знаех колко близо сме до картината, наистина близо, имах чувството, че мога да направя почти всичко – ако това ще помогне за разрешаването на загадката, за да се върна при теб.

Тя въздъхна и поклати глава.

— Какво се случи после?

— Отървахме се от опашката. Върнахме се в полунощ в „Пенумбра“. Занесохме дървения сандък, който бяхме взели, в библиотеката и го сложихме на една маса. Пендъргаст беше невероятно нервен. Вместо да отворим проклетия сандък с железен лост, трябваше да използваме онези малки инструменти, които направо те правят кривоглед. Картината сигурно е била изложена на пара в някакъв момент, защото гърбът й беше залепнал към дървото и отне доста време, докато го освободим.

— Но беше „Черната рамка“, нали?

— Беше в черна рамка, да. Но платното беше покрито с мухъл и толкова мръсно, че нищо не можеше да се различи. Пендъргаст взе някакви тампони, четки и куп разтворители и почистващи препарати, и започна да сваля мръсотията – не ми даде да я докосна. След може би петнайсет минути успя да изчисти малка част от платното и тогава…

— Какво?

— Направо замръзна. Преди да разбера какво става, той ме избута от библиотеката и заключи вратата.

— Просто така?

— Просто така. Останах да стоя в коридора. Не можах дори да погледна картината.

— Казвам ти, този човек не е с всичкия си.

— Признавам, има си своите странности. Това беше в три след полунощ, така че си помислих, да върви по дяволите, и отидох да спя. Събудих се на сутринта. Той още беше там, продължаваше да работи.

Хейуърд усети, че започва да се ядосва.

— Типичният Пендъргаст. Вини, той не ти е приятел.

Тя чу Д’Агоста да въздиша.

— Напомнях си, че все пак разследваме смъртта на неговата съпруга, че за него това трябва да е голям шок… А той ми е приятел, дори и да го показва по своя странен начин. – Лейтенантът направи пауза. – Нещо ново за Констанс Грийн?

— Задържана е в затворническото крило на болница „Белвю“. Разпитах я. Продължава да поддържа, че е изхвърлила бебето си в океана.

— Каза ли защо?

— Да. Каза, че било дявал. Точно като баща си.

— Исусе. Знаех, че е луда, но не и до такава степен.

— Как прие Пендъргаст новината?

— Трудно е да се каже – както всичко, свързано с Пендъргаст. На повърхността сякаш почти не го засегна.

Последва кратка тишина. Хейуърд се запита дали да не го притисне да се прибере вкъщи, но осъзна, че не иска да го обременява още повече.

— Има и нещо друго – каза Д’Агоста.

— Какво?

— Помниш ли типа, за когото ти казах – Блеклетър? Предишният шеф на Хелън Пендъргаст в „Доктори с крила“?

— Какво за него?

— Бил е убит в къщата си онази нощ. Два дванайсеткалиброви куршума, право в целта, минали са през него.

— Господи…

— И това не е всичко. Джон Бласт, зализаният тип от Сарасота, другият, който се е интересувал от „Черната рамка“… Предположих, че той ни е преследвал. Но току-що чух новината – също е бил застрелян, вчера, не много след като пипнахме картината. И познай какво: отново дванайсеткалиброви куршуми.

— Някаква идея какво става?

— Когато чух, че Блеклетър е бил застрелян, предположих, че зад това стои Бласт. Но сега и Бласт е мъртъв.

— Можеш да благодариш за това на Пендъргаст. Бедите винаги вървят след него.

— Изчакай една секунда. – Настъпи тишина и след малко гласът на Д’Агоста се върна. – Пендъргаст е. Чука на вратата. Казва, че картината е чиста и че иска мнението ми. Обичам те, Лора. Ще ти се обадя тази нощ.

И той изчезна.

40.

Имението „Пенумбра“

Когато Д’Агоста отвори вратата, Пендъргаст стоеше в застлания с елегантни килими коридор, с ръце на гърба. Още беше облечен в карираната работна риза и дънки от набега им в Порт Алън.

— Много съжалявам, Винсънт – каза той. – Моля те да ми простиш онова, което сигурно ти се е сторило като върховна проява на грубост и незачитане от моя страна.

Д’Агоста не отговори.

— Може би нещата ще станат по-ясни, когато видиш картината. Ако не възразяваш…? – И той посочи към стълбището.

Д’Агоста излезе и го последва по коридора нататък.

— Бласт е мъртъв – каза той. — Застрелян със същия вид оръжие, с което е убит Блеклетър.

Пендъргаст спря по средата на крачката.

— Застрелян, казваш? – След което тръгна отново – но много по-бавно.

Вратата на библиотеката стоеше отворена и от нея към коридора се изливаше жълта светлина. Пендъргаст мълчаливо поведе към стъпалата и прекрачи през сводестата врата. Картината стоеше в центъра на стаята върху триножник. Беше покрита с тежко кадифено покривало.

— Застани тук, пред платното – каза Пендъргаст. – Имам нужда от откровеното ти мнение.

Д’Агоста се изправи пред статива.

Пендъргаст отстъпи встрани, хвана покривката и я махна от картината.

Д’Агоста погледна и се смая. На картината не беше нарисуван папагал Каролина, не беше дори птица или природен сюжет. Вместо това тя изобразяваше жена на средна възраст, гола, мършава, лежаща на болнично легло. Сноп хладна светлина се спускаше надолу от малък прозорец високо в стената зад нея. Краката й бяха кръстосани в глезените, а ръцете – сгънати върху гърдите, почти в поза на труп. Ребрата изпъкваха под кожата с цвят на пергамент, тя очевидно беше болна и, може би, не напълно нормална. И все пак имаше нещо неприятно приканващо в нея. Върху малка чамова маса стоеше кана с вода, а отстрани до леглото лежаха някакви дрехи. Черната й коса беше разстлана по възглавница от груб лен. Боядисаните стени; задоволената, суха плът; тъканта на чаршафите; дори прашинките във въздуха бяха добросъвестно забелязани, предадени с безмилостна яснота и увереност — пестеливо, чисто и тъжно. Макар Д’Агоста да не беше експерт, картината го порази с огромното си дълбоко въздействие.

— Винсънт? – попита го тихо Пендъргаст.

Д’Агоста се приближи, прокара пръстите на ръката си по черната рамка на картината.

— Не знам какво да мисля – каза той.

— Наистина. – Пендъргаст се поколеба. – Когато започнах да я почиствам, това беше първото нещо, което се показа. – И той посочи очите на жената, които гледаха от повърхността на картината към зрителя. – След като видях това, осъзнах, че всичките ни предположения са били погрешни. Нуждаех се от време, сам, да изчистя останалото. Не исках да гледаш как я разкривам сантиметър по сантиметър: исках да видиш цялата картина, наведнъж. Трябваше ми свежо, непосредствено мнение. Затова те накарах да си излезеш толкова рязко. Още веднъж, моите извинения.

— Това е поразително. Но… сигурен ли си, че е от Одюбон?

Пендъргаст посочи към ъгъла, където Д’Агоста видя неясен подпис. След това той посочи мълчаливо към друг, тъмен ъгъл от боядисаната стая – където се беше свила една мишка, сякаш чакаше.

— Подписът е автентичен, но главното: никой, освен Одюбон не би могъл да нарисува тази мишка. И съм сигурен, че е била рисувана от натура – в санаториума. Прекалено добре, наблюдавана, за да не е истинска.

Д’Агоста кимна бавно.

— Бях сигурен, че ще е папагал Каролина. Каква връзка има с всичко някаква гола жена?

Пендъргаст само разтвори белите си ръце и Д’Агоста съзря неудовлетворението в очите му. Като се извърна от статива, агентът каза:

— Погледни това, Винсънт, ако обичаш. – Върху една маса за хранене бяха пръснати множество репродукции, литографии и акварели. От лявата страна бяха подредени различни скици на животни, птици, насекоми, натюрморти, моментни портрети на хора. Най-отгоре лежеше нарисувана с водни бои мишка. Разстояние разделяше рисунките, сложени отдясно. Те представляваха почти изцяло птици, толкова прилични на живи и подробни, че изглеждаха готови да излетят от хартията; имаше също така и бозайници, както и горски сцени.

— Забелязваш ли разлика?

— Разбира се. Нещата от лявата страна са провал. От дясната – ами, това е направо красиво.

— Взех тези от папките на прапрадядо ми – каза Пендъргаст. – Тези – той посочи към грубите скици от ляво – са му били дадени от Одюбон, когато е живеел в къщата на Дофин стрийт през 1821-ва, точно преди да се разболее. Ето как е рисувал Одюбон, преди да влезе в санаториума „Мьоз Сен Клер“. – Той се обърна към работите, които лежаха от дясно. – А ето как е рисувал по-късно. След като е излязъл от санаториума. Съзираш ли гатанката?

Д’Агоста продължаваше да се взира прехласнат в картината с черна рамка.

— Той се е усъвършенствал – каза. – Така правят художниците. Каква гатанка има тук?

Пендъргаст поклати глава.

— Усъвършенствал? Не, Винсънт, това е трансформация. Никой не се усъвършенства толкова много. Тези ранни скици са слаби. Те са занаятчийски, буквални, несръчни. В тях няма нищо, Винсънт, нищо, което да показва и най-слабата искрица на художнически талант.

Д’Агоста трябваше да се съгласи.

— Какво се е случило?

Пендъргаст огледа картината с бледите си очи, после бавно се върна до едно кресло, което беше сложил пред триножника, и седна пред „Черната рамка“.

— Тази жена явно е пациентка в санаториума. Може би д-р Торгенсон е бил влюбен в нея. Може би са имали някакви отношения. Това би обяснило защо толкова е държал на картината, дори когато затънал в най-дълбока нищета. Но то все още не обяснява защо Хелън така отчаяно се е интересувала от нея.

Д’Агоста обърна очи към жената, излегнала се – почти примирено – в обикновеното болнично легло.

— Допускаш, че може да е някаква роднина на Хелън? Някоя Естерхази?

— Мислих за това – отвърна Пендъргаст. – Но тогава защо това нейно натрапчиво търсене?

— Семейството й е напуснало Мейн в немилост – каза Д’Агоста. – Може би е имало някакво позорно петно във фамилната им история, което тази картина би могла да изчисти.

— Да, но защо? – Пендъргаст посочи към фигурата. – Бих си помислил, че такъв спорен образ по-скоро би очернил, вместо да излъска, семейното име. Най-малкото сега можем да разсъждаваме защо сюжетът на картината никога не е бил споменаван в пресата – той е толкова обезпокоителен и провокативен.

Настъпи кратка тишина.

— Защо Бласт я е искал толкова силно? – запита се гласно Д’Агоста. – Искам да кажа, това е просто картина. Защо е това търсене в продължение на години?

— На това поне е лесно да се отговори. Той е бил все пак Одюбон, смятал я е за своя по право. За него се е превърнала в идея-фикс – с времето преследването е станало нещо като самоцел. Предполагам, че е бил толкова удивен от сюжета, колкото сме ние. – Пендъргаст събра пръстите си в куличка и ги притисна към челото си.

Д’Агоста се взря в картината. Имаше нещо, някаква мисъл, която не бе съвсем осъзната. Картината се опитваше да му каже нещо. Продължи да я гледа.

После, съвсем внезапно, той осъзна какво беше.

— Тази картина – каза той. – Погледни. Прилича на онези акварели върху масата. Онези, които е рисувал по-късно.

Пендъргаст вдигна очи.

— Боя се, че не схващам.

— Ти сам го каза. Мишката на картината – очевидно е на Одюбон.

— Да, много прилична на тези, които е рисувал в „Живородените четириноги на Северна Америка“.

— Добре. А сега виж тази мишка в купчината от ранните му рисунки.

Пендъргаст бавно вдигна глава. Погледна картината и след това рисунките. После премести очи към Д’Агоста.

— Какво искаш да кажеш, Винсънт?

Д’Агоста посочи към масата за хранене.

— Онази ранна мишка. Никога не бих допуснал, че Одюбон я е рисувал. Същото се отнася и за останалите му ранни работи, натюрмортите и скиците. Никога не бих допуснал, че са на Одюбон.

— Точно това казах преди. В това се крие гатанката.

— Но не съм сигурен, че това е проблем.

Пендъргаст го погледна, в очите му просветна любопитство.

— Продължавай.

— Ами, имаме тези ранни, посредствени скици. Имаме тази жена. Какво се е случило във времето между тях?

Блясъкът в очите на Пендъргаст се засили.

— Това, което се е случило, е болестта.

Д’Агоста кимна.

— Именно. Болестта го е променила. Какъв друг отговор има?

— Блестящо, скъпи ми Винсънт! – Пендъргаст плесна облегалките на креслото си и се изправи на крака, след което закрачи из стаята. – Докосването до смъртта, внезапният сблъсък със собствената тленност по някакъв начин го е променил. Това го е изпълнило със съзидателна енергия, това е бил трансформиращият момент в художническата му кариера.

— Вече допуснахме, че Хелън се е интересувала от сюжета на картината – каза Д’Агоста.

— Точно така. Но забрави ли какво каза Бласт? Хелън не е искала да притежава картината. Искала е само да я изследва. Искала е да се убеди кога е станала художническата трансформация в Одюбон. – Пендъргаст млъкна и забави крачка, докато накрая спря. Изглеждаше поразен, очите му се обърнаха сякаш навътре.

— Е – каза Д’Агоста. – Загадката е разрешена.

Сребристите очи се извиха към него.

— Не.

— Какво имаш предвид?

— Защо Хелън ще крие всичко това от мен?

Д’Агоста сви рамене.

— Може би е била объркана от начина, по който сте се запознали и те е излъгала благородно.

— Малка благородна лъжа? Не вярвам. Пазила го е в тайна по далеч по-важна причина. – Пендъргаст се върна отново в плюшеното кресло и загледа картината. – Покрий я.

Д’Агоста хвърли покривалото върху нея. Беше започнал да се тревожи. Пендъргаст не изглеждаше напълно с всичкия си.

Очите му бяха затворени. Тишината в библиотеката натежа, подсилена от тиктакането на един стар часовник в ъгъла. Д’Агоста седна; понякога беше по-добре да оставиш Пендъргаст да бъде Пендъргаст.

Очите бавно се отвориха.

— Гледали сме на този проблем по напълно погрешен начин от самото начало.

— И как така?

— Предполагахме, че Хелън се е интересувала от Одюбон-художника.

— Добре де! Че от какво друго?

— Интересувала се е от Одюбон-пациента.

— Пациент?

Бавно кимване.

— Това беше страстта на Хелън. Медицинските изследвания.

— Тогава защо е търсила картината?

— Защото я е нарисувал непосредствено след възстановяването си. Искала е да потвърди някаква своя теория.

— И каква е тази теория?

— Скъпи ми Винсънт, знаем ли от каква точно болест е страдал Одюбон?

— Не.

— Именно. Но тази болест е ключът към всичко! Хелън е искала да научи за самата болест. Какво е причинила на Одюбон. Защото очевидно е превърнала един напълно посредствен художник в гений. Знаела е, че нещо го е променило – затова е отишла в Ню Мадрид, където Одюбон е бил по време на земетресението: проучвала е надлъж и на шир, за да разбере този агент на промяна. И когато се е натъкнала на болестта му, е знаела, че изследването й е завършено. Искала е да види картината, само за да потвърди теорията си: че Одюбоновата болест е причинила нещо на мозъка му. Че е имала неврологични ефекти. Удивителни неврологични ефекти!

— О, тук вече ме изгуби напълно.

Пендъргаст скочи на крака.

— Затова го е скрила от мен. Защото е било потенциално изключително ценно, подлежащо на патентоване фармацевтично откритие. И не е имало нищо общо с нашите лични отношения. – С внезапно, импулсивно движение той хвана Д’Агоста за двете ръце. – А аз още щях да се препъвам в мрака, скъпи ми Винсънт – ако не беше твоят изблик на гениалност.

— Е, аз не бих отишъл чак толкова далече, че да кажа…

Отпускайки хватката, Пендъргаст се обърна и тръгна бързо към вратата на библиотеката.

— Хайде – няма време за губене.

— Къде отиваме? – попита Д’Агоста, бързайки да го настигне; още се опитваше да свърже брънките на Пендъргастовата логика.

— Да потвърдим подозренията ти – и да научим веднъж завинаги какво трябва да означава всичко това.

41.

Стрелецът промени позиция в шарената сянка и отпи няколко големи глътки от камуфлажната манерка. Притисна кожената лента за попиване на потта около китката си първо към едното, после към другото си слепоочие. Движенията му бяха бавни, методични, напълно скрити в лабиринта от храсти.

Наистина не беше нужно да е чак толкова предпазлив. Нямаше никакъв начин мишената да го види. Само че годините ловуване на друг вид плячка – четирикрака, понякога плаха, понякога необикновено бдителна – го бяха научили да проявява изключително внимание.

Това беше идеално скривалище, голям дъбов капан, покрит изцяло с испански мъх, който се стелеше на вълни, оставяйки само малки пролуки, през една, от които той промуши дулото на тактическата си пушка Ремингтън 40-XS. Беше идеално най-вече защото беше естествено: един от резултатите на урагана Катрина, все още виждащи се навсякъде в околните гори и мочурища. Толкова много, че преставаш да ги забелязваш.

Точно на това разчиташе стрелецът.

Цевта на оръжието му се подаваше на не повече от два сантиметра и половина извън скривалището. Той беше изцяло в сянката, самата цев беше обвита в специален черен неотразяващ полимер, а мишената му щеше да излезе под блясъка на сутрешното слънце. Пушката нямаше да бъде забелязана дори когато стреляше: благодарение на заглушителя в края на дулото.

Колата, взет под наем пикап Нисан 4x4 със сгъваемо легло, опираше със задницата си в скривалището; той използваше леглото като платформа за стрелба, лежейки вътре със спуснато покривало на каросерията. Предната част беше обърната към стар път, който водеше на изток. Дори ако някой го видеше и тръгнеше да го преследва, за по-малко от трийсет секунди щеше да се прехвърли в купето, да запали двигателя и да отпраши по пътя. Магистралата и безопасността бяха само на две мили.

Не беше сигурен колко време ще трябва да чака – можеше да са десет минути, а можеше да са и десет часа, – но това нямаше значение. Той беше мотивиран. Всъщност, мотивиран като никога в живота си. Не, не беше съвсем истина: бивал е веднъж, отдавна.

Утринта беше мъглива и натежала от роса, а в мрака на скривалището въздухът беше застоял и неподвижен. Още по-добре. Той отново попи слепоочията си. Насекомите бръмчаха сънливо и той можеше да чуе раздразненото цвърчене и кряскане на полевките. Сигурно имаха гнездо наблизо: изглежда проклетите гризачи бяха навсякъде в блатистите равнини напоследък, лакоми като лабораторни зайци и почти толкова питомни.

Той отпи нова глътка вода, провери втори път оръжието си. Двуцевката беше добре закрепена и заключена. Освободи затвора; увери се, че .308 Уинчестър е нагласен добре; перна лостчето обратно. Като повечето встрастени стрелци, предпочиташе стабилността и точността на неавтоматичното оръжие; имаше три допълнителни патрона в пълнителя, за всеки случай, но смисълът от снайперистката система беше да постигнеш резултат с първия изстрел, и той не се канеше да ги използва.

Най-важен беше дългобойният оптичен прицел Леополд Марк 4 Ml. Погледна през него и го насочи първо към входната врата на плантаторската къща, после към покритата с чакъл пътека, след което и към самия Ролс ройс.

Седемстотин, може би седемстотин и петдесет ярда. Един изстрел, един убит.

Докато гледаше към голямата кола, усети, че сърцето му леко забързва. Прехвърли мислено плана в съзнанието си. Щеше да изчака, докато мишената седне зад волана и запали двигателя. Автомобилът щеше да тръгне по полукръглата алея, спирайки за момент, преди да завие към главния път. Точно тогава щеше да произведе изстрела.

Той легна абсолютно неподвижно, искайки сърцето му да се успокои. Не можеше да си позволи да се вълнува повече, нито пък щеше да позволи някаква емоция – нетърпение, гняв, страх – да го отвлича. Абсолютното спокойствие беше единственият отговор. Беше му свършило добра работа преди, в пасището и в равнината, при далеч по-опасни условия от тези. Той задържа очите си прилепени към прицела, отпуснал леко пръст върху предпазителя на спусъка. Отново си напомни, че това беше задача. Най-добре щеше да е да гледа така на това. Да отхвърлеше тази последна работа от пътя си и щеше да е готов – този път веднъж завинаги…

Сякаш да награди силната му самодисциплина предната врата на плантаторската къща се отвори и от нея излезе един мъж. Той сдържа дъха си. Не беше неговата мишена, беше другият, ченгето. Бавно – толкова бавно, че сякаш не се движеше – пръстът му се премести от предпазителя на спусъка към самия спусък, който се нуждаеше само от погалване на перце, за да се задейства. Набитият мъж спря на широката веранда и огледа наоколо с известна предпазливост. Стрелецът не трепна: знаеше, че прикритието му е перфектно. Сега от мрака на къщата се показа и мишената му и двамата заедно се спуснаха от верандата по стъпалата към чакълестата алея. Стрелецът ги проследи с прицела и се съсредоточи върху черепа на мишената си. Не искаше да действа прибързано: имаше добър план, щеше да се придържа към него. Онези двамата се движеха бързо, явно отиваха някъде. Придържай се към плана.

Той ги гледаше през прицела как се приближават към колата, отварят вратите, влизат вътре. Самата мишена седна зад волана, както се очакваше; запали двигателя; обърна се да каже няколко думи на придружителя си; след това изкара колата от алеята. Стрелецът гледаше напрегнато, позволявайки си да издиша, и искаше пулсът му да забави още малко. Щеше да произведе изстрела между два удара на сърцето.

Ролсът взе лекия завой на покритата с чакъл алея с петнайсет мили в час, после забави, когато наближи кръстовището с шосето. Сега е моментът, помисли си стрелецът. Цялата подготовка, дисциплина и предишен опит се смесиха заедно в този едничък върховен миг на завършек. Мишената беше в подходяща позиция. Колкото можеше по-слабо той приложи натиск върху спусъка: не го натисна, само го помилва, съвсем малко, още малко…

И точно тогава с изскърцване на изненада, последвано от силно дращене – една сиво-кафява полевка се стрелна по кокалчетата на ръката му, която стискаше спусъка. В същото време една огромна дрипава сянка, черна на черния фон, прелетя бързо над неговото скривалище.

Ремингтънът изгърмя с трясък, отскачайки леко в ръката му. С гневна ругатня той отблъсна подскачащата полевка и погледна бързо през прицела. Можеше да види дупката в предното стъкло, двайсет сантиметра нагоре и вляво от мястото, където го беше планирал. Ролсът сега се движеше напред бързо, бягаше, гумите изсвистяха на завоя, изхвърляйки след себе си камъчета; като се стараеше да не се паникьосва, стрелецът го проследи с прицела, изчаквайки вълнението да отмине, и отново натисна спусъка.

… Но в този миг той видя бясната активност вътре в колата: набитият мъж се стрелна напред, пресегна се към волана, изпълвайки предното стъкло с туловището си. В същото време пушката изгърмя отново. Ролсът се обърна и спря под странен ъгъл, преграждайки шосето. Триъгълна корона от кръв покриваше сега вътрешната страна на предното стъкло и закриваше вътрешността.

Кого беше уцелил?

Докато гледаше, той видя кълбо пушек да излиза от колата, последвано от пукот на пушка. Милисекунда по-късно един куршум прелетя през храстите на по-малко от три стъпки от мястото, където се беше скрил. Втори изстрел, който улучи нисана със звън на метал.

Стрелецът мигновено се дръпна назад и се изтърколи от леглото в кабината. Когато следващ куршум мина покрай него, той запали двигателя и хвърли пушката на пасажерската седалка, където тя падна върху друго оръжие: пушка със скъсена двойна цев, с украсен приклад от черно дърво. Със скърцане на гуми той отпраши по старата просека, повличайки след себе си талази испански мъх и прах.

Взе завоя, после следващия, ускорявайки до деветдесет километра в час, въпреки състоянието на пътя. Пушките се плъзнаха към него и той ги блъсна назад, като хвърли червено одеяло върху тях. Още един завой, още скърцане на гуми и вече можеше да види щатската магистрала пред себе си. Едва сега, приближавайки се към безопасността, той си позволи да бликнат от него неудовлетворение и разочарование.

— По дяволите! – извика Джъдсън Естерхази и започна да блъска с юмрук върху таблото. – Мътните да го вземат!

42.

Ню Йорк сити

Д-р Джон Фелдър вървеше по дългия хладен коридор в охраняваното отделение на „Белвю“, придружаван от един пазач. Дребен, слаб и елегантен, Фелдър знаеше отлично колко много изпъква той на фона на всеобщата мръсотия и контролиран хаос на отделението. Това беше второто му интервю с пациентката. В първото бе задал всички обичайни, задължителни въпроси, водейки си точни бележки. Бе направил достатъчно, за да удовлетвори законните си отговорности като съдебно-назначен психиатър, който трябва да даде компетентно мнение. Всъщност бе стигнал до категорично заключение: жената бе неспособна да различи правилно от грешно и затова не бе отговорна за действията си.

Но все пак изпитваше дълбоко неудовлетворение. Беше въвлечен в много необичаен случай. Бе виждал неща, които малцина лекари бяха виждали; беше преглеждал изключителни представители на криминалната патология. Но никога преди не се бе сблъсквал с нещо подобно. Може би за първи път в професионалната си кариера той чувстваше, че не се е докоснал до същността на психиката на тази пациентка — ни най-малко.

Обикновено, при бюрокрация като тази, подобен факт нямаше голямо значение. Технически погледнато, работата му бе свършена. Но той се беше въздържал да направи окончателен извод, колебаейки се в оценката си, което му предоставяше възможност за друго интервю. И този път, реши той, искаше да има разговор. Просто нормален разговор между двама души – нищо повече, нищо по-малко.

Той зави на ъгъла и продължи нататък по безкрайния коридор. Шумовете, виковете, миризмите и звуците на охраняваното отделение едва стигаха до съзнанието му, докато размишляваше над мистерията на случая. Първо въпросът за идентичността на младата жена. Въпреки старателното търсене съдебните администратори не можаха да открият свидетелство за раждане, номер на социална осигуровка или други документални доказателства за нейното съществуване, освен няколко аристократични и умишлено двусмислени документа от института „Фийвършам“ в графство Пътнам. Британският паспорт, намерен в имуществото й, беше наистина достатъчен, но той бе получен посредством извънредно ловка измама, извършена от един нискостоящ чиновник в консулството в Бостън. Изглеждаше така, сякаш тя се е появила на земята напълно оформена, като Атина Палада, излизаща от челото на Зевс.

Докато стъпките му отекваха по дългия коридор, Фелдър се опита да не мисли прекалено много за това какво ще я пита. Там, където официалният разпит не беше пробил нейната непроницаемост, спонтанният разговор може би щеше да сполучи.

Той зави зад последния ъгъл, пристигайки в стаята за срещи. Един дежурен охранител отключи сивата метална врата с кръгло прозорче и го въведе в малка, пестеливо обзаведена, но не съвсем неприятна стая с няколко стола, масичка за кафе, няколко списания, лампа и едностранно огледало, покриващо едната стена.

Пациентката вече седеше до един полицай. Двамата станаха при влизането му.

— Добър ден, Констанс – каза Фелдър живо. – Офицер, можете да свалите белезниците й, моля.

— Трябва ми разрешителното, докторе.

Фелдър седна, отвори куфарчето си, извади разрешителното и го подаде на офицера. Мъжът го погледна, изсумтя одобрително, после стана и свали затворническите белезници, закачайки ги за колана си.

— Ще съм отвън, ако ви потрябвам. Само натиснете бутона.

— Благодаря.

Полицаят излезе и Фелдър насочи вниманието си към пациентката, Констанс Грийн. Тя стоеше предвзето пред него, със скръстени пред гърдите ръце, облечена в обикновен затворнически комбинезон. Той отново бе изумен от позата й и поразителния й поглед.

— Как сте, Констанс? Моля ви, седнете.

Тя седна.

— Добре съм, докторе. А вие как сте?

— Благодаря, добре. – Той се усмихна, облегна се назад и прехвърли крак връз крак. – Радвам се, че имаме възможност пак да поговорим. Има няколко неща, които ми се иска да обсъдим. Нищо официално, наистина. Какво ще кажете?

— Разбира се.

— Много добре. Надявам се да не изглеждам много любопитен. Може би бихте го нарекли склонност на професията ми. Както изглежда, не мога да се абстрахирам от това – дори когато работата ми е свършена. Казвате, че сте родена на Уотър стрийт.

Тя кимна.

— Вкъщи?

Следващо кимване.

Той се консултира с бележките си.

— Сестра ви се е казвала Мери Грийн. Брат ви се е казвал Джоузеф. Майка ви – Частити, баща ви – Хорас. Прав ли съм?

— Съвършено.

Съвършено. Речникът й беше толкова… странен.

— Кога сте родена?

— Не помня.

— Е, разбира се, че не бихте могли да помните, но сигурно знаете датата на раждането си?

— Боя се, че не я знам.

— Трябва да е било, ами-и-и… в края на осемдесетте?

Сянка на усмивка прекоси за миг лицето й, изчезвайки почти преди Фелдър да осъзнае, че се е появила.

— Струва ми се, че е било по-скоро в началото на седемдесетте.

— Но вие казвате, че сте само на двайсет и три години.

— Приблизително. Както споменах преди, не съм сигурна за точната си възраст.

Той прочисти гърлото си.

— Констанс, знаете ли, че не съществуват официални документи, че семейството ви е живяло на Уогър стрийт?

— Може би проучването ви не е било достатъчно изчерпателно.

Той се наведе напред.

— Има ли причина да криете истината от мен? Моля ви, не забравяйте: тук съм единствено, за да ви помогна.

Тишина. Той погледна в тези виолетови очи, това младо, красиво лице, толкова перфектно обрамчено от кестенява коса, с неподражаемия поглед, който той помнеше от първата им среща: надменност, спокойно превъзходство, може би дори презрение. Тя имаше излъчване на… какво? На кралица? Не, не беше това. Фелдър не беше виждал нищо подобно преди.

Той остави бележките си настрана, опитвайки се да създаде атмосфера на свобода и неофициалност.

— Как така станахте повереница на господин Пендъргаст?

— Когато родителите и сестра ми починаха, останах сираче и бездомна. Къщата на господин Пендъргаст на Ривърсайд драйв 821 беше… – Пауза. – Беше тогава собственост на човек на име Ленг. В края на краищата тя… се опразни. Живях там.

— Защо специално там?

— Беше голяма, удобна и имаше много места за криене. Освен това имаше голяма библиотека. Когато господин Пендъргаст наследи къщата, той ме откри там и стана мой законен попечител.

Пендъргаст. Името му се срещаше в документите, във връзка с престъплението на Констанс. Мъжът беше отказал всякакъв коментар.

— Защо е станал ваш попечител?

— Вина.

Тишина. Фелдър прочисти гърлото си.

— Вина? Защо казвате това?

Тя не отговори.

— Господин Пендъргаст ли беше бащата на детето ви?

Този път отговор дойде и той бе неестествено студен.

— Не.

— А каква беше ролята ви в домакинството на Пендъргастови?

— Бях негова секретарка. Негов изследовател. Той намираше езиковите ми способности за полезни.

— Езици? Колко езика говорите?

— Освен английски, николко. Мога да чета и да пиша гладко на латински, древногръцки, френски, италиански, испански и немски.

— Интересно. Трябва да сте била отлична ученичка. Къде сте учили?

— Преподавах си сама.

— Искате да кажете, че сте се самообразовала?

— Искам да кажа, че сама си преподавах.

Възможно ли беше, зачуди се Фелдър. В наше време и на тази възраст можеше ли човек да се роди и да израсне в града, и да остане напълно и официално невидим? Този неофициален подход не водеше до никъде. Време беше за малко по-голяма директност, трябваше леко да я попритисне.

— Как умря сестра ви?

— Беше убита от сериен убиец.

Фелдър направи пауза.

— Регистриран ли е случаят? Заловиха ли убиеца?

— Не и отново не.

— А родителите ви? Какво се случи с тях?

— И двамата умряха от белодробна туберкулоза.

Фелдър внезапно се окуражи. Това щеше да е лесно да се провери, тъй като починалите от туберкулоза в Ню Йорк сити педантично се документираха.

— В коя болница починаха?

— В никоя. Не знам къде е починал баща ми. Знам, че майка ми е умряла на улицата и тялото й е било погребано в гробището за бедняци на Харт Айлънд.

Тя продължи да седи неподвижно, със скръстени в скута ръце. Фелдър изпита чувство на нарастващо безсилие.

— Връщайки се на раждането ви: не си спомняте дори годината, през която сте родени?

— Не.

Фелдър въздъхна.

— Бих искал да ви задам няколко въпроса за бебето ви.

Тя остана мълчалива.

— Казахте, че сте хвърлила бебето си от кораба, защото било дявол. Откъде знаете, че е било дявол?

— Баща му беше дявол.

— Готова ли сте да ми кажете кой е бил той?

Без отговор.

— Вярвате ли тогава, че злото се наследява?

— Съществуват серии, съвкупности от гени в човешкия геном, които несъмнено спомагат за криминално поведение и тези съвкупности са наследяеми. Сигурно сте чели за последните изследвания върху загадъчното триединство на отличителните черти в човешкото поведение?

Фелдър бе запознат с изследването и много се изненада от ясния и ерудиран отговор.

— И затова вие почувствахте необходимост да заличите неговите гени от генофонда, като хвърлите бебето си в Атлантическия океан?

— Точно така.

— А бащата? Жив ли е?

— Мъртъв е.

— Как?

— Беше хвърлен в пирокластичен поток.

— Беше… извинете ме?

— Това е геоложки термин. Исках да кажа, че той падна във вулканична лава.

Отне му известно време, за да попие това изречение.

— Геолог ли беше?

Не последва отговор. Беше влудяващо да се върти около едно и също и да не стига до никъде.

— Казахте „хвърлен“. Да не би да загатвате, че е бил блъснат?

Отново никакъв отговор. Това явно беше някаква фантазия, не си струваше окуражаването, нито настояването.

Фелдър смени темата.

— Констанс, когато хвърлихте бебето си от борда, знаехте ли, че вършите престъпление?

— Естествено.

— Замислихте ли се за последиците?

— Да.

— Значи сте знаели, че е лошо да убивате бебето си.

— Напротив. Това беше не само правилното нещо, но и единствено правилното, което трябваше да се направи.

— Защо е било единствено правилното?

Въпросът бе последван от мълчание. С въздишка, и отново чувствайки се така, сякаш е хвърлял мрежа в тъмнината, д-р Джон Фелдър вдигна бележника си и стана.

— Благодаря ви, Констанс. Свършихме.

— Пак заповядайте, д-р Фелдър.

Той натисна бутона. Вратата се отвори мигновено и полицаят влезе.

— Свърших тук – каза той. После се обърна към Констанс Грийн и се чу да казва, почти против волята си: – Ще проведем още една сесия след няколко дни.

— За мен ще бъде удоволствие.

Докато Фелдър вървеше по дългия коридор на охраняваното отделение, той се запита дали първоначалното му заключение е било правилно. Тя бе душевно болна, разбира се, но беше ли наистина ненормална – юридически ненормална? Ако човек отделеше от нея всичко разумно, всичко предвидимо, всичко, което е нормално в един човек – какво оставаше? Нищо.

Точно както нейната идентичност. Нищо.

43.

Батон Руж

Лора Хейуърд крачеше по коридора на втория етаж на болницата Батон Руж Дженеръл със съзнателно равномерни крачки. Държеше всичко под контрол – дишането си, изражението на лицето, езика на тялото си. Всичко. Преди да тръгне от Ню Йорк се беше облякла грижливо в джинси и тениска, беше спуснала косата си, изоставяйки униформата. Беше тук като обикновен гражданин: ни повече, ни по-малко.

Доктори, сестри и персонал минаваха забързано, докато тя продължаваше да крачи, към двете двойни врати, които водеха към хирургията. Тя мина през тях, поддържайки преднамерено бавен ход. Рецепцията се намираше от дясната й страна, но тя я отмина, игнорирайки любезното: „Мога ли да ви помогна?“ от сестрата. Насочи се право напред – към чакалнята – и там видя една самотна фигура да седи в отсрещния край; фигурата се надигна сега от мястото си и пристъпи към нея с мрачно лице и протегнати напред ръце.

Тя тръгна към него и с едно плавно движение вдигна дясната си ръка да го зашлеви, отдръпна я обратно и му изсъска през зъби:

— Нещастник!

Той залитна назад, но не направи опит да се защити. Тя го нападна отново:

— Егоистичен, арогантен нещастник! Не ти беше достатъчно, че съсипа кариерата му. А сега го и уби, ти, кучи син такъв!

Тя се дръпна и се завъртя към него за трети път, но този път той хвана ръката й като в менгеме и я обърна към себе си нежно – но твърдо – приковавайки я. Тя направи усилие да се освободи. След това, така бързо, както нерядко се случва, тя усети целия гняв, цялата омраза да се сгромолясват в нея. Отпусна се в ръцете му, напълно безсилна. Той й помогна да седне. С някаква част на съзнанието си тя смътно долавяше суматохата, звука от тичащи стъпки, виковете. Погледна нагоре и се видя заобиколена от трима охранители, които й крещяха различни противоречиви въпроси и команди, а сестрата от рецепцията стоеше зад тях с ръка върху устата.

Пендъргаст се изправи, извади значката си и я вдигна към тях.

— Аз ще се погрижа. Няма причина за безпокойство.

— Но тук е имало нападение – каза един от охранителите. – Сър, вие кървите.

Пендъргаст направи враждебна крачка напред.

— Ще се справя с това, офицер. Благодаря на всички ви за бързата реакция и ви желая приятна вечер.

След няколко мига на объркване охраната си тръгна, но един от тях остана и зае позиция до вратата на чакалнята със скръстени пред гърдите ръце, да гледа строго и подозрително Хейуърд.

Пендъргаст седна до Лора.

— От няколко часа е в хирургичното. Разбирам, че е много сериозно. Помолих ги да ме уведомят за състоянието му веднага щом стигнат до нещо… а, ето един хирург.

В чакалнята влезе лекар с мрачно лице. Той премести очи от Хейуърд към Пендъргаст, чието лице кървеше, но не направи коментар.

— Специален агент Пендъргаст?

— Да. А това е капитан Хейуърд, НПУ, близка приятелка на пациента. Можете да говорите спокойно пред двама ни.

— Разбирам. – Хирургът кимна, консултира се с клипборда в ръката си. – Куршумът е влязъл под ъгъл отзад и е закачил сърцето, преди да се забие в обратната страна на реброто.

— Сърцето? – попита Хейуърд, мъчейки се да разбере, да подреди мислите си.

— Освен другите неща, куршумът е разкъсал клапата на аортата, блокирайки също така кръвния приток към част от сърцето. В момента се опитваме да оправим клапата, за да продължи сърцето да работи.

— Какви са шансовете… да оцелее? – попита тя.

Хирургът се поколеба.

— Всеки случай е различен. Добрата новина е, че пациентът не е изгубил много кръв. Ако куршумът е бил дори с милиметър по-близо, можел е да пробие аортата. Нанесъл е, обаче, сериозни поражения върху сърцето. Ако операцията мине успешно, той има отлични шансове напълно да се възстанови.

— Вижте – каза Хейуръд, – аз съм полицай. Не е нужно да ме залъгвате. Искам да знам каква е истината.

Хирургът я погледна с бледи, уморени очи.

— Това е трудна и сложна процедура. Екип от най-добрите хирурзи в Луизиана работят в момента, докато с вас разговаряме. Но дори и при най-добри обстоятелства, здрав пациент, без усложнения… ами, често се случва да не издържи. То е като да се опиташ да поправиш двигател на кола, докато той работи.

— Често? – Тя усети, че внезапно й прилошава. – Какво искате да кажете?

— Не знам да е правена някаква статистика, но най-добрите ми предположения като хирург за успешен изход биха били пет процента… или по-малко.

Думите му бяха последвани от дълга тишина. Пет процента ши по-малко.

— А сърдечна трансплантация?

— Ако разполагахме със сърце и всичко съвпадаше и беше готово, това би била възможност. Но не разполагаме.

Хейуърд потърси опипом облегалките на стола и се отпусна в него.

— Има ли господин Д’Агоста някакви роднини, които трябва да бъдат уведомени?

Известно време Хейуърд не отговори. После каза:

— Бивша съпруга и син… в Канада. Няма други. И това е лейтенант Д’Агоста.

— Моите извинения. А сега, простете, но трябва да се връщам в операционната. Операцията ще продължи още най-малко осем часа – ако всичко върви добре. Можете да останете тук, но се съмнявам, че ще има някакви други новини до края.

Хейуърд кимна неопределено. Не можеше да проумее всичко това. Сякаш бе изгубила цялата си способност да разсъждава.

Тя усети лекото докосване на хирурга по рамото си.

— Може ли да попитам дали лейтенантът е религиозен?

Тя се опита да се фокусира над въпроса и накрая кимна.

— Католик.

— Искате ли да помоля болничния свещеник да дойде?

— Свещеник? – Тя погледна Пендъргаст, несигурна какво да отговори.

— Да – каза Пендъргаст, – много бихме искали свещеникът да дойде. Бихме искали да говорим с него. И, моля ви, кажете му да бъде подготвен да му даде причастие, предвид обстоятелствата.

Откъм доктора се чу леко бибипкане и той с автоматизирано движение смъкна ръка, откачи пейджъра от колана си и го погледна. В същото време радиоуредбата се включи и по нея прозвуча мек женски глас:

— Код синьо, операционна две-едно. Код синьо. Кодов екип в операционна две-едно.

— Извинете – каза хирургът с надигащо се нетърпение в гласа, – но сега трябва да вървя.

44.

Радиоуредбата прозвънна, после утихна. Хейуърд седеше на предишното си място, внезапно замръзнала. Мозъкът й беше замаян. Тя не можеше да се застави да погледне Пендъргаст, сестрата, и беше забила очи в пода. Единственото, за което можеше да мисли, беше изражението в очите на хирурга и как той се беше отдалечил бързо.

Няколко минути по-късно дойде един свещеник с черна чанта, самият той приличащ на доктор, дребен мъж с бяла коса и грижливо подстригана брада. Изгледа я, после се обърна към Пендъргаст с ясните си, прилични на птичи, очи.

— Аз съм отец Бел. – Остави долу чантата си и протегна малката си ръка. Хейуърд я пое, но вместо да се ръкуват, отецът я задържа успокоително. – А вие сте…?

— Капитан Хейуърд. Лора Хейуърд. Аз съм… близка приятелка на лейтенант Д’Агоста.

Веждите му леко се вдигнаха.

— Значи сте полицай?

— НПУ.

— По служебна линия ли е нараняването?

Хейуърд се поколеба и Пендъргаст се намеси:

— В известен смисъл. Аз съм специален агент Пендъргаст, от ФБР, колеги сме с лейтенанта.

Кратко кимване и ръкостискане.

— Тук съм да дам причастие на лейтенант Д’Агоста, онова, което ние наричаме Помазване на болния.

— Помазване на болния – повтори като ехо Лора.

— Някога се е наричало Последно причастие, но това винаги е бил неприятен и неточен термин. Виждате ли, това е причестяване за живия, а не за умрелия и това причастие е лечебно. – Гласът му беше ясен и мелодичен.

Хейуръд наклони глава и преглътна.

— Надявам се не възразявате, че ви обяснявам това по-дробно. Присъствието ми понякога може да е обезпокоително. Хората си мислят, че ме викат единствено, когато се очаква някой да умре, а случаят не е такъв.

Макар че не беше католичка, Хейуърд намери прямотата му за уместна.

— Този код, за който току-що чухме. – Тя направи пауза. – Означава ли това…?

— С лейтенанта се занимава отличен екип от лекари. Ако има начин да го измъкнат от това, те ще го намерят. Ако ли не, тогава Господ ще го направи. А сега, смята ли някой от вас, че лейтенантът може поради някаква причина да не иска да получи причастие?

— Да ви кажа истината, той никога не е бил особено ревностен католик… – Лора се поколеба. Не можеше да си спомни кога за последен път Вини е ходил на църква. Но идеята свещеникът да е тук изглеждаше успокояваща и тя усети, че той го е оценил. – Смятам, че Вини би се съгласил.

— Много добре. – Свещеникът стисна ръката й. – Има ли нещо, което мога да направя за някого от вас? Уговорки? Телефонни обаждания? – Той направи пауза. – Изповед? Имаме параклис тук, в болницата.

— Не, благодаря – каза Хейуърд. Тя погледна към Пендъргаст, но той не каза нищо.

Отец Бел им кимна, после вдигна черната си чанта и тръгна по коридора към административното крило с енергична и уверена крачка, може би дори с леко забързване.

Тя отпусна лице в ръцете си. Пет процента… или по-малко. Едно на двайсет. Краткото чувство за успокоение, което свещеникът бе донесъл с присъствието си, се стопи. По-добре щеше да е да свиква с идеята, че Вини няма да издържи. Беше толкова безсмислено, така да загубиш живота си. Той не бе навършил дори четирийсет и пет. Спомените избликнаха в съзнанието й, откъслечни, болезнени, лошите я измъчваха, а добрите – още повече.

Някъде на фона чу Пендъргаст да говори:

— Искам да знаете, ако нещата станат безнадеждни, че Винсънт не си е пропилял живота напразно.

Тя погледна през пръстите си надолу по празния коридор, където свещеникът беше изчезнал, без да отговори.

— Капитане. Полицаят рискува живота си всеки ден. Може да бъде убит по всяко време, навсякъде, за всичко. При избухване на семеен скандал или осуетяване на терористична атака. Всяка подобна смърт е благородна. А Винсънт се занимаваше с най-благородната работа: да се бори със злото. Усилията му бяха жизненоважни, абсолютно съдбоносни за разрешаване на това убийство.

Хейуърд не каза нищо. Съзнанието й се върна отново към обявената тревога. Това бе преди четвърт час. Може би, помисли си тя, свещеникът вече е закъснял.

45.

Саут Маунтин, Джорджия

Пътят се откъсна от гората и излезе на върха на планината. Джъдсън Естерхази спря на края на откритата поляна точно навреме, за да види как слънцето застава над обраслите с борове хълмове, заливайки мъгливата вечер с яркочервен блясък; далечно езеро блещукаше бяло-златно в гаснещата светлина.

Той спря, вдишвайки. Тъй наречената планина беше такава само на име, всъщност бе малко повече от обикновено възвишение. Самото било беше дълго и тясно като скала, обрасло с висока трева, с гранитна плешивина, върху която се издигаха останки от пожарна кула.

Естерхази се огледа. Билото беше празно. Той излезе измежду жълтите борове и тръгна по буренясалия пожарникарски път към кулата; най-после стигна под заплашителната й сянка. Облегна се върху една от ръждясалите метални подпори, бръкна в джоба си, извади лулата си и кесийка с тютюн. После бавно напълни лулата, натъпка тютюна с палец и миризмата на „Латакия“ се издигна към ноздрите му. Когато свърши, почисти няколкото паднали парченца от ръба, натисна за последен път, извади запалка от същия джоб, щракна и прокара пламъка над чашката й в серия бавни, плавни движения.

Синият дим се изви в дрезгавата светлина. Докато пушеше, Естерхази видя една фигура да се показва в далечния край на полето, откъм юг. Към върха на Саут Маунтин водеха няколко пътя, всеки идваше от различна посока.

Ароматът на скъпия тютюн, ободряващият ефект на никотина и успокояващият ритуал отпуснаха нервите му. Той не гледаше приближаването на фигурата, вместо това държеше фокусиран погледа си на запад, към оранжевото зарево над възвишенията, където слънцето стоеше само миг преди това. Не откъсна очи оттам, докато не чу съскащото движение на обувки през тревата, хрипкавото поемане на въздух. След това се обърна към мъжа – мъж, когото не беше виждал от десет години. Новодошлият изглеждаше малко по-различно, откакто го помнеше: с двойна брадичка, с поразредена коса, но все още със силно телосложение и мускулест. Беше обут в скъпи непромокаеми обувки и памучна карирана риза.

— Добър вечер – поздрави мъжът.

Естерхази свали лулата си и кимна леко за поздрав.

— Здравей, Майк – отвърна той.

Мъжът стоеше на фона на вечерното сияние, чертите му бяха неясни.

— Е – започна той, – звучи така, сякаш си се заел да разчистиш малка бъркотия, а вместо това бъркотията е станала по-голяма.

Естерхази нямаше намерение да позволи да му се говори така – особено пък Майкъл Вентура.

— Нищо, свързано с този човек – Пендъргаст – не е „малка бъркотия“ – произнесе той дрезгаво. – Точно за това съм мечтал през всичките тези години. Нещо трябваше да се направи и аз го направих. Уж работата трябваше да бъде свършена от теб. Но ти несъмнено щеше да забъркаш още по-голяма каша.

— Не смятам. Това е от този вид работа, която върша най-добре.

Дълга тишина. Естерхази пое тънка струйка дим, после го изпусна бавно, опитвайки се да запази вътрешното си равновесие.

— Мина много време – каза Вентура. – Да не започваме лошо.

Естерхази кимна.

— Въпросът е, че… Ами, мислех, че всичко отдавна е минало. Че е погребано.

— Никога няма да е отдавна минало. Не и докато се разправяме със Спениш Айлънд.

По лицето на Естерхази се появи израз на безпокойство.

— Наред ли е всичко?

— Както можеше да се очаква.

Поредна тишина.

— Виж – каза Вентура с по-мек тон. – Знам, че не ти е лесно. Ти направи голямата жертва; ние сме ти много благодарни.

Естерхази дръпна от лулата.

— Да оставим това – каза той.

— Окей. Нека сега разбера. Вместо да убиеш Пендъргаст, си убил партньора му.

— Д’Агоста. Щастлива случайност. Трябваше да се приключи с него. Погрижих се и за още двама такива – Бласт и Блеклетър. Двама, които отдавна трябваше да бъдат извадени от обръщение.

Вентура плю в тревата в отговор.

— Не съм съгласен и никога не съм бил. На Блеклетър му се плащеше добре, за да мълчи. А Бласт е свързан непряко.

— Няма значение, трябваше да се приключи с него.

Вентура само поклати глава.

— А сега гаджето на Д’Агоста е тук. И случайно е най-младият капитан в отдел „Убийства“ в НПУ.

— Е?

Естерхази измъкна лулата от устата си и заговори хладно:

— Майк, представа нямаш – наистина мисля, че нямаш представа – колко опасен е този човек Пендъргаст. Познавам го добре. Трябваше да действам незабавно. За съжаление, не успях да го убия при първия опит. Което ще направи втория много по-труден. Разбираш, нали? Или той – или ние.

— Колко може да знае?

— Намерил е „Черната рамка“, знае за болестта на Одюбон и по някакъв начин е разбрал за семейство Дуейн.

Рязко поемане на въздух.

— Майтапиш се с мен. До каква степен знае за Дуейн?

— Трудно е да се каже. Беше в Сънфлауър. Посети къщата. Упорит е и е умен. Може да се предположи, че знае – или ще научи – всичко.

— Кучи син. Как, по дяволите, са разбрали?

— Нямам идея. Пендъргаст не само е блестящ детектив, но този път е и мотивиран – невероятно мотивиран.

Вентура поклати тава.

— Малко се съмнявам дали не пълни ушите на онази капитанка от отдел „Убийства“ с подозренията си, както направи с партньора си, Д’Агоста. Боя се, че е само въпрос на време, преди да посетят онзи наш общ приятел.

Пауза.

— Смяташ, че това разследване е официално?

— Не изглежда така. Не ми се вярва и други да са намесени.

Вентура помисли за момент, преди да заговори отново:

— Значи сега приключваме работата.

— Точно така. Ликвидирай Пендъргаст и онази капитанка. Направи го сега. Убий ги всичките.

— Ченгето, което си улучил, Д’Агоста – сигурен ли си, че е мъртъв?

— Така мисля. Получи .308 куршум в гърба. – Джъдсън се намръщи. – Ако не си умре сам, ще трябва да му подадем една ръчица за помощ. Остави това на мен.

Вентура кимна.

— Ще поема останалото.

— Направи го. Трябва ли ти някаква помощ? Пари?

— Парите са последната ни грижа. Знаеш го. – И Вентура се отдалечи през полето към розовото вечерно небе, докато тъмният му силует не изчезна сред боровете отсреща.

Джъдсън Естерхази прекара следващите петнайсет минути облегнат на пожарната кула, като пушеше лулата си и мислеше. Най-после се отмести и я чукна няколко пъти в металната подпора. След това я прибра в джоба си, хвърли един последен поглед към гаснещата светлина на запад, обърна се и тръгна надолу по пътеката, към шосето от другата страна на възвишението.

46.

Батон Руж

Колко време точно беше минало – пет часа или петдесет – Лора Хейуърд не беше сигурна. Бавният ход на минутите се сля със странна фуга на съобщенията от високоговорителя, бързо замлъкващи гласове, дрънченето на инструменти. Понякога Пендъргаст беше до нея. Друг път установяваше, че го няма. В началото й се искаше времето да минава колкото се може по-бързо. После – когато чакането се проточи – искаше само то да забави още. Защото колкото по-дълго лежеше Винсънт Д’Агоста на хирургическата маса – тя го знаеше, – толкова повече шансовете му да оцелее намаляваха.

Тогава – съвсем внезапно – пред тях застана един хирург. Синята му престилка беше измачкана, а лицето му изглеждаше бледо и изпито. Зад него стоеше отец Бел.

При вида на свещеника сърцето на Хейуърд сякаш спря за миг. Знаеше, че този момент ще настъпи. И сега, когато наистина бе дошъл, тя не мислеше, че би могла да го понесе. О, не. О, не, не, не… Почувства, че Пендъргаст я хваща за ръката.

Хирургът прочисти гърлото си.

— Дойдох, за да ви уведомя, че операцията мина успешно. Свършихме преди четирийсет и пет минути и следихме състоянието му. Изгледите са обещаващи.

— Ще ви заведа да го видите – каза отец Бел.

— За съвсем малко – добави хирургът. – Той е още замаян и много слаб.

В продължение на един момент Лора седеше неподвижно, смаяна, и се опитваше да осъзнае казаното. Пендъргаст говореше, но тя не разбираше думите. После усети, че я вдигат – агентът от ФБР от едната страна, свещеникът от другата – и тя тръгна по коридора. Завиха наляво, после надясно, минаваха покрай затворени врати и коридори, пълни с носилки и празни колички. През една отворена врата влязоха в малко помещение, оградено от подвижни паравани. Една сестра отмести встрани един от параваните и те видяха Вини. Към него бяха прикрепени дузина апарати, очите му бяха затворени. Под чаршафите се виеха тръби: едната с кръвна плазма, другата с физиологичен разтвор. Макар Д’Агоста да беше мускулест, сега изглеждаше крехък, като хартия.

Тя задържа дъха си. Клепачите му потрепнаха и той отвори очи; затвори ги; после ги отвори отново. Погледна нагоре към тях мълчаливо, накрая погледът му спря върху нея.

Докато го гледаше, Хейуърд усети, че последните следи на самоконтрол – онова доминиращо присъствие на разума, с което тя толкова се гордееше – рухва и се разбива. По бузите й се затъркаляха горещи сълзи.

— О, Вини – изхълца тя.

Очите на Д’Агоста се напълниха. И той бавно ги затвори.

Пендъргаст я прегърна с уверена ръка и за миг тя обърна лице към плата на ризата му, отстъпвайки пред емоциите и позволявайки на риданията да я разтърсят. Едва сега – когато видя Вини жив – тя осъзна, че е била на косъм да го загуби.

— Боя се, че ще трябва да излезете — каза хирургът с нисък глас.

Тя се изправи, избърса очите си и пое дълга, пречистваща глътка въздух.

— Все още не е вън от опасност. Сърцето му сериозно е пострадало от травмата. Клапата на аортата трябва да бъде сменена в най-скоро време.

Хейуърд кимна. Тя се освободи от ръката на Пендъргаст и погледна пак към Д’Агоста. След това се обърна.

— Лора – чу го тя да я вика хрипливо.

Обърна се. Той продължаваше да лежи на леглото със затворени очи. Въобразила ли си беше?

Но той помръдна леко и очите му отново се отвориха. Челюстта му се раздвижи, но не излезе звук.

Тя пристъпи напред и се наведе над леглото.

— Не позволявай всичко да отиде напразно.

47.

Имението „Пенумбра“

В голямата камина в библиотеката гореше огън и Лора Хейуърд гледаше как възрастният прислужник Морис сервира кафе след вечерята. Той се промъкваше между мебелите, древна фигура с необикновено безучастно изражение върху набръчканото лице. Тя забеляза, че той се стараеше да не гледа посинялото място върху челюстта на Пендъргаст.

Имението и градината бяха точно каквито си бе представяла, че трябва да бъдат: древни дъбове, покрити с испански мъх, бели портали с колони, избелели предвоенни мебели. Имало дори стар домашен дух, беше я уверил старият прислужник, който обитавал близките мочурища – друго предвидимо клише. Единствената изненада, всъщност, беше състоянието на външна запуснатост на „Пенумбра“. Това бе малко странно – Пендъргаст, предполагаше тя, разполагаше с много пари. Тя отпъди тези мисли, казвайки си, че изобщо не я интересуват Пендъргаст и семейството му.

Преди да си тръгне от болницата предишната нощ, Пендъргаст я бе разпитал за някои подробности по време на посещението й при Констанс Грийн. След това й бе предложил да отседне в „Пенумбра“. Хейуърд бе отказала, избирайки да остане в един хотел близо до болницата. Но следващото й отиване при Д’Агоста на другата сутрин послужи като напомняне за това, което й бе казал хирургът: възстановяването му щеше да бъде бавно и дълго. Тя можеше да си вземе отпуск от работата – това не беше проблем, имаше натрупани толкова много дни, – но идеята да прекара в депресираща хотелска стая седмици наред беше непоносима. Особено защото, по настояване на Пендъргаст, Вини щеше да бъде преместен на безопасно място веднага щом това бе възможно от медицинска гледна точка – и от съображения за сигурност – на нея щеше да й бъде забранено да го посещава. Тази сутрин, при едно кратко идване в съзнание, Вини отново я беше помолил да поеме случая оттам, където той го бе оставил – и да го доведе до край.

И така, когато Пендъргаст изпрати колата си да я вземе след обяда, тя се отписа от хотела и прие поканата му да остане в „Пенумбра“. Не даде съгласието си, че ще помогне, но реши да изслуша подробностите. Някои неща вече знаеше от телефонните обаждания на Вини. Звучеше точно като типично разследване „в стил Пендъргаст“, интуиции и задънени улици, импровизации и противоречиви доказателства, свързани от силно съмнителна полицейска работа.

Но вече в „Пенумбра“, когато Пендъргаст обясни случая – започвайки по време на вечеря и продължавайки докато пиеха кафе – Хейуърд осъзна, че странната история не е лишена от вътрешна логика. Пендъргаст й разказа за идеята-фикс на починалата си съпруга към Одюбон; как двамата с Д’Агоста открили интереса й към папагалите Каролина, „Черната рамка“, изгубения папагал и странната съдба на семейство Дуейн. Той й прочете пасажи от дневника на дъщерята на Дуейн; едно смразяващо спускане към лудостта. Описа й срещата им с Бласт, другия търсач на „Черната рамка“, самият той неотдавна убит – както бил убит и бившият началник на Хелън в „Доктори с крила“, Морис Блеклетър. И накрая й изтълкува серията умозаключения и открития, които бяха довели до намирането на самата „Черна рамка“.

Когато накрая агентът млъкна, Хейуърд се облегна назад в стола си и отпи кафе, като прехвърляше информацията в съзнанието си, търсеше нишки и логични връзки и откриваше съвсем малко такива. Трябваше да бъде свършена огромна работа, за да се запълнят празнотите.

Тя погледна картината, известна като „Черната рамка“. Беше осветена косо от огъня в камината, но все пак можа да различи подробностите: жената на леглото, голата стая, студената бяла голота на нейното тяло. Обезпокоително, меко казано.

Обърна се отново към Пендъргаст, вече облечен в характерния си черен костюм.

— Значи смятате, че съпругата ви се е интересувала от болестта на Одюбон. Болест, която по някакъв начин го е превърнала в творчески гений.

— Благодарение на някои непознати неврологични ефекти, да. За човек с нейните интереси, това трябва да е било много ценно фармакологично откритие.

— И тя просто е искала с картината да потвърди тази си теория.

Пендъргаст кимна.

— Тази картина е връзката между ранната, посредствена работа на Одюбон и късното му великолепие. Тя е доказателство за промяната, която е претърпял. Но това съвсем не стига до сърцевината на мистерията в този случай: птиците.

Хейуърд замръзна.

— Птиците?

— Папагалите Каролина. Папагала на Дуейн.

Самата Хейуърд си бе блъскала главата над връзката с болестта на Одюбон, но без полза.

— И?

Пендъргаст отпи от кафето си.

— Сигурен съм, че си имаме работа с разновидност на птичи грип.

— Птичи грип? Имате предвид грип по птиците?

— Това е, убеден съм, болестта, която поваля Одюбон и едва не го убива, и точно тя е причина за разцъфването на таланта му. Симптомите му – висока температура, главоболие, бълнуване, кашлица – всички са свързани с грипа. Грип, без съмнение причинен от дисекцията на папагал Каролина.

— Почакайте, почакайте. Откъде знаете това?

В отговор Пендъргаст се пресегна и взе една изтъркана, подвързана с кожа, книга.

— Това е дневникът на прапрадядо ми Боеций Пендъргаст. Сприятелил се с Одюбон, когато художникът бил още млад. – Отваряйки томчето на една страница, отбелязана с копринен шнур, той намери пасажа, който търсеше, и започна да чете на глас: – Двадесет и първи август. Джей Джей О. прекара вечерта с нас. Беше се занимавал следобеда с дисекция на два папагала Каролина – с чудно оцветени пера, но иначе съвсем обикновен вид. После ги препарира и ги сложи върху парчета от кипарисово дърво. Вечеряхме и след това се разходихме из парка. Той си тръгна към десет и половина. Следващата седмица планира да направи пътуване по течението на реката, където се надява да проведе перспективни проучвания“.

Пендъргаст затвори книгата.

— Одюбон така и не осъществил това пътуване по реката. Защото за седмица развил симптомите, които накрая го отвели в санаториума „Мьоз Сен Клер“.

Хейуърд кимна към дневника.

— Мислите, че съпругата ви е видяла този пасаж?

— Сигурен съм. Защо иначе би откраднала онези папагали Каролина – същите, които Одюбон е дисектирал? Искала е да ги тества за птичи грип. – Той направи пауза. — И е направила дори нещо повече от това да ги тества. Надявала се е да екстрахира от тях живи проби на вируса. Винсънт ми каза, че от папагалите, които съпругата ми откраднала, са останали единствено няколко пера. Утре сутринта ще отида в плантация „Оукли“, ще взема тези останали пера – внимателно – и ще ги изследвам, за да потвърдя подозренията си.

— Но това все още не обяснява как тези папагали са свързани със семейство Дуейн.

— Съвсем просто е. Дуейн са се разболели от същата болест, която хванал Одюбон.

— Кое ви кара да го твърдите?

— Просто има твърде много сходства, капитане. Внезапното разцъфване на талант. Последвано от ментален разпад. Прекалено много сходства – и Хелън го е знаела. Точно затова е отишла да вземе птицата от тях.

— Но когато е взела птицата, семейството все още е било здраво. Не са имали грип.

— Един от дневниците в къщата на Дуейн отбелязва – между другото, – че семейството се разболяло от грипа малко след идването на птицата.

— О, боже!

— И после, доста бързо, те показали признаци на блестящ талант. – Той отново спря. – Хелън е отишла там, за да вземе птицата от семейство Дуейн – сигурен съм в това. За да спре разпространението на болестта по-нататък, може би. И да я изследва, разбира се, да потвърди подозренията си. Обърнете внимание какво е написала Карен Дуейн в дневника си на следващия ден, след като Хелън отнася птицата. Била е с кожени ръкавици и е пъхнала птицата с кафеза й в торба за боклук. Защо? Първоначално предположих, че торбата е била просто за да я скрие. Но Хелън я е използвала всъщност, за да предпази себе си и колата си от заразяване.

— А кожените ръкавици?

— Носела ги е без съмнение, за да скрие медицинските ръкавици отдолу. Опитвала се е да спре разпространението на вируса сред хората. Със сигурност птицата, кафезът и торбата са били изгорени – след като е взела необходимите проби, разбира се.

— Изгорени? – повтори Хейуърд.

— Стандартна процедура. Всички взети проби биха били също заразени.

— Но защо? Ако семейство Дуейн са били заразени, те биха могли да заразят и другиго. Изгарянето на птицата ще е като след дъжд качулка.

— Не съвсем. Виждате ли, птичият грип се предава лесно от птица на човек, но е много по-трудно предаването му от човек на човек. Съседите не биха били застрашени. Разбира се, за Дуейн е било прекалено късно. – Пендъргаст отпи последна глътка кафе и остави чашата настрана. – И въпреки това пред нас остава още една загадка: откъде е избягал папагалът на Дуейн? И, нещо дори по-важно, как е станал вирусоносител?

Въпреки скептицизма си, Хейуърд беше заинтригувана.

— Може би грешите. Може би вирусът остава през цялото време латентен. Папагалът го е хванал по естествен начин.

— Малко вероятно. Не забравяйте, че птицата е била с пръстен. Не: вирусният геном е бил секвениран и изкуствено възстановен с много усилия в лаборатория – с използването на вирусен материал от откраднатите папагали Каролина. А след това живи птици са били заразявани с него.

— Значи птицата е избягала от лаборатория.

— Точно така. – Пендъргаст стана. – Най-големият въпрос обаче остава: какво общо има това с убийството на Хелън и последните убийства и атаки срещу нас – ако са били такива?

— Не забравяте ли един друг въпрос? – попита Хейуърд.

Пендъргаст я погледна въпросително.

— Казвате, че Хелън е откраднала папагалите, които Одюбон е изследвал – онези, които по всяка вероятност са го разболели. Хелън също е посетила семейство Дуейн и е откраднала техния папагал – защото, както също казвате, тя е знаела, че той е бил заразен. По дедукция, Хелън е общата нишка, която свързва двете събития. Не сте ли любопитен каква може да е била нейната роля в секвенирането и заразяването?

Пендъргаст се извърна настрана, но преди това тя видя по лицето му да преминава изражение на болка. Почти съжали, че го е попитала.

Над библиотеката легна тежка тишина. Най-накрая Пендъргаст отново се обърна към нея.

— Трябва да продължим оттам, където Винсънт и аз спряхме.

— „Ние“?

— Предполагам, че ще изпълните молбата на Винсънт. Имам нужда от компетентен партньор. А, доколкото си спомням, произхождате от този регион. Ще се справите добре, уверявам ви.

Дързостта му, покровителственото му отношение бяха изключително дразнещи. Тя знаеше повече от добре за Пендъргастовите необичайни разследващи техники, безгрижието, с което пренебрегваше правилата и процедурите, заобикалянето на закона. Намираше това за досадно, ако не и нетърпимо. Това би могло да навреди дори на кариерата й. Тя отвърна очи от настойчивия му поглед. Ако не беше този човек, Вини сега нямаше да лежи ранен в болница и с необходимост от нова сърдечна клапа.

В същото време Вини я беше помолил. Два пъти.

Тя осъзна, че вече е взела решение.

— Добре. Ще ви помогна. Заради Вини, не заради вас. Но… – Тя се поколеба. – Имам едно условие. И то не подлежи на обсъждане.

— Разбира се, капитане.

— Когато – ако! – открием човека, отговорен за смъртта на съпругата ви, трябва да ми обещаете да не го убивате.

Пендъргаст притихна.

— Осъзнавате, нали, че говорим за студенокръвния убиец на жена ми.

— Не вярвам във всевиждащото правосъдие. Прекалено много от вашите престъпници умират преди дори да са стигнали до съдебната зала. Този път ще позволим на правосъдието да си свърши работата.

Настъпи пауза.

— Това, за което ме молите, е трудно.

— Такава е цената на танца – каза Хейуърд просто.

Пендъргаст задържа погледа си върху нея дълго. И после – почти недоловимо – кимна.

48.

В слабо осветения гараж един мъж се сви зад колата, завита с бяло брезентово покривало. Беше седем вечерта и слънцето беше залязло. Въздухът миришеше на автомобилен лак, машинно масло и пръст. Като извади 9 милиметров полуавтоматичен пистолет „Берета“ от колана си, мъжът бързо извади пълнителя и отново провери дали е пълен. Пъхайки оръжието обратно в колана си, той разтвори и затвори ръце три пъти, като опъваше и стискаше пръсти. Мишената щеше да пристигне всеки момент. Потта се спусна надолу по тила на мъжа, а в бедрото му заподскача едно сухожилие, но той не забелязваше нищо – толкова концентриран беше в онова, което предстои.

Франк Хъдсън беше проучвал територията на имението „Пенумбра“ през изминалите два дни, запознавайки се с дейностите и навиците на мястото. Беше изненадан от това колко небрежна е охраната: един-единствен изкуфял, полусляп прислужник отваряше къщата сутрин и отново я затваряше вечерта по разписание с такава точност, че човек можеше да сверява часовника си по него. Входните врати оставаха затворени, но не заключени през деня, и явно никой не ги наблюдаваше. Старателно проучване показа, че няма следи от охранителни камери, алармени системи, сензори за движение или инфрачервени лъчи. Грохналата стара плантация беше толкова отдалечена от изровеното шосе, че Хъдсън нямаше защо да се тревожи от редовни полицейски патрули. В плантаторската къща имаше няколко души, освен мишената и прислужника: само една доста привлекателна жена със страхотна фигура, която той бе виждал няколко пъти.

Мишената на Хъдсън, мъжът на име Пендъргаст, беше единствената несиметричност в безвременния цикъл на плантация „Пенумбра“. Той идваше и тръгваше в най-непредсказуеми часове. Но Хъдсън беше наблюдавал достатъчно дълго, за да види началото на известна тенденция в идванията и тръгванията, и че всичко се върти около виното. Когато тътрещият се стар прислужник започнеше да приготвя вечеря и отваряше бутилка вино, това означаваше, че Пендъргаст ще си бъде вкъщи не по-късно от седем и половина вечерта. Ако икономът не отвореше вино, това означаваше, че Пендъргаст няма да вечеря вкъщи и ще се прибере много по-късно, ако изобщо го направеше.

Тази вечер на бюфета стоеше още неотворена бутилка вино, ясно видима през прозорците на трапезарията.

Хъдсън погледна часовника си. Прехвърли в ума си как ще действа. И изведнъж замръзна; чу отвън звука на гуми, които хрущяха по чакъла. Това беше. Той почака, дишането му стана плитко. Колата спря пред гаража и двигателят затихна. Хлопна се врата, последвана от звук на стъпки. Гаражните врати се отвориха, първо едната, после другата – те не бяха автоматични – и стъпките се върнаха към колата. Двигателят измърка леко. Предницата на Ролса влезе в гаража, фаровете за миг изпълниха пространството, заслепявайки го. Малко по-късно угаснаха, двигателят спря и гаражът отново стана тъмен.

Той примигна, изчаквайки очите му да се адаптират. Ръката му се допираше до дръжката на пистолета и той измъкна оръжието от колана си, внимателно освобождавайки предпазителя.

Почака да чуе звука от отварянето на врата, както и мишената му да включи лампите в гаража, но нищо не се случи. Пендъргаст изглежда чакаше в колата. Но защо? Усещайки как сърцето му ускорява в гърдите, Хъдсън се опита да контролира дишането си и да запази яснотата на мисълта си. Знаеше, че е добре скрит, след като бе нагласил брезентовото покривало така, че да стига до земята и да не позволява краката му да се виждат.

Може би Пендъргаст говореше по мобилния си телефон. Или пък се възползваше от рядката възможност да остане насаме със себе си, както правеха хората понякога, преди да излезе от колата.

С безкрайна предпазливост Хъдсън надигна глава съвсем леко, за да надникне над ръба на покривалото; неясният силует на Ролса си почиваше спокойно в мрака, единственият звук беше на изстиващ двигател. Бе невъзможно да види вътрешността през затъмнените стъкла.

Той изчака.

— Да не би да изгубихте копче? – долетя глас зад него от дясната му страна.

С изненадано сумтене Хъдсън подскочи, ръката му трепна инстинктивно и оръжието изгърмя силно в затвореното пространство. Когато се опита да се завърти, усети че пистолетът се изплъзна от ръката му и една жилава ръка се уви около врата му. Тя завъртя тялото му, после го блъсна и буквално го залепи върху покритото возило.

— Във великата игра на човешки живот – каза гласът, – човек започва като наивник и завършва като измамник.

Хъдсън се мъчеше да се освободи безрезултатно.

— Вие, приятелю, къде точно се намирате в този щастлив спектър?

— Не знам за какво говориш, по дяволите – най-после успя да изхрипти той.

— Ако се овладеете, ще ви пусна. А сега – отпуснете се.

Хъдсън спря да се бори. В този момент усети, че хватката се разхлабва и крайниците му са свободни. Той се обърна и се озова лице в лице с мишената си, Пендъргаст: висок мъж в черно, с лице и коса толкова бледи, че изглеждаха сякаш блестят в тъмнината. Държеше в ръката си „Беретата“ на Хъдсън, насочена към него.

— Съжалявам, не бяхме представени. Името ми е Пендъргаст.

— Да ти го начукам.

— Винаги съм намирал този израз за куриозен, когато се употребява в негативен смисъл. – Пендъргаст го огледа отгоре до долу, после пъхна пистолета в колана си. – Какво ще кажете да продължим нашия разговор вътре?

Мъжът го погледна.

— Ако обичате. – Пендъргаст му посочи да върви към страничната врата пред него. След малко Хъдсън отстъпи. Това можеше да се окаже начин да се измъкне оттук, все пак.

Той мина през отворената гаражна врата, Пендъргаст го следваше. Пресякоха покритата с чакъл алея и изкачиха стъпалата към запуснатото имение. Прислужникът отвори вратата.

— Този господин ще влезе ли? – попита той, а в гласа му се усещаше, че се надява това да не става.

— Само за няколко минути, Морис. Ще изпием по чашка шери в източния салон.

Пендъргаст посочи на мъжа към централния коридор и след малко влязоха в малка дневна. В камината гореше огън.

— Седнете.

Хъдсън предпазливо се отпусна на един стар кожен диван. Пендъргаст се разположи отсреща и погледна часовника си.

— Разполагам наистина само с няколко минути. А сега отново: името ви, ако обичате?

Хъдсън направи усилие да се стегне, да се адаптира към този внезапен и неочакван обрат. Все още можеше да се измъкне.

— Забравете за името. Аз съм частен детектив и работех за Бласт. Това е всичко, което трябва да знаете – и се обзалагам, че е повече от достатъчно.

Пендъргаст отново го изгледа отгоре до долу.

— Знам, че картината е при вас – продължи Хъдсън. – „Черната рамка“. Знам също, че вие убихте Бласт.

— Колко сте умен.

— Бласт ми дължеше много пари. Единственото, което правя, е да си събера дължимото. Плащате ми и забравям всичко, което знам за смъртта на Бласт. Разбирате ли?

— Ясно. Става дума за своего рода шантаж. – Бледото лице на мъжа се разчупи в призрачна усмивка, разкривайки равни бели зъби.

— Само събирам каквото ми дължат. И в същото време ви помагам – ако схващате какво имам предвид.

— Господин Бласт никак не го е бивало да преценява хората.

Несигурен какво би трябвало да означава това, Хъдсън гледаше как Пендъргаст измъкна „Беретата“ от черния си костюм, провери пълнителя и го насочи към него. В същото време прислужникът пристигна със сребърен поднос с две малки чашки, пълни с кафява течност, които той остави на масата една след друга.

— Морис, шерито все пак няма да е необходимо. Ще изведа този господин в блатата, ще го застрелям отзад в главата със собственото му оръжие и ще оставя алигаторите да се справят с доказателствата. Ще се върна навреме за вечеря.

— Както желаете, сър – каза безстрастно икономът, вдигайки питиетата, които току-що бе оставил.

— Не ме занасяйте – каза Хъдсън, чувствайки пристъп на несигурност. Може би беше надценил възможностите си.

Пендъргаст изглежда не го чу. Стана и посочи с оръжието:

— Хайде.

— Не бъдете глупак, никога няма да се измъкнете. Моите хора ме очакват. Знаят къде съм.

— Вашите хора? — Призрачната усмивка се върна. – Я стига, и двамата знаем, че сте на свободна практика и че не сте казал на никого къде отивате тази вечер. Към блатото!

— Почакайте! – Хъдсън усети внезапен пристъп на паника. – Правите грешка.

— Мислите ли, че – след като вече съм убил един човек – не бих бил готов да убия и друг, който е научил за престъплението и сега иска да ме изнудва за пари? Ставайте!

Хъдсън скочи.

— Изслушайте ме, моля ви. Забравете за парите. Просто се опитвах да ви обясня.

— Не са необходими обяснения. Дори не ми казахте името си, за което ви благодаря. Винаги изпитвам угризения, когато си спомням имената на онези, които съм убил.

— Казвам се Хъдсън – каза той бързо. – Франк Хъдсън. Моля ви, не го правете.

Пендъргаст заби цевта на оръжието в него и го избута към вратата. Като зомби, Хъдсън залитна към коридора, мина през входната врата и излезе на верандата. Нощта се изправи пред тях, черна и влажна, изпълнена с крякането на жаби и звъненето на насекоми.

— Не. Господи, не. – Сега вече Хъдсън знаеше, че е направил ужасна грешка.

— Продължавайте да вървите, ако обичате.

Хъдсън усети, че коленете му омекват и се свлече на дъсчения под.

— Моля ви. – По лицето му потекоха сълзи.

— Ще го направя тук тогава. – Той усети дулото да докосва тила му. – Морис ще трябва да изчисти.

— Недейте – простена Хъдсън. Той чу Пендъргаст да запъва ударника на „Беретата“.

— И защо да не го правя?

— Когато изчезна, ченгетата ще намерят колата ми. Достатъчно близко е, и ще дойдат да почукат тук.

— Благодаря. Ще преместя колата ви.

— Но ще оставите следи от вашата ДНК в нея, не можете да го избегнете!

— Морис ще ги махне. Освен това мога да се справя с няколко ченгета.

— Те ще претърсят блатото.

— Както казах, алигаторите ще унищожат трупа ви.

— Щом мислите така, значи не знаете много за труповете. Има начин да бъдат намерени дни, седмици по-късно. Дори в блатата.

— Не и в моето блато, с моите алигатори.

— Алигаторите не могат да накарат човешките кости да изчезнат – те минават през червата и излизат непроменени.

— Познанията ви по биология са впечатляващи.

— Послушайте ме. Ченгетата ще разберат, че съм работил за Бласт, ще свържат Бласт с вас, и мен с вас. Заредих газ с кредитна карта точно на пътя. Повярвайте ми, ще претърсят всичко наоколо.

— И как ще ме свържат с Бласт?

— Ще го направят, можете да сте сигурен! – Хъдсън продължи с истинска страст. – Знам цялата история, Бласт ми я разказа. Каза ми за посещението ви. Веднага след като си заминахте, Бласт отказа операцията с кожи. Не искаше да рискува, беше на телефона минута, след като си тръгнахте от апартамента му.

— Ами „Черната рамка“? Вие ли бяхте този, който ни преследваше?

— Да. Бласт ви насъска към „Черната рамка“. Искаше да я намерите, разбра, че сте достатъчно умен, за да успеете там, където той се е провалил. Беше впечатлен от вас. Но ченгетата ще разберат всичко, ако вече не са го разбрали, за нахълтването ви в онази закусвалня. Повярвайте ми, ако аз изчезна, те ще нахълтат тук с ловджийски кучета.

— Никога няма да ме свържат с Бласт.

— Разбира се, че ще го направят! Бласт ми каза, че сте го обвинили за убийството на съпругата ви. Затънали сте достатъчно дълбоко в разследването.

— Бласт ли уби жена ми?

— Каза, че не бил той, че нямал нищо общо.

— И вие му повярвахте?

Хъдсън говореше колкото бързо можеше, сърцето препускаше болезнено в гърдите му.

— Бласт не беше светец, но не е убиец. Беше хитрец, изнудвач, манипулатор. Но не му стигаше куража да убие някого.

— За разлика от вас. Скривате се в гаража ми с оръжие.

— Не, не! Нямаше да ви нападна, само гледах да направя сделка. Аз съм просто един частен детектив, който се опитва да си изкара прехраната. Трябва да ми повярвате! – Гласът му прегракна от паника.

— Трябва ли? – Пендъргаст дръпна пистолета настрани.

— Можете да станете, господин Хъдсън.

Той се изправи на несигурните си крака. Лицето му беше влажно от сълзи и целият трепереше, но не го беше грижа. Заля го надежда.

— Вие сте малко по-интелигентен, отколкото предполагах. Вместо да ви убия, нека се върнем вътре, да се насладим на шерито и да обсъдим условията на заплащането ви.

* * *

Хъдсън се срина на дивана до запалената камина, като се потеше обилно. Чувстваше се изцеден, изтощен, и все пак жив, развълнуван, сякаш бе роден отново и ходеше по земята като нов човек.

Пендъргаст седна на стола си със странна полуусмивка.

— А сега, господин Хъдсън, ако ще работите за мен, трябва да ми кажете всичко. За Бласт, за възложената ви задача.

Хъдсън беше прекалено благодарен, за да говори.

— Бласт ми се обади, след като го посетихте. Наистина го уплашихте с вашите разговори за нелегални кожи. Каза ми, че отлага цялата операция за неопределено време. Каза също, че сте по следите на картината, „Черната рамка“, и че иска от мен да ви следя, така че ако я намерите, да мога да я взема от вас.

Пендъргаст кимна над сплетените си пръсти.

— Както казах, надяваше се да го отведете до „Черната рамка“. Аз ви проследих и видях всичко, каквото направихте в „Папис“. Подгоних ви, но вие избягахте.

Поредно кимване.

— Така че се върнах да докладвам на Бласт, но го намерих мъртъв. Прострелян отблизо. Побеснях. Дължеше ми над пет бона за труд и разноски. Помислих, че вие сте го убил. И реших да ви посетя и да си взема дължимото.

— Уви, не съм убил Бласт. Някой друг го е направил.

Хъдсън кимна, не знаейки дали да вярва, или не.

— А какво знаете за бизнеса на господин Бласт?

— Не много. Както вече казах, той бе въвлечен в нелегална търговия – животински кожи. Но най-важното за него като че ли беше тази „Черна рамка“. Почти се беше побъркал на тази тема.

— А историята на вашия бизнес, господин Хъдсън?

— Навремето бях ченге, но ме тикнаха в глуха линия заради диабет. Не издържах работата на бюро, така че станах частен детектив. Това се случи преди пет години. Свърших много работа за господин Бласт, като предимно проучвах миналото на неговите… бизнес партньори и снабдители. Той беше много предпазлив с кого търгува. Този пазар гъмжи от ченгета под прикритие и от шарлатани. Той търгуваше предимно с някакъв тип на име Виктор.

— Виктор чий?

— Никога не съм чувал фамилията му

Пендъргаст погледна часовника си.

— Време е за вечеря, господин Хъдсън и съжалявам, че не можете да останете.

Хъдсън усети, че също съжалява.

Пендъргаст бръкна в джоба на костюма си и извади малка пачка банкноти.

— Не мога да кажа какво ви дължи Бласт – каза той, – но това е за първите ви два дни работа. Петстотин на ден плюс разходите. Отсега работите без огнестрелно оръжие и само за мен. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Има един малък град, Сънфлауър, на запад от блатото Блек Брейк. Искам да намерите карта, да начертаете кръг с радиус петдесет мили около този град и да откриете всички фармацевтични компании и лаборатории за разработване на лекарства в този радиус единадесет години назад. Искам да отидете във всяка от тях, все едно сте изгубил се шофьор. Приближете се колкото се може повече, без да влизате. Не си водете записки, не снимайте, съхранявайте всичко в главата си. Наблюдавайте и ми докладвайте на всеки двадесет и четири часа. Това ще е първата ви задача за изпълнение. Разбрахте ли?

Хъдсън беше разбрал. Той чу отварянето на врата и гласове в коридора; някой беше дошъл.

— Да. Благодаря, сър. – Това бяха дори повече пари, отколкото Бласт му беше плащал – и то за такава проста работа. Достатъчно беше дори, че не се бе наложило да ходи до блатото Блек Брейк – беше чул достатъчно мрачни слухове за това място.

Пендъргаст го проследи с поглед до кухненската врата. Хъдсън излезе навън в нощта, изпълнен с безкрайна благодарност й чувство на лоялност към мъжа, който бе пощадил живота му.

49.

Сейнт Францисвил, Луизиана

Лора Хейуърд последва полицейската кола извън града по един извит път, който водеше на юг към река Мисисипи. Струваше й се, че се набива в очи и се чувстваше неловко зад волана на спортното Порше кабриолет на Хелън Пендъргаст, но агентът от ФБР й бе предложил колата на съпругата си толкова любезно, че тя просто нямаше сърце да откаже. Докато шофираше по криволичещия път, потънал в сянката на дъбовите и орехови дървета, съзнанието й я върна назад към първата й работа в полицейския департамент в Ню Орлиънс. Тогава беше само заместник диспечер, но преживяното бе затвърдило желанието й да стане полицай. Това беше преди да се насочи на север към Ню Йорк сити, да кандидатства в колежа за криминално право „Джон Джей“ и след това да започне първата си работа като полицай. За почти петнайсетте години оттогава тя бе изгубила до голяма степен южняшкия си акцент – и бе станала нюйоркчанка до мозъка на костите.

Гледката на Сейнт Францисвил – варосани къщи с дълги веранди и ламаринени покриви, тежкият въздух, изпълнен с благоухания на магнолии – сякаш стопи веднага нюйоркската й черупка. Тя си помисли, че работата й в местната полиция, поне до този момент, вървеше по-добре, отколкото бюрократичното шикалкавене, с което се бе сблъскала във Флорида, опитвайки се да получи информация за убийството на Бласт. Имаше още какво да се каже за аристократичността на Стария Юг.

Полицейската кола зави по една алея и Хейуърд я последва, като паркира до нея. Излезе и видя скромно ранчо с подредени цветни лехи, обрамчени с магнолии.

Двете ченгета, които я бяха ескортирали до къщата на Блеклетър, един сержант от отдел „Убийства“ и един редови полицай, излязоха от своята кола, подръпнаха нагоре коланите си и тръгнаха към нея. Белият, полицай Фийлд, беше рижав като морков, с червендалесто лице и се потеше обилно. Другият, сержант детектив Кринг, се вземаше изключително на сериозно – човек на дълга, който старателно изпълнява задачата си, изписвайки с върховно внимание всяко ченгелче и всяка запетайка над „й“.

Къщата беше измазана с вар, както съседните, спретната и чиста. Полицейската лента за престъпление, отвързана от вятъра, плющеше над поляната и се извиваше около колоните на верандата. Резето на входната врата беше запечатано с оранжева лента за доказателства.

— Капитане – каза Кринг, – искате ли да изследвате местността, или предпочитате да влезете вътре?

— Вътре, ако обичате.

Тя ги последва към верандата. Пристигането й в полицейския участък на Сейнт Францисвил, без да бъде съобщено, трябва да беше голямо събитие, и със сигурност първоначално не е било прието положително. Не ще да са били особено щастливи да видят капитан от НПУ – още по-малко пък жена! – да идва с бляскава кола, за да провери местно убийство, без предупреждение или отличителни полицейски символи, или поне любезно телефонно обаждане откъм север. Но Хейуърд беше успяла да успокои подозрителността им с приятелско бъбрене за времето на работата си в Ню Орлиънс и много скоро те започнаха да се държат като стари другари. Или поне тя се надяваше така.

— Ще направим един оглед. – Кринг продължи и спря до вратата. Извади джобно ножче и преряза лепенката. Освободена, вратата се залюля и се отвори, ключалката й беше счупена.

— Какво е това? – попита Хейуърд, посочвайки една смачкана картонена кутия, захвърлена зад вратата.

— Сцената на престъплението вече е напълно обработена – каза Кринг. – Това е ненужно.

— Добре.

— Случаят наистина беше съвършено ясен – обяви Кринг, когато влязоха вътре. Къщата излъчваше дъх на застоял, леко спарен въздух.

— В какъв смисъл ясен? – попита Хейуърд.

— Обирът е завършил лошо.

— Откъде знаете?

— Къщата беше обърната с главата надолу, взета е електроника – плазмен телевизор, няколко компютъра, стерео-уредба. Сама ще видите.

— Благодаря.

— Станало е между девет и десет вечерта. Престъпникът е използвал лост за разбиване, за да влезе вътре, както може би забелязахте, и е минал през това входно антре в кабинета, където Блеклетър се е занимавал с роботите си.

— Роботи?

— Бил е запален по роботите. Хоби.

— Значи престъпникът е дошъл оттук право в кабинета.

— Така изглежда. Явно е чул, че Блеклетър е тук, и решил да го елиминира, преди да обере къщата.

— Колата на Блеклетър била ли е на алеята?

— Да.

Хейуърд последва Кринг в кабинета. Върху дълга маса бяха натрупани метални и пластмасови части, жици, електрически табла и всякакви странни джунджурии. На пода отдолу се виждаше голямо черно петно, а стената от сиви сгурийни блокчета беше опръскана с кръв и надупчена от сачми. Навсякъде се виждаха маркиращи конуси и стрелки.

Сачми, помисли си тя. Точно като Бласт.

— Използвана е пушка с рязана цев – каза Кринг. – Дванайсеткалиброва, според анализа на пръските и откритите сачми. Двуцевка.

Хейуърд кимна. Тя изследва пода в кабинета: дебел метал със слой твърда звукоизолация, завинтен в него от вътрешната страна. Стените и таванът бяха също добре звукоизолирани. Тя се запита дали Блеклетър е работел на отворена врата или е била затворена. Ако е бил придирчив човек – какъвто изглежда бе случаят, – би трябвало да я е затворил, за да не позволява мръсотията и прахът от кухнята да влизат.

— След застрелването на жертвата – продължи Кринг, – извършителят се е върнал отново в кухнята – открихме петна вторична кръв от отпечатъци от стъпки – и след това е минал по коридора към дневната.

Хейуърд понечи да каже нещо, но прехапа език. Това не беше обир, но не беше добра идея да го изтъква сега.

— Може ли да погледнем в дневната?

— Разбира се. – Кринг я поведе през кухнята към входното антре, след което спряха до дневната. Нищо не беше докоснато; още беше пълна бъркотия. Виждаше се претършуваното бюро с извит, сгъваем капак, разхвърляни писма и снимки, съборени от рафтовете книги, един разцепен с нож диван. В стената на мястото, където са били прикрепени подпорите на липсващия плазмен телевизор, зееше дупка.

Хейуърд забеляза на пода една сребърна антична отварачка за писма с инкрустации от опал върху дръжката, която е била пометена от бюрото. Очите й се плъзнаха по дневната, спирайки се на многобройните малки, майсторски изработени предмети от сребро и злато: пепелници, малки буренца и кутии, чайници, чаени лъжички, подноси, свещници, мастилници и фигурки, всички красиво гравирани. Някои бяха с инкрустирани скъпоценни камъни. Всички бяха сякаш най-безцеремонно съборени със замах на пода.

— Всички тези сребърни и златни предмети – попита тя.

— Има ли нещо откраднато?

— Не знаем.

— Изглежда странно.

— Такива нещо много трудно могат да се укрият, особено пък тук. Нашият крадец най-вероятно е наркоман и просто е търсил нещо, което да продаде, и да си набави бързо дозата.

— Това сребро прилича на колекция.

— Било е. Д-р Блеклетър членуваше в местното историческо общество и даряваше разни неща от време на време. Беше специалист по американско сребро отпреди Гражданската война.

— Откъде е получавал парите си?

— Беше лекар.

— Както разбрах, работел е в „Доктори с крила“, нестопанска организация, която не е разполагала с много пари. Това сребро трябва да струва малко състояние.

— След „Доктори с крила“ той работеше като консултант в различни фармацевтични компании. Има доста такива в този район; те са един от стълбовете на местната икономика.

— Имате ли досие за д-р Блеклетър? Бих искала да го видя.

— В участъка е. Ще ви дам копие, когато свършим тук.

Хейуърд се помая в дневната. Изпитваше неясно чувство на неудовлетворение, сякаш можеше да се извлече повече от сцената на престъплението. Очите й се спряха върху няколко снимки в сребърни рамки, които явно също са били съборени от етажерката.

— Може ли?

— Заповядайте. Имайте предвид, че криминалистите са минали през това място с гъст гребен.

Тя клекна и взе няколко рамки. На тях се виждаха – предположи тя – различни членове на семейството и приятели. Някои бяха очевидно на самия Блеклетър: в Африка, на борда на самолет, по време на ваксинация на местни, застанал пред импровизирана клиника. Имаше няколко снимки, показващи Блеклетър в компанията на привлекателна руса жена, няколко години по-млада от него; на една от снимките той бе обвил ръка около нея.

— Бил ли е женен д-р Блеклетър?

— Никога – каза Кринг.

Тя обърна последната снимка върху дланта си. Стъклото в рамката беше напукано при падането на пода. Хейуърд извади фотографията от рамката и я обърна. На гърба пишеше с уверен почерк със замах:

На Морис, за спомен от онзи полет над езерото. С обич, М.

— Може ли да я задържа? Снимката, имам предвид.

Колебание.

— Ами, ще трябва да я регистрираме в дневника с доказателства. – Поредно колебание. – Мога ли да попитам по каква причина?

— Може да се окаже свързана с разследването ми. – Хейуърд се стараеше да не им казва какво точно е разследването й и те, след няколко нерешителни опита да разберат, тактично изоставиха темата.

Но сега Кринг отново я поде.

— Надявам се да нямате нищо против, но сме озадачени защо един капитан от НПУ от отдел „Убийства“ ще се интересува толкова от съвсем рутинна кражба и убийство и ще бие целия този път до тук. Нямаме намерение да любопитстваме, но би било полезно да знаем какво търсите – така че да можем да ви помогнем.

Хейуърд знаеше, че не може непрекъснато да отбягва въпроса, затова реши да го отклони в погрешна посока.

— Свързано е с терористично разследване.

Тишина.

— Разбирам.

— Тероризъм – повтори Фийлд зад нея, заговаряйки за първи път. Беше ги последвал толкова тихо, че тя почти бе забравила за присъствието му. – Чувам, че го имате много в Ню Йорк.

— Да – каза Хейуърд. – Сега разбирате защо не мога да се впускам в подробности.

— Абсолютно.

— Гледаме да не се набива на очи. Ето защо съм тук неофициално, ако разбирате какво искам да кажа.

— Да, естествено – кимна Фийлд. – Ако смея да попитам – има ли нещо общо с роботите?

Хейуърд го огря с бърза усмивка.

— Колкото по-малко се казва, толкова по-добре.

— Да, мадам – кимна офицерът, изчервявайки се от удоволствие, че е познал.

Хейуърд се мразеше, че трябва да изрича подобни лъжи. Това бе лоша политика и ако се разбереше, като нищо можеше да загуби работата си.

— Дайте ми снимката – каза Кринг с предупредителен поглед към подчинения си. – Ще се погрижа да бъде регистрирана и ще ви я върна веднага. – Той пъхна снимката в един плик за доказателства, запечата го и го надписа.

— Мисля, че свършихме тук — каза Хейуърд и се огледа, чувствайки вина за грубата си лъжа. Надяваше се Пендъргаст да не започне да й трие сол на главата.

Тя излезе от тъмната къща във влажния слънчев въздух. Погледна наоколо и забеляза, че улицата завършва до реката на по-малко от четиристотин метра. Инстинктивно се обърна към Кринг, който затваряше входната врата.

— Детектив – каза тя.

Той я погледна.

— Мадам?

— Наясно сте, че не бива да казвате на никого за онова, което току-що обсъждахме.

— Да, мадам.

— Но сигурно също така разбирате сега защо бях сигурна, че този обир е бил имитация.

Кринг потърка брадичката си.

— Имитация?

— Нагласен. – Тя кимна към улицата. – Всъщност, обзалагам се, че ако проверите, ще намерите онази липсваща електроника зад завоя, на дъното на Мисисипи.

Кринг премести поглед от нея към реката и после обратно. Кимна бавно.

— Ще се отбия за снимката този следобед – каза тя, когато се пъхна в Поршето.

50.

Имението „Пенумбра“

Старият прислужник Морис отвори вратата за Хейуърд и тя влезе в тъмните предели на къщата. Отново си помисли колко точно си бе представяла мястото, от което произхожда Пендъргаст, западащата предвоенна аристокрация, от разнебитената къща до тъжния стар прислужник в официални дрехи.

— Насам, капитан Хейуърд – каза Морис като се обърна и посочи към салона с ръка. Тя влезе и завари Пендъргаст, седнал пред камината, с малка чашка до дясната си ръка.

— Шери?

Тя пусна куфарчето си на дивана и седна до него.

— Не, благодаря. Не е моят вид питие.

— Нещо друго? Бира? Чай? Мартини?

Тя погледна Морис, не й се искаше да го занимава, но беше изтощена от пътуването.

— Чай. Горещ и силен, с мляко и захар, ако обичате.

С кимане на глава прислужникът си излезе.

Пендъргаст се облегна и прехвърли крак върху крак.

— Как мина пътуването ви до Сиеста Кий и Сейнт Францисвил? – попита той.

— Продуктивно. Но първо, как е Вини?

— Доста добре. Преместването в частната болница не беше съпроводено с инциденти. И втората операция, замяната на клапата в аортата му със свинска, мина добре и той започва да се възстановява.

Тя си отдъхна и усети как от плещите й пада тежък товар.

— Слава богу. Искам да го видя.

— Както споменах преди, това няма да е много далновидно. Дори да му се обадите по телефона може да бъде лоша идея. Изглежда си имаме работа с много умен убиец – който, убеден съм, има някакъв вътрешен източник на информация за нас. – Пендъргаст отпи от шерито си. – Във всеки случай аз току-що получих лабораторните рапорти за перата, които откраднах от плантация „Оукли“. Птиците наистина са били заразени с вирус на птичи грип, но съвсем малката проба, която успях да получа, беше прекалено разредена, за да се култивира. Въпреки всичко изследователят, когото наех, направи важно наблюдение. Вирусът е невроинвазивен.

Хейуърд въздъхна.

— Ще трябва да ми го обясните.

— Крие се в човешката нервна система. Той е силно невровирулентен. И това, капитане, е последното парченце от пъзела.

Чаят пристигна и Морис наля една чаша.

— Продължавайте.

Пендъргаст се изправи и застана пред камината.

— Папагалският вирус разболява човека точно както всеки грипен вирус. И както много вируси, той се крие в нервната система като начин да избегне кръвния поток и така – човешката имунна система. Но ето тук приликите свършват. Защото този вирус също така оказва ефект върху нервната система. И ефектът е във висша степен необичаен: той повишава мозъчната активност, ускорява развитието на интелекта. Моят изследовател – един извънредно умен човек – ми каза, че това може да бъде причинено от увеличена пропускливост на нервните пътища. Виждате ли, вирусът прави нервните окончания малко по-чувствителни – кара ги да се възбуждат много по-бързо, по-лесно и с по-малко стимули. Горящи от нетърпение да действат, тъй да се каже. Но вирусът също така потиска производството на ацетилхолин в мозъка. И изглежда тази комбинация от ефекти в края на краищата разбалансира системата, поразявайки жертвата, като претоварва сензорните неврони с входящи импулси.

Хейуърд замръзна. Това беше прекалено, дори за обичайната задълбоченост на Пендъргаст.

— Сигурен ли сте?

— Ще бъде необходимо допълнително изследване, което да потвърди теорията, но това е единственият отговор, който пасва. – Той спря за малко. – Помислете сама за момент, капитан Хейуърд. Седите на диван. Усещате налягането на кожата срещу гърба си. Усещате топлината на чашата чай в ръката си. Можете да помиришете печеното агнешко филе, което ще ни бъде поднесено на вечеря. Можете да чуете различни звуци: щурци, пойни птици в дърветата, огъня в камината, Морис в кухнята.

— Разбира се – каза Хейуърд. – Какво имате предвид?

— Изпитвате всички тези усещания, и вероятно още стотици други, ако спрете и им обърнете внимание. Част от мозъка ви – таламусът, за да съм точен – действа като регулировчик, уверявайки се единствено, че съзнавате усещанията, които са важни в момента. Представяте ли си какво би било, ако нямаше регулировчик? Щяхте да бъдете бомбардирана постоянно от усещания, неспособна да игнорирате някое от тях. И ако за кратко това може да повиши когнитивната функция и креативност, за дълъг период то ще ви докара до лудост. В буквалния смисъл. Това се е случило на Одюбон. Случило се е и на семейство Дуейн – само че много по-бързо и силно. Вече подозирахме, че лудостта на Одюбон и на семейство Дуейн е била нещо повече от случайно съвпадение – просто нямахме връзката. До сега.

— Папагалът на Дуейн – каза Хейуърд. – Той също е имал вируса. Точно както папагалите, откраднати от плантация „Оукли“.

— Именно. Съпругата ми сигурно е открила този изключителен ефект случайно. Осъзнала е, че болестта на Одюбон трябва да го е променила дълбоко и като епидемиолог е разполагала със средствата да разбере защо. Гениалността й е била в осъзнаването, че това не е било само психическа промяна, причинена от досега със смъртта; това е било физическа промяна. Питате каква е била нейната роля във всичко това: имам причини да вярвам, че тя може, водена от най-добри намерения, да е занесла откритието си в някоя фармацевтична компания, която се е опитала да разработи лекарство от него. Лекарство за повишаване на творческата активност или това, което днес се нарича „умно“ хапче.

— И какво се е случило с това лекарство? Защо не е било разработено, според вас?

— Когато научим това, мисля че ще сме много по-близко до отговора на въпроса защо съпругата ми е била убита.

Хейуърд заговори отново, бавно:

— Разбрах днес, че Блеклетър е бил консултант в няколко фармацевтични компании, след като напуснал „Доктори с крила“.

— Отлично. – Пендъргаст отново закрачи. – Готов съм за рапорта ви.

Хейуърд накратко преразказа пътуването си до Флорида и Сейнт Францисвил.

— И Бласт, и Блеклетър са били убити с дванайсеткалиброва пушка със скъсена цев. Влязъл е в къщата, убил е жертвите, после напуснал мястото и взел няколко неща, за да изглежда като обир.

— Кои фармацевтични компании е консултирал Блеклетър?

Хейуърд отвори куфарчето си, извади кафяв плик, измъкна от него един лист и му го подаде.

Пендъргаст отиде до нея и го взе.

— Изровихте ли някои от предишните контакти или колеги на Блеклетър?

— Само един – снимка на стара изгора.

— Отлично начало.

— Като заговорихме за Бласт, има нещо, което не разбирам.

Пендъргаст остави снимката настрана.

— Да?

— Ами – съвсем очевидно е, че същият човек, убил Блеклетър, е убил и него. Но защо? Той не е имал нищо общо с този птичи грип, нали?

Пендъргаст поклати глава.

— Не, не е имал. И това е много добър въпрос. Предполагам, че е свързано с разговора, който Хелън някога е провела с Бласт. Бласт ми каза, че когато я попитал за „Черната рамка“ и какви са нейните причини да я иска, тя казала: „Не искам да я притежавам, искам само да я изследвам“. Сега знаем, че Бласт е казвал истината. Но, разбира се, който и да е организирал убийството на жена ми, не е можел да знае какво е било изречено в този разговор. Тя може да му е казала повече – може би много повече. За Одюбон и за птичия грип, например. И ако е така, от съображения за сигурност, Бласт е трябвало да умре. Не е бил голяма риба, но все пак е бил риба.

Хейуърд поклати глава.

— Това е ужасно.

— Наистина ужасно.

В този момент Морис влезе с израз на отвращение върху лицето.

— Господин Хъдсън е тук да ви види, сър.

— Изпрати го да влезе.

Хейуърд гледаше как един нисък, набит мъж с тренчкот, мека шапка и костюм на тънки райета, влезе в стаята с угоднически вид. Той изглеждаше с всеки свой сантиметър като карикатура на частен детектив от черен филм, какъвто очевидно мислеше, че е. Лора се зачуди, че Пендъргаст би могъл да има каквито и да било отношения с такъв тип.

— Надявам се, че не ви прекъсвам – мазно каза карикатурата, наведе глава и свали шапката си.

— Съвсем не, господин Хъдсън. – Тя забеляза, че Пендъргаст не я представи. – Носите ли списъка на фармацевтичните компании, за който ви помолих?

— Да, сър. И посетих всяка една от тях…

— Благодаря. – Пендъргаст взе списъка. – Моля ви, изчакайте в източния салон, където ще приема рапорта ви след малко. – Той кимна към Морис. – Настанете удобно господин Хъдсън с безалкохолна напитка. – Възрастният прислужник изведе мъжа в коридора.

— Какво, по дяволите, извършихте, че го направихте толкова… – Хейуърд търсеше правилната дума. – Смирен?

— Вариант на Стокхолмския синдром. Първо заплашвате живота му, след това с огромно великодушие го спасявате. Бедният човечец направи грешката да се скрие в гаража ми със заредено оръжие в един доста зле замислен опит за шантаж.

Хейуърд потрепера, спомняйки си ясно защо намираше Пендъргастовите методи за толкова отблъскващи.

— Както и да е, сега работи за нас. И първата задача, която му дадох, беше да направи списък на всички фармацевтични компании в радиус от петдесет мили около къщата на семейство Дуейн – по причина, че петдесет мили е най-голямото разстояние, което един избягал папагал би могъл да прелети. Единственото, което остава, е да го сравните с вашия списък от компании, консултирани от Блеклетър. – Пендъргаст вдигна двата листа хартия. Лицето му внезапно доби студен израз. Той свали листовете и очите му срещнаха нейните.

— Имаме съвпадение – каза той. – „Лонджитюд Фармасютикълс“.

51.

Батон Руж

Къщата, в приятно жълта мазилка с бял перваз, се намираше в хубав квартал в покрайнините на Спениш таун в Батон Руж, с малка градина отпред, преливаща от лалета. Лора Хейуърд последва Пендъргаст по тухлената пътека към входната врата. Тя погледна голямата табелка, на която се четеше „Никакви търговски агенти“. Това не предвещаваше нищо добро и тя се раздразни, че Пендъргаст беше отхвърлил предложението й да се обадят предварително и да си насрочат среща.

Един дребен мъж с рядка коса отвори вратата, поглеждайки ги през кръглите си очила.

— Мога ли да ви помогна?

— Вкъщи ли си е Мери Ан Роблет? – попита Пендъргаст с най-медения си южняшки акцент, раздразвайки Хейуърд още повече. Тя отново си напомни, че не прави това заради него, а заради Вини.

Мъжът се поколеба.

— За кого да й предам?

— Алойзиъс Пендъргаст и Лора Хейуърд.

Поредно колебание.

— Да не би да сте… някакви религиозни деятели?

— Не, сър – каза Пендъргаст. – Нито пък продаваме нещо. – Той изчака с приятна усмивка на лицето.

Мъжът след моментно колебание извика през рамо:

— Мери Ан? Двама души те търсят. – Той изчака на вратата, но не ги покани да влязат.

Миг по-късно на вратата се появи жизнена жена, закръглена, с едър бюст, сребристата й коса бе с грижливо направена прическа.

— Да?

Пендъргаст се представи още веднъж, като в същото време извади от костюма си значката на агент от ФБР, отвори я пред нея с гладко движение и после я затвори и я върна някъде във вътрешността на черния плат. Хейуърд забеляза още в началото, че вътре в значката бе пъхната сачмата, която тя бе взела от къщата на Блеклетър.

По лицето на Мери Ан Роблет изби червенина.

— Може ли да поговорим с вас насаме, госпожо Роблет?

Тя се развълнува, неспособна да отговори, а червенината й стана още по-плътна.

Мъжът, очевидно съпругът й, се въртеше подозрително отзад.

— Какво има? – попита той. – Кои са тези хора?

— Агенти от ФБР.

— ФБР? ФБР! За какъв дявол са тук? – Той се обърна към тях. – Какво искате?

Пендъргаст заговори.

— Господин Роблет, става въпрос за нещо напълно рутинно, няма защо да се тревожите. Но е конфиденциално. Трябва да поговорим със съпругата ви няколко минути, това е всичко. А сега, госпожо Роблет, може ли все пак да влезем?

Тя отстъпи от вратата, лицето й беше напълно червено.

— Има ли място в къщата, където бихме могли да говорим насаме? – попита Пендъргаст. – Ако нямате нищо против.

Госпожа Роблет възвърна гласа си.

— Можем да отидем в кабинета.

Те я последваха в малка стая с две дебели кресла и диван, с бял килим от стена до стена и огромен плазмен телевизор в дъното. Пендъргаст затвори вратата, докато господин Роблет се въртеше в коридора намръщен. Госпожа Роблет седна важно на дивана, оправяйки подгъва на роклята си. Вместо да заеме един от столовете, Пендъргаст седна до нея на дивана.

— Моите извинения, че ви обезпокоихме – каза той с нисък, приятен глас. – Надяваме се, че няма да отнемем повече от няколко минутки от времето ви.

След известно мълчание жената каза:

— Предполагам, че сте дошли заради… смъртта на Морис Блеклетър.

— Точно така. Откъде знаете?

— Четох за това по вестниците. – Грижливо конструираното й лице вече изглеждаше така, сякаш започва да се разпада.

— Много съжалявам – каза Пендъргаст, като извади малко пакетче кърпички от сакото си и й предложи една. Тя я взе и попи очите си. Правеше героични усилия да се владее.

— Не сме тук, за да ви съдим за миналия ви живот или да разваляме брака ви – продължи Пендъргаст тихо и с благ тон. – Трябва да е трудно да скърбите тайно за някого, с когото преди сте били близки. Нищо, което говорим тук, няма да стигне до съпруга ви.

Тя кимна, попивайки отново очите си.

— Да. Морис беше… беше чудесен мъж – каза тя тихо, после гласът й се промени, стана рязък. – Да свършваме с това.

Хейуърд се размърда неловко. По дяволите Пендъргаст и неговите методи, помисли си тя. Такъв вид разпити трябва да се провеждат в официална обстановка: полицейски участък със записващи уреди.

— Разбира се. Запознахте се с д-р Блеклетър в Африка, нали?

— Да – кимна тя.

— При какви обстоятелства?

— Бях медицинска сестра в Либървилската баптистка мисия в Габон. Намира се в Западна Африка.

— А съпругът ви?

— Беше старши пастор в мисията – каза тя с нисък глас.

— Как се срещнахте с д-р Блеклетър?

— Наистина ли е необходимо? – прошепна жената.

— Да.

— Той ръководеше малка клиника близо до мисията в „Доктори с крила“. Когато избухваше епидемия в западната част на страната, трябваше да лети в саваната, за да ваксинира селяните. Това беше много, много опасна работа и когато се нуждаеше от помощ, понякога и аз отивах с него.

Пендъргаст сложи успокоително ръка върху нейните.

— Кога започнаха отношения помежду ви?

— По средата на първата ни година там. Това трябва да е било преди двайсет и две години.

— А кога завършиха?

Дълга тишина.

— Не са завършвали. – Гласът й секна.

— Разкажете ни за работата му тук, в Щатите, след като е напуснал „Доктори с крила“.

— Морис беше епидемиолог. Много добър епидемиолог. Работеше за доста фармацевтични компании като консултант, помагайки им в създаването и разработването на ваксини и други лекарства.

— Била ли е сред тях „Лонджитюд Фармасютикълс“?

— Да.

— Някога казвал ли ви е нещо за работата си при тях?

— Пазеше в тайна по-голямата част от консултантската си работа. Имаше много „шт! тихо!“, индустриални тайни и всякакви подобни. Но интересното е, че споменахте тази компания, защото е ставало дума за нея няколко пъти. Повече, отколкото за другите.

— И?

— Работи там около година.

— Кога беше това?

— Може би преди единадесет години. Престана изведнъж. Нещо ставаше там, което не му харесваше. Беше ядосан и уплашен – а, повярвайте ми, Морис не беше от тези, дето лесно се плашат. Спомням си една вечер говореше за изпълнителния директор на компанията. Казваше се Слейд. Чарлс Джей Слейд. Помня как каза, че този човек бил дявол и че знакът за това, че наистина е такъв, била способността му да увлича и други хора във водовъртежа. Това беше думата, която използва, водовъртеж. Спомням си как го изгледах. Морис внезапно спря да говори за „Лонджитюд“ малко след като напусна, и никога вече не го чух да ги споменава.

— После не е ли работил при тях?

— Никога. Компанията банкрутира почти веднага след неговото напускане. За щастие, бяха му платили.

Хейуърд се приведе напред.

— Извинете, че ви прекъсвам, но откъде знаете, че са му платили?

Мери Ан Роблет обърна към нея сивите си очи, влажни и зачервени.

— Той обичаше сребърни изделия. Антики. Отиде и прахоса цяло състояние за една частна колекция, а когато го попитах как си я е позволил, ми каза, че е получил голяма премия от „Лонджитюд“.

— Голяма премия. След година работа. – Пендъргаст помисли малко. – Какво друго каза той за този мъж, Слейд?

Тя се замисли за момент.

— Каза, че бил съсипал една добра компания. Че я разрушил със собствената си безразсъдност и арогантност.

— Срещали ли сте някога Слейд?

— О, не. Никога. Морис и аз никога не сме демонстрирали отношенията си на публично място. Всичко винаги беше… тайно. Чух, че всички се страхували смъртно от Слейд. С изключение на онази Джун.

— Джун?

— Джун Броуди. Изпълнителната секретарка на Слейд.

Пендъргаст помисли известно време. После се обърна към Хейуърд.

— Имате ли други въпроси?

— Намеквал ли е някога д-р Блеклетър какво точно е работил в „Лонджитюд“ или с кого е работил?

— Никога не е говорил за секретни изследвания. Но от време на време е споменавал някои от хората, с които работеше. Обичаше да разказва забавни истории за тях. Чакайте да видя… Паметта ми не е каквато беше. За Джун, разбира се.

— Защо „разбира се“?

— Защото Джун беше толкова важна за Слейд. – Тя направи пауза, отвори уста да каже нещо, после леко се изчерви.

— Да? – притисна я Пендъргаст.

Роблет поклати глава.

След кратка тишина Хейуърд продължи:

— С кого друг е работил д-р Блеклетър в „Лонджитюд“?

— Нека да помисля. Старши вицепрезидентът по научните въпроси, д-р Гордън Грьобел, пред когото Морис директно се отчиташе.

Хейуърд бързо си записа името.

— Нещо по-специално за този д-р Грьобел?

— Ами… Морис няколко пъти каза за него, че е „заблуден“. Заблуден и алчен, ако си спомням правилно. – Тя направи пауза. – Имаше и друг. Един господин Филипс. Денисън Филипс, мисля. Той беше генералният съветник на фирмата.

В малката дневна надвисна тишина. Мери Ан Роблет попи очите си, извади малка кутийка, напудри лицето си, бухна косата си и си сложи червило.

— Животът продължава, както се казва – произнесе тя. – Това ли е всичко?

— Да. – Пендъргаст стана. – Благодаря ви, госпожо Роблет.

Тя не отговори. Последваха я през вратата и излязоха в коридора. Съпругът й беше в кухнята, пиеше кафе. Той скочи и отиде до входната врата, когато ги видя, че се готвят да си тръгнат.

— Добре ли си, скъпа? – попита той, поглеждайки я разтревожено.

— Всичко е наред. Помниш ли онзи мил д-р Блеклетър, който работеше в мисията преди години?

— Блеклетър, летящият доктор? Разбира се, че го помня. Симпатяга.

— Бил е убит в Сейнт Францисвил при обир преди няколко дена. Тези агенти от ФБР разследват случая.

— О, небеса – завъртя глава Роблет, изглеждаше наистина облекчен. – Това е ужасно. Аз дори не знаех, че е живеел в Луизиана. Не се бях сещал за него от години.

— Нито пък аз.

Когато се качиха в Ролса, Хейуърд се обърна към Пендъргаст.

— Това беше изключително добре изпълнено – каза тя.

Пендъргаст наклони глава.

— Щом идва от вас, приемам това за много голям комплимент, капитан Хейуърд.

52.

Франк Хъдсън спря в сянката на едно дърво на пътя пред сградата на Статистиката. Климатизираната вътрешност бе стигнала сибирски температури и излизайки навън, нехарактерната за сезона горещина и влага го караха да се чувства като кубче лед, пуснато в топла супа.

Като остави куфарчето си на земята, той извади една носна кърпичка от горния джоб на сакото и попи голото си теме. Няма такова нещо като зима в Батон Руж, помисли си раздразнено. След като натъпка кърпичката обратно в джоба си, оставяйки открит единия й край, той присви очи на ярката слънчева светлина към паркинга и видя стария си Форд Фалкън. До него една набита, намусена жена в карирано наметало излизаше от очукан Шевролет Нова, и той я видя да затръшва вратата веднъж, после втори път, опитвайки се да я затвори.

— Нещастник – чу той жената да ругае колата, като се опитваше за трети път да я затвори. – Кучи син.

Хъдсън се избърса отново и върна меката шапка на главата си. Беше се спрял малко по-дълго в сянката, преди да влезе в колата си. Задачата, която Пендъргаст му беше дал, беше фасулска работа. Джун Броуди, трийсет и петгодишна. Секретарка, омъжена, без деца, с хубава външност. Всичко това беше в досието. Съпругът работи като фелдшер. Тя самата учи за медицинска сестра, но свършва в „Лонджитюд“. Напредва в службата четиринайсет години. „Лонджитюд“ фалира, тя губи работата си и седмица след това се качва в колата си. Отива с нея до моста „Арчър“ на няколко мили извън града. Изчезва. Собственоръчно написаната бележка, оставена в колата, гласи: „Не издържам повече. Всичко е по моя вина. Простете ми“. Претърсват реката в продължение на седмица, нищо. Това е любимо място за самоубийци, реката е бърза и дълбока, много от телата никога не са открити. Край на историята.

Два часа бе отнело на Хъдсън да събере информацията, да прехвърли досиетата. Притесняваше се, че не е направил достатъчно, за да заслужи петстотиндоларовата си дневна заплата. Може би не трябваше да споменава, че работата му е отнела само два часа.

Досието беше пълно, чак до фотокопие от предсмъртната бележка; агентът от ФБР щеше да е доволен. Тъй като плащането вървеше, той проявяваше находчивост. Това беше прекалено доходна връзка, за да мами мъжа или да се опитва да измъкне още пари.

Хъдсън вдигна куфарчето си и излезе от сянката, влизайки в напечения паркинг.

* * *

С една последна ругатня Нанси Милиган затръшна вратата на автомобила и този път успя. Беше изпотена, изтощена и бясна: бясна на тази необичайна горещина, на старата таратайка и особено бясна на съпруга си. Защо този глупак я бе накарал да изпълнява поръчките му, вместо да си надигне дебелия задник и да си ги изпълнява сам? Защо на Батон Руж му трябваше копие от свидетелството му за раждане на неговата възраст… просто нямаше смисъл.

Тя се изправи и се стресна, когато видя един мъж да стои на паркинга, килнал назад меката си шапка, да бърше темето си и да гледа към нея.

Точно в този момент шапката му изхвърча във въздуха и половината му глава се превърна в каша, изригвайки тъмна течност. В същото време едно остро „лук“ премина през разперените дъбове. Мъжът бавно залитна към земята, прав като дърво, и тялото му се претърколи толкова тежко, сякаш бе дънер, преди да спре. Шапката тупна на бетона, търкаля се няколко метра и после с поклащане спря.

За момент жената остана да стои до колата си, замръзнала. След което извади клетъчния си телефон и набра 911.

— Един човек – каза тя, изненадана от спокойствието в гласа си – току-що бе застрелян на паркинга пред сградата на Статистиката, на авеню „Луизиана“.

В отговор на въпрос от другата страна на линията, тя отговори:

“Да, сигурно е умрял“.

53.

Паркингът и част от близката улица бяха оградени с полицейска лента. Тълпа репортери, новинарски екипи и камери гъмжеше зад синята полицейска барикада, заедно с чули оттук-оттам зяпачи и недоволни шофьори, които не можеха да изкарат колите си от мястото.

Хейуърд стоеше до Пендъргаст зад бариерите и гледаше как детективите вършат работата си. Пендъргаст я беше убедил против волята й, че трябва да останат цивилни и да не се намесват в разследването. Както и да не разкриват, че частния детектив е работил за тях. Хейуърд неохотно се съгласи: да признаят връзката си с Хъдсън би ги въвлякло в безкрайна писмена работа, разпити и трудности; това щеше да попречи на работата им и да ги изложи на медиен интерес. Изводът: това на свой ред би гарантирало, че никога няма да намерят нападателя на Вини и убиеца на този мъж – очевидно същия човек.

— Не разбирам – каза Хейуърд. – Защо върви след Хъдсън? Ето ни тук, разпитваме всички, бутаме се, разклащаме гърнето, а единственото, което той е направил, е че е взел някакви досиета за Джун Броуди.

Пендъргаст примижа на слънцето, очите му се присвиха, и не каза нищо.

Хейуърд стисна устни и насочи вниманието си към хората от съдебно-медицинския екип, които се бяха привели над горещия асфалт. Приличаха на морски раци, движещи се бавно по дъното на морето. Дотук бяха направили всичко правилно. Добросъвестно, като по учебник, без нито една погрешна стъпка, която би могла да посочи. Хората бяха професионалисти. И може би това не бе изненада; откровено публичното убийство на човек посред бял ден пред държавна сграда не се случваше всеки ден в Батон Руж.

— Да минем оттук – промърмори Пендъргаст. Тя го последва, когато той мина през тълпата и прекоси голямата поляна, ограждаща паркинга, насочвайки се към далечния край на Статистиката. Те спряха пред група тисови дървета, подрязани в удължени форми, напомнящи смачкани кегли за боулинг.

Хейуърд, изпълнена с внезапно подозрение, гледаше как Пендъргаст се приближава към храстите.

— Ето откъде е стрелял убиецът – каза той.

— Откъде знаете?

Той посочи утъпканата пръст около тисовете, покрита с дървесни стърготини.

— Лежал е на това място, следите от двуцевката му още се виждат.

Хейуърд погледна, без да се приближава много и, с известно усилие, най-после забеляза двете почти невидими вдлъбнатини в земята, където натрошените дървесни кори бяха избутани настрани.

— Пендъргаст, знаете ли, че имате възхитително въображение? Откъде, на първо място, знаете, че е стрелял точно оттук? Полицията явно смята, че изстрелът е дошъл от друга посока. – По-голямата част от полицейската активност беше фокусирана по улицата.

— Съдейки по местоположението на шапката. Силата на куршума е блъснала главата на една страна, но шапката е излетяла в резултат от рикоширането на вратните мускули.

Хейуърд завъртя очи.

— Доста неубедително.

Но Пендъргаст не слушаше. Той отново закрачи по поляната, този път по-бързо. Хейуърд тръгна, опитвайки се да го настигне.

Той пресече четиристотинте ярда открито пространство, ограждащо паркинга. Изкусно си проби път през тълпата и стигна до барикадите. Сребристите му очи отново се присвиха на яркото слънце, вглеждайки се в морето от паркирани коли. В ръцете му се появи малък бинокъл и той се огледа.

След това пусна бинокъла в сакото си.

— Извинете… офицери? – Той се наведе над барикадите, опитвайки се да привлече вниманието на двама детективи, които се съвещаваха, наведени над един клипборд.

Те усърдно го игнорираха.

— Офицери? Ало, извинете ме.

Един от мъжете погледна нагоре с явна неохота.

— Да?

— Елате тук, ако обичате. – Пендъргаст направи жест с бялата си ръка.

— Сър, в момента сме заети.

— Моля ви. Важно е. Имам информация.

Хейуърд беше изненадана и раздразнена от носовия му говор, който изглеждаше почти изчислен да провокира скептицизъм. Тя бе положила усилия да се докара пред местните ченгета – и последното нещо, което искаше, беше Пендъргаст да развали всичко.

Детективът се приближи.

— Видяхте ли как се случи?

— Не. Но виждам това. – Пендъргаст посочи към паркинга.

— Какво? – детективът проследи с поглед пръста му.

— Това бяло Субару. На дясната предна врата точно под ръба на прозореца има дупка от куршум.

Детективът присви очи и после се затътри между колите към Субаруто. Наведе се. Миг по-късно вдигна рязко глава, извика към екипа и помаха с ръка.

— Джордж? Джордж! Ела с хората тук. В тази врата има куршум!

Криминалистите изтичаха нататък, докато детективът отиде право към Пендъргаст, внезапно заинтересован, с присвити очи.

— Но как сте видели това?

Пендъргаст се усмихна.

— Имам отлично зрение. – Той се наведе. – И ако бъдете така добър да извините предположението на един неук, случаен наблюдател, бих казал, че – имайки предвид мястото на дупката от куршума и разположението на жертвата – може би си струва да изследвате храстите в югоизточния ъгъл на сградата като вероятно място, от което е дошъл изстрелът.

Очите на детектива проблеснаха, когато ги насочи към сградата и по траекторията, мигновено схващайки геометрията на ситуацията.

— Правилно. – Той махна на двама детективи да се приближат и им заговори с нисък глас.

Пендъргаст започна да се отдалечава.

— Сър? Само минутка, сър.

Но Пендъргаст вече не чуваше, смесен с развълнуваната тълпа. Той тръгна към сградата, следван от Хейуърд, задържана от движещата се маса хора. Но вместо да се насочи към паркираната им кола, той се обърна и влезе в Статистиката.

— Това беше интересен обрат – каза Хейуърд.

— Изглеждаше благоразумно да им бъде оказана някаква подръчна помощ. Всичко, което можем да получим, е добре дошло в този случай. Но, сигурен съм – продължи Пендъргаст, докато приближаваха рецепцията, – че нашият противник може току-що да е направил втория си погрешен ход.

— Който е?

Вместо да отговори, Пендъргаст се обърна към служителката:

— Интересува ни архивът на Джун Броуди. Може би още не е върнат в купчините – знам, че един господин го е гледал по-рано днес.

Докато жената вземаше папката от една количка, Хейуърд се обърна към Пендъргаст.

— Добре. Този път се предавам. Какъв е бил първият погрешен ход?

— Пропуснал ме е в „Пенумбра“ и вместо това е уцелил Винсънт.

54.

Ню Йорк сити

Д-р Джон Фелдър слезе от свидетелската скамейка на изслушването за принудително задържане и седна на мястото си. Избягваше да гледа по посока на Констанс Грийн, обвиняемата; имаше нещо дълбоко смущаващо в твърдия поглед на тези виолетови очи. Фелдър каза каквото трябваше да каже, и каквото беше неговото професионално мнение: че тя е сериозно душевно болна и че трябва да бъде принудително задържана. Това беше теоретично, тъй като вече беше обвинена в убийство първа степен без право на пускане под гаранция, но все пак необходимо изискване в съдебния процес. И, Фелдър трябваше да признае, специално в този случай решението бе във висша степен обосновано. Защото въпреки нейното самообладание, въпреки високата й интелигентност и очевидно ясно съзнание, Фелдър сега бе убеден, че тя е дълбоко ненормална – неспособна да различи правилното от грешното.

Чу се шумолене на хартия и някой си прочисти гърлото, когато съдията завърши изслушването.

— Отбелязвам за протокола – произнесе напевно той, – че представената като душевно болна личност не се е възползвала от законен адвокат.

— Точно така, Ваша чест – каза Грийн предвзето, със скръстени върху затворническата си пола ръце.

— Имате правото да говорите на това обсъждане – каза съдията. – Има ли нещо, което да искате да кажете?

— Понастоящем не, Ваша чест.

— Чухте свидетелските показания на д-р Фелдър, който каза, че според него сте опасна за самата себе си и за другите, и трябва да бъдете принудително задържана в институция за душевно болни. Ще направите ли някакъв коментар на това твърдение?

— Не бих искала да обсъждам специалист.

— Много добре. – Съдията подаде купчина листове на един съдебен служител и получи друга в замяна. – А сега аз имам въпрос. – Той смъкна очилата на носа си и я погледна.

Фелдър беше леко изненадан. Бе присъствал на десетки подобни изслушвания, но рядко, ако не и никога, не се бе случвало съдия да зададе директен въпрос на обвиняемия. Обикновено съдията приключваше с авторитетно заключение, изпълнено с морални напътствия и наблюдения от популярната психология.

— Госпожо Грийн, както изглежда никой не е в състояние да установи вашата идентичност или дори да потвърди съществуването ви. Същото се отнася и до бебето ви. Въпреки старателното проучване, изглежда няма доказателства, че сте родили. Последното е проблем за мен като съдия на вашия процес. Но аз също така се сблъсквам с важни законови последици при задържането ви без номер на социална осигуровка или доказателство, че сте американска гражданка. Накратко, ние наистина не знаем коя сте всъщност.

Той направи пауза. Грийн го погледна внимателно, ръцете й още бяха скръстени.

— Питам се дали сте готова да кажете на този съд истината за вашето минало — каза съдията със строг, но не груб тон. – Коя сте и откъде сте?

— Ваша чест, вече казах истината – отвърна Констанс.

— В този препис посочвате, че сте родена на Уотър стрийт през 1970-та. Но архивите показват, че това не може да е истина.

— То не е истина.

Фелдър усети, че го обхваща досада. Съдията би трябвало да знае по-добре: това беше безплодно, загуба на съдебно време. Фелдър имаше да се грижи за пациенти – да преглежда пациенти.

— Казвате го точно тук, в този препис, който държа в ръката си.

— Не го казвам.

Съдията, раздразнен, започна да чете от преписа:

Въпрос: Кога сте родена?

Отговор: Не си спомням.

Въпрос: Е, разбира се, няма как да си спомняте, но сигурно знаете датата на раждането си?

Отговор: Боя се, че не.

Въпрос: Трябва да е било, ами-и-и… в края на осемдесетте?

Отговор: Смятам, че е било по-скоро в началото на седемдесетте.

Съдията вдигна поглед.

— Казали ли сте, или не сте казали тези неща?

— Казах ги.

— Добре, тогава. Твърдите, че трябва да сте родена в началото на седемдесетте години на Уотър стрийт. Но съдебното проучване доказа, че извън всяко съмнение това е неистина. И във всеки случай изглеждате прекалено млада, за да сте родена преди повече от трийсет години.

Грийн не каза нищо.

Фелдър понечи да стане.

— Ваша чест, мога ли да прекъсна?

Съдията се обърна към него.

— Да, д-р Фелдър?

— Вече основно проучих тази линия на разпит с пациентката. Моите уважения, Ваша чест, ще припомня на съда, че ние нямаме работа с рационален ум. Надявам се да не обидя съда като кажа, че според моето професионално мнение, тази линия на задаване на въпроси няма да доведе до успешен резултат.

Съдията почука по папката с очилата си.

— Може би сте прав, докторе. Да разбирам ли, че най-близкият до семейството, Алойзиъс Пендъргаст, отказва да дойде в съда по тази причина?

— Той отклони да чуе всяка покана, Ваша чест.

— Много добре. – Съдията събра останалите листове, пое си дълбоко дъх и огледа малката, празна съдебна зала. Върна очилата на носа си и се наведе над документите. – Този съд установи… – започна той.

Констанс Грийн се изправи на крака с внезапно почервеняло лице. За първи път тя изглеждаше като че изпитва емоция; всъщност, на Фелдър му се видя ядосана.

— Като се замислих, реших че ще говоря – каза тя; гласът й внезапно придоби острота – Може ли, Ваша чест?

Съдията се облегна и скръсти ръце.

— Ще позволя едно изречение.

— Аз наистина съм родена на Уотър стрийт през седемдесета година – 1870. Ще намерите всичко, което ви трябва в градските архиви на Сентрал стрийт и други – в Нюйоркската обществена библиотека. За мен; за сестра ми Мари, която беше изпратена в мисията „Файв пойнтс“[29] и по-късно убита от сериен убиец; за брат ми, Джоузеф; за родителите ми, които умряха от туберкулоза. Има достатъчно количество информация. Знам го, защото аз лично съм виждала архивите.

Над стаята надвисна тишина. Най-после съдията каза:

— Благодаря, госпожо Грийн. Можете да седнете.

Тя седна.

Съдията прочисти гърлото си.

— Съдът намира госпожа Констанс Грийн, възраст – неизвестна, адрес – неизвестен, за невменяема и представляваща несъмнена опасност за себе си и останалите. По тази причина нареждаме госпожа Констанс Грийн да бъде принудително задържана в „Бедфорд Хилс“ за съответно наблюдение и лечение. Срокът на това задържане е неопределен.

Той удари с чукчето.

— Съдът се разпуска.

Фелдър се изправи, чувствайки се странно обезсърчен. Хвърли поглед към непознатата жена, която бе станала отново и сега от двете й страни стояха двама мускулести гардове. Изправена между тях, тя изглеждаше дребна и едва ли не чуплива. Цветът се бе дръпнал от лицето й, което отново бе станало безизразно. Тя знаеше какво се бе случило току-що – трябваше да знае – и все пак не показваше и най-лек намек за емоция.

Фелдър се обърна и побърза да излезе от съдебната зала.

55.

Салфър, Луизиана

Наетият буик избръмча по лъскавия бетон на междущатско шосе 10. Хейуърд бе включила круиз контрола на сто и двайсет километра в час, въпреки че Пендъргаст промърмори, че със сто двайсет и шест биха пристигнали в града седем минути по-рано.

Този ден вече бяха изминали триста и шейсет километра с буика и тя забеляза, че агентът е станал необичайно раздразнителен. Той не криеше, че не харесва буика и бе предложил повече от веднъж да го сменят с Ролс ройса – предното стъкло, на който бе току-що заменено, – но Хейуърд бе отказала да влезе в него. Не можеше да си представи да води ефективно разследване, докато се разкарва наоколо с Ролса, и се питаше защо Пендъргаст използваше такъв претенциозен автомобил за работа. Да шофира спортната кола на съпругата му беше достатъчно лошо; след двайсет и четири часа на волана Хейуърд я бе върнала в гаража и бе настояла да наемат някое не чак толкова интересно, но определено по-анонимно превозно средство.

Пендъргаст изглеждаше явно раздразнен, че първите две имена от списъка на Мери Ан Роблет не доведоха до нищо: единият бе отдавна умрял, другият излезе невменяем, и отгоре на това в болница, на животоподдържащи системи. Сега бяха на път към третия и последен. Денисън Филипс IV, бивш генерален съветник на „Лонджитюд“, пенсиониран и живеещ спокоен живот на Бонви драйв в района на кънтри клуба „Бейю Глейд“ на Салфър. Името и адресът вече бяха създали представа в главата на Хейуърд за член на определено малобройно общество на южняшка аристокрация: надут, самомнителен, алкохолик, лукав и преди всичко неотзивчив. От дните й в Луизианското полицейско управление познаваше този тип хора много добре.

Тя видя знака за отклонението към Салфър и намали, преминавайки в дясното платно.

— Доволен съм, че се сдобихме с досие на нашия господин Филипс – каза Пендъргаст.

— Излезе чист.

— Наистина – дойде резкият отговор. – Имам предвид досието на господин Денисън Филипс V.

— Синът му? Искате да кажете онзи, осъден за наркотици?

— Доста сериозно е: притежание на повече от пет грама кокаин с цел продажба. Забелязах също така в досието, че е кандидатствал право в Университета на Луизиана.

— Аха. Бих искала да го видя как ще влезе в правното училище с това досие. Няма как да станеш адвокат с углавно престъпление.

— Човек би допуснал – провлачи Пендъргаст, – че семейството е с връзки и има причина да вярва, че архивът ще бъде заличен, когато Денисън Пети навърши двайсет и една години. Най-малкото – бях сигурен че са имали такова намерение.

Хейуърд отклони поглед от пътя, за да изгледа Пендъргаст. В очите му гореше твърд блясък, когато произнесе последните думи. Можеше само да си представи как е планирал да се справи с това. Щеше да упражни натиск, да заплаши, че ще попречи на всеки опит досието да бъде заличено, може би дори да намекне, че ще съобщи на пресата и ще направи невъзможен всеки опит за Денисън Филипс да се присъедини към юридическата фирма на баща си… освен ако дъртакът не проговореше, и то не проговореше много щедро. Повече от всякога й се искаше Вини да беше тук, вместо да се възстановява в болница „Калтроп“. Да работиш с Пендъргаст беше изтощително занимание. За стотен път тя се запита защо точно Вини – ченге от старата школа, като нея самата – поддържа Пендъргаст и неговата подчертана неортодоксалност с такова върховно уважение.

Тя си пое дълбоко въздух.

— Питам се, Пендъргаст, дали бихте ми направили една услуга.

— Разбира се, капитане.

— Позволете ми тогава аз да започна това интервю.

Тя усети очите на агента от ФБР върху себе си.

— Познавам този тип хора много добре – продължи тя. – И имам идея как най-добре да се оправям с тях.

Настъпи мразовито мълчание, преди Пендъргаст да отговори:

— Ще наблюдавам с интерес.

Денисън Филипс IV ги посрещна на вратата на просторния си, превърнат в голф клуб, дом, достатъчно стар, че дърветата, засадени наоколо, да достигнат внушителни размери. Той изглеждаше точно така, както Хейуърд си го беше представяла и толкова идеално олицетворяваше този тип хора, че тя го намрази мигновено. Крепоненото сако на ивици с носната кърпичка от мек индийски плат, пъхната в горния джоб, бледожълтата риза с монограм, разкопчана около врата, зелените панталони за голф и следобедното мартини в ръка допълваха картината.

— Мога ли да попитам за какво се отнася? – провлачи той с префинен акцент, в който всички следи на робско потекло бяха грижливо заличени преди няколко поколения.

— Аз съм капитан Хейуърд от НПУ, преди това от Ню Орлиънското полицейско управление – каза тя, превключвайки на любезния, неутрален тон, който използваше, когато се разправяше с потенциални информатори. – А това е колегата ми, специален агент Пендъргаст от ФБР. – Докато говореше, тя свали значката си и я показа на Филипс. Пендъргаст не си даде труд да направи същото.

Филипс премести поглед от единия към другия.

— Знаете, че днес е неделя, нали?

— Да, сър. Може ли да влезем?

— Може би първо трябва да говоря с адвоката си – каза Филипс.

— Естествено – отвърна Хейуърд, – това е ваше право, сър, и ние бихме го изчакали колкото е необходимо, за да дойде. Но сме тук неофициално с няколко бързи въпроса. Вие не сте по никакъв начин предмет на нашето разследване. Единственото, от което се нуждаем, са десет минути от времето ви.

Филипс се поколеба и после отстъпи встрани.

— В такъв случай, заповядайте.

Хейуърд последва Филипс в къщата, цялата с бели килими, бели тухли, бяла кожа, злато и стъкло. Пендъргаст мълчаливо крачеше отзад. Влязоха в дневна с панорамни прозорци, които гледаха към пътя.

— Моля, седнете. – Филипс седна и сложи мартинито си на един кожен поднос върху странична масичка. Не им предложи питиета.

Хейуърд прочисти гърлото си.

— Вие сте партньор в юридическа фирма „Марстън, Филипс и Лоу“, нали?

— Ако става въпрос за юридическата ми фирма, наистина не мога да отговарям на въпроси.

— И сте бил генерален консултант на корпорация „Лонджитюд“ от и през периода на нейния фалит преди единадесет години?

Дълга тишина. Филипс се усмихна и като сложи ръце на коленете си, стана.

— Съжалявам, но сме отвъд момента, в който се чувствам комфортно без юридическо представяне. Бих ви предложил да се върнете с призовка. Ще ви отговоря на въпросите в присъствието на адвокат.

Хейуърд стана.

— Както желаете. Съжалявам, че ви обезпокоихме, господин Филипс. – Тя направи пауза. – Предайте нашите поздрави на сина ви.

— Познавате сина ми? – дойде бързият отговор, без никакъв намек за тревога.

— Не – каза Хейуърд. Те вървяха към входната врата.

Когато ръката й докосна бравата, Филипс най-после попита с много студен глас:

— Тогава защо го споменавате точно сега?

Хейуърд се обърна.

— Мога да видя, господин Филипс, че сте джентълмен от Стария Юг. Праволинеен човек на старомодните ценности, който оценява директността.

Филипс посрещна това с известна предпазливост.

Хейуърд продължи, изкусно променяйки гласа си по южняшки маниер, нещо, което обикновено потискаше:

— Ето защо ще бъда откровена с вас. Тук съм по специална поръчка. Нужна ни е информация. И сме в позиция да помогнем на сина ви. Относно присъдата му за дрога, имам предвид.

Това бе посрещнато с мъртва тишина.

— За всичко това са взети своевременни мерки – каза Филипс най-накрая.

— Ами, виждате ли – зависи.

— Зависи от какво?

— От това доколко откровен ще се окажете.

Филипс се намръщи.

— Не разбирам.

— Вие притежавате информация, която е много важна за нас. Колегата ми, агент Пендъргаст… нека кажа само, че двамата с него имаме разногласия за това как е най-добре да се извлече тази информация. Той и Бюрото са в състояние да се уверят, че досието на сина ви не е заличено. Агент Пендъргаст е на мнение, също така, че това е най-лесният начин да се гарантира вашата помощ. Като държи досието на сина ви нечисто, попречвайки му да бъде приет в правно училище – или най-малкото заплашвайки да му попречи да кандидатства – той вярва, че може да ви принуди.

Хейуърд направи пауза. Филипс ги изгледа последователно. Една вена на слепоочието му започна да пулсира.

— Аз, от друга страна, бих предпочела да си сътрудничим. Виждате ли, все пак съм работила в местната полиция. Навремето бях една от тях. И съм в състояние да помогна да се изчисти досието на сина ви. Да направя така, че той да влезе в правното училище, да стане адвокат, да се присъедини към вашата фирма. На мен ми се струва, че така би било добре за всички. Вие какво мислите?

— Ясно: класическата практика – доброто ченге и лошото ченге – изсумтя Филипс.

— Добре изпитан и верен метод.

— Какво искате да знаете? – попита Филипс с тънък глас.

— Работим по един стар случай и имаме причина да вярваме, че можете да ни помогнете. Както споменах, става дума за „Лонджитюд Фармасютикълс“.

Странно изражение прекоси лицето на Филипс.

— Нямам свободата да обсъждам компанията.

— Това наистина е безобразие. И ще ви кажа защо. Изказването на това възпрепятстващо становище – и то от вашата уста! – може само да затвърди мнението на моя колега, че неговият начин на действие е именно правилният начин. Ще бъда затруднена – а синът ви никога няма да получи юридическа титла.

Филипс не отговори.

— Безобразие е също така, защото тук агент Пендъргаст е в състояние както да помогне, така и да навреди. – Хейуърд направи кратка пауза, за да схване той думите й. – Виждате ли, ще ви е нужна помощта на ФБР, ако искате да поправите досието на сина си. С такава присъда за дрога… ами, както можете да си представите, ще трябва да се погрижите за федерално досие в добавка към местната канцеларска работа.

Филипс преглътна.

— Говорим за незначителна присъда за дрога. ФБР не би се заинтересувало от това.

— Притежание с цел продажба. Това автоматично води до досие. – Тя кимна бавно. – Бидейки корпоративен адвокат, може би не сте го знаели. Повярвайте ми, това досие си седи някъде в някой шкаф като бомба със закъснител, която чака да разбие бъдещето на сина ви.

Пендъргаст стоеше до нея, без да помръдва. Той не беше казал и дума по време на целия разговор.

Филипс облиза устните си, навлажни ги с мартинито и издиша.

— Какво точно искате да знаете?

— Разкажете ни за експериментите с птичия грип в „Лонджитюд“.

Ледените кубчета в мартинито издрънчаха, когато ръката на Филипс се разтрепера.

— Господин Филипс? – подтикна го Хейуърд.

— Капитане, ако говоря с вас за това, и фактът се разчуе, това ще доведе до моята смърт.

— Нищо няма да се разчуе. И нищо няма да ви сполети. Имате думата ми.

Филипс кимна.

— Но трябва да ни кажете цялата истина. Такава е сделката.

Последва тишина.

— И ще му помогнете? – попита Филипс накрая. – Ще изчистите досието му – и на местно, и на федерално равнище?

Хейуърд кимна.

— Лично аз ще се погрижа.

— Много добре. Ще ви кажа каквото знам. Което, боя се, не е много. Аз не участвах в групата с птичия грип. Очевидно те…

— Те?

— Става въпрос за тайна група в „Лонджитюд“. Създадена преди тринайсет или четиринайсет години. Имената се пазеха в тайна – единственото, което знаех, беше на д-р Слейд. Чарлс Джей Слейд, изпълнителният директор. Той я оглавяваше. Опитваха се да създадат ново лекарство.

— Какво лекарство?

— Такова, което да стимулира способността на мозъка или да лекува, развито от щам на птичия грип. Беше много секретно. Наляха маса пари и време в него. После всичко пропадна. Компанията затъна във финансови неприятности, започна да си спестява усилията, протоколите за безопасност не се спазваха. Станаха злополуки. Проектът беше прекратен. После, точно когато изглеждаше, че най-лошото е минало, избухна пожар, който разруши Комплекс шест и уби Слейд и…

— Един момент – прекъсна го Пендъргаст, заговаряйки за първи път. – Искате да кажете, че д-р Слейд е мъртъв?

Мъжът го погледна и кимна.

— И това беше само началото. Не много време след това секретарката му извърши самоубийство, а компанията фалира. Беше истинско бедствие.

Настъпи кратка тишина. Поглеждайки към Пендъргаст, Хейуърд забеляза израз на изненада и – може би разочарование? – върху обикновено безизразното му лице. Явно това беше неочаквано развитие.

— Слейд хуманитарен доктор ли беше? – попита Пендъргаст.

— Беше с докторска степен.

— Разполагате ли с негова снимка?

Филипс се поколеба.

— Би трябвало да я има в старата ми папка с годишния доклад.

— Моля ви, донесете я.

Мъжът стана и изчезна през една врата, водеща в библиотеката. Няколко минути по-късно се върна с годишния доклад, който отвори и подаде на Пендъргаст. Агентът погледна снимката, отпечатана отпред, над посланието на изпълнителния директор, и го подаде на Хейуърд. Тя с изненада спря очи върху един поразително красив мъж: изсечено лице, буйна бяла коса над две пламенни кафяви очи, изпъкнало чело и брадичка с трапчинка в средата – с тази външност този човек приличаше повече на филмова звезда, отколкото на директор.

След няколко минути Хейуърд остави доклада настрана и продължи:

— Щом проектът е бил толкова секретен, защо са ви замесили в него?

Колебание.

— Споменах злополуката. Бяха използвали папагали в лабораторията за отглеждане и тестване на вируса. Един от папагалите избяга.

— И прелетя блатото Блек Брейк, заразявайки едно семейство в Сънфлауър. Семейство Дуейн.

Филипс я погледна с интерес.

— Изглежда знаете много.

— Продължавайте, моля.

Той отпи нова глътка от питието си, ръцете му продължаваха да треперят.

— Слейд и групата решиха да оставят… ъ-ъ-ъ… експеримента да протече спонтанно. Когато проследиха птицата, разбирате ли, вече и без това беше прекалено късно – семейството е било заразено. Така че оставиха нещата да се случат, да видят дали новия щам на вируса, който бяха развили, ще действа.

— Но той не подейства.

Филипс кимна.

— Семейството умря. Не веднага, разбира се. По онова време ме включиха, постфактум, да ги запозная с юридическите последствия. Бях ужасен. Бяха виновни в огромно нарушение на закона, в извършването на многобройни углавни престъпления, включително убийство по невнимание. Юридическото и криминално разкритие беше катастрофално. Казах им, че не съществува юридически начин да извъртят нещата така, както биха искали. И те го покриха.

— А вие така и не сте съобщили?

— Бих нарушил неприкосновеността на клиента.

Пендъргаст заговори отново.

— Как започна пожарът? Онзи, в който умря Слейд?

Филипс се обърна отново към него.

— Застрахователната компания проведе разследване. Беше инцидент, неправилно съхранение на химикали. Както казах, по онова време компанията изобщо не спазваше правилата за безопасност, за да пести пари по всички възможни начини.

— А останалите от групата, работеща по птичия грип?

— Не знам имената им, но чух, че те също умрели.

— И все пак някой е заплашвал живота ви.

Той кимна.

— Беше по телефона, само преди няколко дена. Човекът, който се обади, не се представи. Изглежда разследването ви е предизвикало вълнение. – Той си пое дълбоко въздух. – Това е, което знам. Казах ви всичко. Никога не съм бил част от експеримента, нито пък имам някаква вина за смъртта на Дуейн. Бях замесен след това, когато трябваше да се търси начин да се оправят нещата.

— Какво можете да ни кажете за Джун Броуди? – попита Хейуърд.

— Беше изпълнителна секретарка на Слейд.

— Как бихте я обрисували?

— Сравнително млада. Привлекателна. Мотивирана.

— Добра ли беше в работата си?

— Дясната ръка на Слейд. Изглеждаше, сякаш има пръст във всичко.

— Какво трябва да означава това?

— Беше силно свързана с всичко, което касаеше ежедневната работа на компанията.

— Означава ли това, че е знаела за тайния проект?

— Както казах, проектът беше дълбоко секретен.

— Но тя е била изпълнителна секретарка на Слейд – намеси се Пендъргаст. – Силно мотивирана. Виждала е всичко, което минава през бюрото й.

Филипс не отговори.

— Що за отношения имаше тя с началника си?

Филипс се поколеба.

— Слейд никога не го е обсъждал с мен.

— Но все пак сте чували слуховете – продължи Пендъргаст. – Отношенията им бяха ли нещо повече от професионални?

— Не бих могъл да кажа.

— Що за човек беше Слейд? – попита Хейуърд след известно време.

Първоначално изглеждаше сякаш Филипс няма да отговори. После предизвикателното изражение върху лицето му омекна и то доби примирен вид.

— Чарлс Слейд беше изумителна комбинация от блестяща интелигентност и необичайна загриженост – примесени с невероятна алчност, дори жестокост. Той сякаш въплъщаваше най-доброто и най-лошото – както повечето изпълнителни директори. В една минута можеше да ридае над леглото на умиращо момче… в следващата да съкрати десет милиона от бюджета и с това да спре развитието на лекарство, което би могло да спаси хиляди.

Настъпи кратка тишина.

Пендъргаст гледаше неотклонно адвоката.

— Да ви говори нещо името Хелън Пендъргаст или Хелън Естерхази?

Адвокатът отвърна на погледа му без ни най-малко да трепне.

— Не. Никога не съм чувал тези имена до този момент. Най-малкото не и докато не се появихте на прага ми, агент Пендъргаст.

* * *

Пендъргаст задържа вратата на буика отворена за Хейуърд. Тя се спря, преди да влезе.

— Виждате ли колко гладко мина?

— Наистина. – Той затвори вратата, заобиколи и също влезе. Раздразнението, което тя бе забелязала по-рано, беше напълно изчезнало. – И все пак съм любопитен.

— За какво?

— За това как ме представихте на нашия приятел Филипс. Казахте му, че съм щял да го заплашвам, като използвам криминалното досие на сина му срещу него. Откъде знаете, че не бих се държал с него така, както вие се държахте?

Хейуърд запали двигателя.

— Познавам ви. Щяхте да заковете бедния човек, като разнищите всеки сантиметър от живота му. Виждала съм ви да го правите преди. Вместо чук, аз използвах морков.

— Защо?

— Защото работи, особено с такъв човек. И ще ми помогне да спя по-добре през нощта.

— Надявам се, че не намирате леглата в „Пенумбра“ неудобни, капитане?

— Ни най-малко.

— Добре. Лично аз ги смятам за повече от сносни. – И когато той обърна лицето си напред, Хейуърд си помисли, че вижда призракът на усмивка да пробягва през него. Внезапно тя осъзна, че може да е сбъркала в предположението си за това как би се държал с Денисън Филипс IV. Но си помисли, че никога няма да узнае.

56.

Ита Бена, Мисисипи

Пътят се виеше през мочурището извън малкия град, с кипарисови дървета от двете страни, слабото утринно слънце се процеждаше през клоните им. Една избеляла табелка, почти потънала в пейзажа, съобщаваше:

ЛОНДЖИТЮД ФАРМАС ЮТИКЪЛ С, ИНК.

Основана през 1966 г.

„Да посрещнем бъдещето с по-добри лекарства“

Буикът се друсаше и вибрираше на лошия път, гумите шляпаха по асфалта. В огледалото за обратно виждане Хейуърд видя да се приближава една точка, която скоро се превърна в Пендъргастовия Ролс ройс. Той бе настоял да вземат две коли тази сутрин, твърдейки че има да прави различни свои разследвания, но тя беше напълно сигурна, че просто си търси извинение да се махне от наетия й буик и да се върне в удобния си Ролс.

Ролсът бързо приближи, надхвърляйки сериозно ограничението за скорост, премина в лявата лента и профуча покрай нея, разтърсвайки буика при разминаването.

Шосето премина в дълъг завой и Хейуърд скоро настигна Ролса, спрял с работещ двигател, пред портите на плантацията; Пендъргаст говореше с охранителя в съседната будка. След един дълъг разговор, в който охранителят отиде до телефона и се върна обратно няколко пъти, двете коли бяха пуснати да минат.

Тя мина покрай табелка, на която се четеше: „Лонджитюд Фармасютикълс, Инк., Лаборатории Ита Бена“ и влезе в паркинга точно когато Пендъргаст проверяваше своя „Лес Байер .45“.

— Нали не очаквате неприятности? – попита тя.

— Човек никога не знае – отвърна Пендъргаст, като върна оръжието в кобура и потупа костюма си.

Обрасла с бурени поляна водеше към комплекс от ниски сгради с жълти тухли, заобиколени от трите страни с блатно езеро, пълно с лилии и плаваща водна леща. През една преграда от дървета Хейуърд можа да види още сгради, някои от които изглеждаха обрасли с бръшлян и в развалини. А зад всичко лежеше изпаряващото се блато Блек Брейк. Гледайки към мочурливата местност, тъмна дори на ярката слънчева светлина, Хейуърд леко потрепера. Беше чувала много легенди за мястото, докато беше малка: легенди за пирати, духове и дори много по-странни неща. Тя плесна един комар върху ръката си.

Последва Пендъргаст в главната сграда. Рецепционистът вече им бе извадил два баджа, един за господин Пендъргаст, а другият за госпожица Хейуърд. Тя закачи своя на ревера си.

— Вземете асансьора до втория етаж, последната врата вдясно – каза сивокосият мъж с широка усмивка.

Когато двамата влязоха в кабинката, Хейуърд отбеляза:

— Не им казахте, че сме полицаи. Отново.

— Понякога е полезно човек да види реакциите, преди да са научили тази подробност.

Хейуърд сви рамене.

— Все пак това не ви ли изглежда прекалено лесно?

— Така е наистина.

— Кой ще проведе разговора?

— Справихте се толкова добре последния път, ще го направите ли отново?

— С удоволствие. Само че този път може да не съм толкова мила. – Тя усети успокоителната тежест на собственото си служебно оръжие, сгушено плътно под мишницата й.

Асансьорът изскърца и се отвори, и когато излязоха, се оказаха в дълъг коридор, покрит с линолеум. Тръгнаха към дъното и стигнаха до една отворена врата, зад която в просторен офис работеше секретарка. Избеляла, но все още елегантна дъбова врата стоеше затворена в отсрещния край.

Хейуърд влезе първа. Секретарката, доста млада и хубавичка, с вързана на опашка коса и ярко червило, вдигна поглед.

— Заповядайте, седнете.

Те седнаха на един тъмносив диван до стъклена масичка, затрупана с популярни списания с оръфани краища. Жената заговори от бюрото си отривисто:

— Аз съм Джоан Фармър, личната секретарка на господин Далкист. Тъй като ще е зает през целия ден, помоли ме да ви попитам с какво бихме могли да ви помогнем.

Хейуърд се наведе към нея.

— Боя се, че вие не можете да ни помогнете, госпожице Фармър. Това може да направи само господин Далкист.

— Както казах, той е зает. Може би ако ми обясните от какво имате нужда…? – Тонът й спадна с няколко градуса.

— Той тук ли е? – Хейуърд кимна към затворената врата.

— Госпожице Хейуърд, надявам се, че съм била ясна, когато казах, че той не трябва да бъде безпокоен. А сега: само още веднъж — как можем да ви помогнем?

— Дойдохме във връзка с проекта за птичия грип.

— Не ми е известен такъв проект.

Хейуърд най-накрая бръкна в джоба си, извади полицейската си значка, сложи я на масата и я отвори. Секретарката трепна, наведе се напред, погледна я, после погледна и тази на Пендъргаст, който бе извадил своята, следвайки примера на Хейуърд.

— Полиция… и ФБР? Защо не казахте в началото? – Тревогата й бързо бе заменена от явно раздразнение. – Моля, изчакайте тук. – Тя стана и почука леко на затворената врата, преди да я отвори и изчезна вътре, затваряйки я плътно зад себе си.

Хейуърд погледна към Пендъргаст. Двамата се изправиха едновременно, приближиха се до вратата и натиснаха бравата.

Озоваха се в приятен, макар и доста спартански офис. Един мъж, който приличаше повече на професор, отколкото на изпълнителен директор, с очила, сако от туид и панталони цвят каки, говореше със секретарката пред едно голямо бюро. Бялата му коса беше грижливо сресана, а белите мустаци над устните му се извиха от раздразнение, когато ги видя да влизат.

— Това е частен офис! – каза секретарката.

— Разбрах, че сте полицаи – каза Далкист. – А сега, ако имате съдебна заповед, бих искал да я видя.

— Нямаме съдебна заповед – отвърна Хейуърд. – Надявахме се да говорим с вас неофициално. В случай, обаче, че е толкова необходимо, ще отидем да вземем.

Колебание.

— Ако знаех за какво се отнася, може да се окаже, че не е необходимо.

Хейуърд се обърна към Пендъргаст.

— Специален агент Пендъргаст, може би господин Далкист е прав и все пак трябва да вземем съдебна заповед. По правилата, както казвам винаги.

— Може би наистина е уместно при това положение, капитан Хейуърд. Разбира се, може да се извади съдебна заповед.

Далкист въздъхна.

— Заповядайте, седнете. Госпожице Фармър, ще се справя, благодаря ви. Моля ви, затворете вратата на излизане.

Секретарката си тръгна, но нито Хейуърд, нито Пендъргаст седнаха.

— А сега, каква е тази работа с птичия грип? – попита Далкист и по лицето му изби червенина. Хейуърд се взираше, но не можа да види проблясък на знание във враждебните му сини очи.

— Тук изобщо не работим по птичи грип – продължи Далкист, като отстъпи назад и се върна зад бюрото си. – Ние сме малка фармацевтична изследователска компания с няколко продукта за лечение на определени колагенови заболявания – това е всичко.

— Преди тринайсет години – каза Хейуърд, – „Лонджитюд“ е провела незаконен изследователски проект, свързан с птичия грип.

— Незаконен? Как така?

— Били са нарушени процедурите за безопасност. Една болна птица е избягала от лабораторията и е заразила местно семейство. Всички умрели, а от „Лонджитюд“ покрили цялата история – както и, предполага се, няколко убийства.

Дълга тишина.

— Това е чудовищно обвинение. Не знам нищо по въпроса. „Лонджитюд“ преживя банкрут преди десет години. Пълна реорганизация. Никой от онова време не е останал да работи тук. Старият управленски екип си замина; намаляхме и сега сме се концентрирали върху няколко същностни продукта.

— Същностни продукти? Какви например?

— Главно лекарства за дерматомиозити и полимиозити. Ние сме малки и фокусирани. Никога не съм чувал тук някога да се е правило каквото и да било, свързано с птичи грип.

— Никой ли не е останал от онова време?

— Никой, доколкото знам. Имахме разрушителен пожар, в който загина бившият изпълнителен директор и цялата лаборатория беше затворена месеци наред. Когато започнахме отново, бяхме всъщност съвсем различна компания.

Хейуърд извади един плик от сакото си.

— Доколкото разбрахме, по времето на вашия фалит, „Лонджитюд“ е спрял изследванията върху няколко важни лекарства и ваксини за сираци. Просто така. Вие сте били единствената лаборатория, която е работила по тези изследвания. И сте оставили милиони болни хора в Третия свят без надежда.

— Ние фалирахме.

— И по този начин сте ги спрели.

— Новият борд ги спря. Лично аз влязох в компанията две години след това. Да не би да е престъпление?

Хейуърд осъзна, че диша тежко. Това не беше добре. Не бяха стигнали до никъде.

— Господин Далкист, данъчните ви декларации показват, че правите почти осем милиона долара годишна печалба. Няколкото ви лекарства са много печеливши. Какво правите с всички тези пари?

— Каквото правят и другите корпорации. Заплати, данъци, дивиденти, режийни, проучване и развитие.

— Извинете, че ви питам, но имайки предвид тази печалба, изследователската ви лаборатория изглежда несъмнено западнала.

— Не позволявайте външният вид да ви заблуди. Оборудването ни тук е на изключително високо ниво. Изолирани сме, така че не гоним красотата. – Той разпери ръце. – Изглежда не ви харесва начина, по който въртим бизнеса си. Може би не харесвате мен. Може би не ви харесва, че правя осем милиона годишно и че сега сме доста печеливша компания. Хубаво. Но сме невинни в това, за което ни обвинявате. Абсолютно невинни. Приличам ли ви на човек, замесен в убийство?

— Докажете го.

Далкист заобиколи бюрото си.

— Първият ми порив беше да ви спра, да ви накарам да вземете съдебна заповед, да се борите със зъби и нокти за нея в съда, да използвам високоплатени адвокати, които да ви бавят и тормозят седмици или месеци наред. Дори и да успеехте, щяхте да получите ограничена съдебна заповед и да се наложи да свършите купища писмена работа. Но знаете ли какво? Няма да го направя. Ще ви пусна да разгледате още сега. Можете да отидете, където пожелаете, да огледате всичко и да получите достъп до всички документи. Нямаме какво да крием. Това удовлетворява ли ви?

Хейуърд погледна Пендъргаст. Лицето му беше неразгадаемо, сребристите му очи – скрити под веждите.

— Определено би било добро начало – каза тя.

Той се наведе над бюрото си и натисна един бутон.

— Госпожице Фармър, моля ви, напишете едно писмо от мое име, даващо на тези двама души пълен, абсолютен и неограничен достъп до всички лаборатории на „Лонджитюд Фармасютикълс“, с инструкции служителите да отговарят на всичките им въпроси изчерпателно и правдиво, и да ги допуснат дори до най-деликатните области и документи.

Той натисна бутона и вдигна поглед.

— Надявам се да ви видя да напускате сградата колкото е възможно по-скоро.

Пендъргаст се обади след дългата тишина.

— Ще видим.

57.

Докато стигнат до далечния край на двора на „Лонджитюд Фармасютикълс“, Хейуърд се почувства изтощена. Далкист беше сдържал думата си: бяха получили достъп до всичко – лаборатории, офиси, архиви. Бяха допуснати да минат дори през отдавна затворените сгради, потънали в боклуци. Никой не ги придружи, нито пък охраната им създаде затруднения; беше им дадена пълна свобода.

И не откриха абсолютно нищо. С изключение на няколко нискостоящи служители, никой в лабораторията не бе останал от времето преди фалита. В архивите на компанията, които стигаха десетилетия назад, не се споменаваше за никакъв проект върху птичи грип. Всичко изглеждаше от ясно по-ясно.

Което направи Хейуърд подозрителна. От практиката си бе научила, че всички – дори най-честните хора – имаха нещо за криене.

Тя погледна към Пендъргаст, докато вървяха по коридора на последната затворена сграда. Не можеше да разчете мислите му по студеното алабастрово лице.

Излязоха през отсрещната врата – пожарен изход, – която простена, когато я отвориха. Тя ги изведе на разбита циментова площадка и неравна поляна. Отдясно лежеше тясно езеро, изоставен блатист ръкав, заобиколен от плешиви кипарисови дървета, обрасли с испански мъх. Право напред през гъстите храсталаци Хейуърд можа да види тухлена стена, покрита с увивни растения, а зад нея – стърчаща, изгорена развалина, скрита в далечния край на двора, заобиколена от трите страни с тъмната непристъпност на блатото Блек Брейк. Зад развалината един кей, изгорял и разрушен, с редица от не повече от няколко пилона, пропадаше в тъмните води на блатото.

Заваля ситен дъждец и тревата скоро се намокри; ниско по небето се търкаляха зловещи облаци.

— Забравих си чадъра – каза Хейуърд, поглеждайки унилите влажни дървета.

Пендъргаст, който се взираше по посока на кея и блатото, бръкна в сакото си. О, не, помисли си тя, само не ми казвайте, че в него има и чадър. Но вместо чадър агентът измъкна малък пакет, съдържащ прозрачни найлонови дъждобрани, един за нея и един за него самия.

За няколко минути прецапаха през поляната към оплетените останки на стара ограда от мрежа, завършваща отгоре с тел. Вратата на оградата, разкривена и счупена, лежеше на земята и те се провряха през една тясна дупка. Оттатък се намираха руините на изгорялата сграда. И тя беше от жълти тухли, като останалите, но покривът бе рухнал, големи овъглени греди стърчаха към небето, рамките на вратите и прозорците представляваха черни дупки с обгорени следи отгоре. Широки килими от кудзу[30] пълзяха по стените и покриваха всички останали повърхности.

Хейуърд последва Пендъргаст през един разбит вход. Детективът спря да изследва лежащата на пода врата, както и самата рамка, а после клекна и започна да си играе с ключалката с някакви шперцове.

— Интересно – каза той, като се изправи.

Подът беше осеян с парченца дърво, а таванът горе отчасти бе хлътнал навътре, позволявайки на слабата светлина да проникне във вътрешността. Няколко лястовици изпърхаха в тъмнината и отлетяха с тревожни крясъци. Миризма на влага обгръщаше всичко. От черните греди капеше вода и образуваше локви по облицования някога с плочки под.

Пендъргаст измъкна малко фенерче от джоба си и освети наоколо. Движеха се във вътрешността, стъпвайки предпазливо по останки; тънкият лъч на фенерчето играеше насам-натам. Преминаха през един сводест вход и продължиха по стар коридор с обгорени стаи от двете страни. На пода се бяха смесили разтопено стъкло и алуминий, заедно с обгорена пластмаса и металните скелети на мебелите.

Хейуърд гледаше как Пендъргаст буквално прелита през тъмните стаи, проучва и оглежда. В един момент той спря пред останките на пълен шкаф и бръкна сред влажната маса от прогорени хартии на дъното на едно чекмедже, измъквайки ги. В средата листовете се бяха запазили цели и той избра няколко от тях.

— „Извършена доставка на Нова Джи“ — прочете гласно той върху един от документите. – Купчина стари митнически декларации.

— Нещо интересно?

Още ровене.

— Малко вероятно. – Като махна няколко обгорени части, той ги пъхна в самозалепващо се найлоново пликче, което на свой ред изчезна в джоба на сакото му.

Стигнаха до голямо централно помещение, откъдето изглежда бе тръгнал пожарът. Таванът липсваше и над развалините се стелеха килими от кудзу, оставяйки могилки и килнати на една страна стебла. Пендъргаст се огледа, после се приближи към едно от тях, протегна ръка, хвана лианата и я дръпна настрани, разкривайки скелета на стара машина, покрита с жици и механизми, чието предназначение Хейуърд не можеше да предположи. Той мина през стаята, издърпа още лиани, разкривайки и друго, стопено и превърнато в скелет, оборудване.

— Някаква идея какво е било това нещо? – попита Хейуърд.

— Един автоклав… инкубатори… а аз бих предположил, че това е било на времето центрофуга. – Той насочи светлината към голяма, полустопена купчина. – А тук имаме останки от ламинарен бокс. Това някога е било първокласна микробиологична лаборатория.

Той изрита встрани някакви парчета и вдигна нещо. То блестеше мътно на светлината и той го пъхна в джоба си.

— Рапортът за смъртта на Слейд – каза Хейуърд, – сочи, че тялото му било намерено в лабораторията. Тя трябва да е точно тук.

— Да. – Пендъргаст освети редица тежки, стопени сандъчета под едно покривало. – И точно тук е започнал пожарът. Химическия склад.

— Мислите, че е бил умишлено предизвикан?

— Определено. Огънят е трябвало да унищожи доказателствата.

— Откъде знаете?

Пендъргаст бръкна в джоба си, извади онова, което преди малко бе вдигнал от пода, и го подаде на Хейуърд. Беше лента алуминий, дълга три четвърти инча, очевидно избегнала пожара. Върху нея беше напечатан един номер.

— Какво е това?

— Неизползван пръстен за птичи крак. – Той го изследва внимателно, после го подаде на Хейуърд. – А също така и не от обичайните. – Той посочи към вътрешния ръб, където можеше ясно да се види една силиконова ивица. – Погледнете. Била е отчупена без съмнение от самонасочващ се трансмитер. Сега знаем как Хелън е проследила папагала. Питах се как е успяла да установи местонахождението на Дуейн, преди семейството да покаже каквито и да било симптоми на птичи грип.

Хейуърд му го върна.

— Ако не възразявате, ще ви попитам какво ви кара да мислите, че пожарът е бил умишлен? Рапортите бяха пределно ясни – не са намерени доказателства за катализатори или нечестна игра.

— Човекът, който е запалил този пожар, е бил топ химик, който е знаел какво прави. Има твърде много съвпадения, за да се вярва, че сградата е изгоряла случайно, веднага след спирането на проекта за птичия грип.

— Тогава кой я е подпалил?

— Бих насочил вниманието ви към силно защитената, някога труднопреодолима обикаляща ограда, специалните, почти неразбиваеми ключалки на вратите, прозорците, които преди са били зарешетени и покрити с матирани стъкла. Сградата, също така, е била отделена от останалите, едва ли не в блатото, защитена от всички страни. Този пожар със сигурност е бил подпален от някого отвътре. От човек с високо ниво на достъп.

— Слейд?

— Пироман да изгори в запален от самия него пожар не е нещо необичайно.

— От друга страна – каза Хейуърд, – пожарът може да е бил предумишлено убийство. Слейд, като шеф на проекта, е знаел прекалено много.

Бледите очи на Пендъргаст се върнаха бавно върху нея.

— И аз мисля така, капитане.

Те стояха в тишината, дъждът капеше през руините.

— Сякаш стигнахме до задънена улица – каза Хейуърд.

Пендъргаст мълчаливо извади найлоновото пликче с обгорената хартия и го подаде на Хейуърд. Тя го огледа. Едно от парчетата представляваше заявка за доставяне на петрита с написана на ръка бележка отдолу, „съгласно заповедта на Ч. Дж. С.“. И то бе подписано с един-единствен инициал: Ч.

— Ч. Дж. С.? Това трябва да е Чарлс Джей Слейд.

— Правилно. И представлява определен интерес.

Тя му го върна.

— Не съзирам важността му.

— Ръкописната бележка очевидно е на Джун Броуди, секретарката на Слейд. Онази, която извършва самоубийство от моста „Арчър“ седмица, след като Слейд умира. Освен това тази бележка, надраскана върху заявката, предполага, че тя не се е самоубила.

— Как, по дяволите, можете да го кажете?

— Случайно имам фотокопие на предсмъртната бележка от досието й в Статистиката, оставена в колата й точно преди тя да се хвърли от моста. – Пендъргаст извади лист хартия от джоба на сакото си и Хейуърд го разгъна. – Сравнете почерка с този на парчето, което току-що открихме: една съвсем рутинна бележка, нахвърляна в офиса й. Много любопитно.

Хейуърд забоде очи в едната, после в другата, като се връщаше отново и отново.

— Но почеркът е съвсем същият.

— Точно това, скъпи ми капитане, е толкова любопитно. – И той пъхна листа обратно в джоба си.

58.

Слънцето бе засенено от завеса мръсни облаци по времето, когато Лора Хейуърд стигна до малката магистрала, излизаща от Ита Бена, и водеща на изток към междущатското шосе. Според нейния GPS обратният път до „Пенумбра“ щеше да отнеме четири и половина часа; щеше да е там преди полунощ. Пендъргаст й беше казал, че до късно ще остане навън. Щеше да се опита да изрови още нещо за Джун Броуди.

Шосето беше дълго и празно. Тя усети, че й се доспива и отвори прозореца, пускайки струя влажен въздух в купето. Колата се изпълни с мирис на нощ и мокра пръст. В следващия град трябваше да спре да си вземе кафе и сандвич. Или може би джолан. Не беше яла от сутринта.

Клетъчният й телефон иззвъня и тя го извади от джоба си.

— Ало?

— Капитан Хейуърд? Обажда се д-р Фоерман от болницата „Калтроп“.

Хейуърд мигновено изстина от сериозната нотка в гласа му.

— Съжалявам, че ви безпокоя вечерта, но се боя, че се налагаше. Състоянието на господин Д’Агоста внезапно се влоши.

Тя преглътна.

— Какво искате да кажете?

— Правим изследвания, но може би ще излезе, че е получил рядък вид анафилактичен шок, свързан със свинската клапа в сърцето му. – Той направи пауза. – За да съм честен, положението изглежда сериозно. Ние… помислихме си, че трябва да ви уведомим.

Хейуърд известно време не бе в състояние да говори. Тя намали, отби встрани от пътя и колата хлътна в мекия банкет.

— Капитан Хейуърд?

— Тук съм. – Тя набра „Калтроп, Ел Ей“ в GPS-a си с треперещи пръсти. – Един момент. – GPS-ът изчисли времето, което щеше да й отнеме шофирането от сегашното й местоположение до „Калтроп“. – След два часа съм при вас. Може би дори по-малко.

— Ще ви чакаме.

Тя затвори телефона и го пусна на пасажерската седалка. Пое си дълбока, накъсана глътка въздух. И после – съвсем неочаквано – изстреля буика и завъртя волана силно на обратния завой, изхвърляйки камъчета зад колата; задницата се залюля на магистралата със скърцане на гуми.

* * *

Джъдсън Естерхази мина през двойните стъклени врати и излезе в топлия нощен въздух, с ръце в джобовете на бялата си докторска престилка; пое си дълбоко въздух. От удобната си позиция в покрития вход на главното фоайе на болницата огледа паркинга. Ярко осветен от натриеви лампи, той минаваше около главния вход и се спускаше от едната страна на малката болница; три четвърти от него беше празна. Една тиха, спокойна вечер в болница „Калтроп“.

Джъдсън насочи вниманието си към тревните площи. Зад паркинга се простираше равна ливада, която се спускаше към малко езеро. В далечния край на болницата имаше парк с пръснати из него групички дървета тупело. Между тях се виеше пътека, отстрани на която на стратегически места имаше гранитни пейки.

Естерхази прекоси паркинга, стигна до края на малкия парк и седна на една пейка; всеки би го взел за пациент или лекар, излязъл за малко на чист въздух. Той лениво зачете имената, изрязани в пейката.

До този момент всичко вървеше по план. Наистина, оказа се много трудно да намери Д’Агоста: Пендъргаст някак си бе успял да му създаде нова идентичност, заедно с фалшиви медицински картони, свидетелство за раждане, всичко. Ако не беше Джъдсъновият достъп до частни фармацевтични регистри, може би никога нямаше да открие лейтенанта. В края на краищата именно свинската клапа се оказа необходимата следа. Той знаеше, че Д’Агоста е бил преместен в кардиологично отделение заради ранено сърце. Предварителният преглед бе показал, че е засегната клапата на аортата му. Нещастникът би трябвало да умре, но когато оцеля въпреки всичко, Джъдсън се досети, че той явно е получил свинска клапа.

По системата не циркулираха много поръчки за свински клапи. Проследяваш свинската клапа, намираш човека. Точно това и беше направил.

Тогава осъзна, че с един куршум можеше да убие два заека. Все пак Д’Агоста не беше първоначалната мишена – но, коматозен и умиращ, лейтенантът би могъл да послужи за много ефективна стръв.

Той погледна часовника си. Знаеше, че Пендъргаст и Хейуърд още работят извън „Пенумбра“; не можеше да са на повече от няколко часа оттук. И, разбира се, щяха да се разтревожат за състоянието на Д’Агоста сега, и щяха да шофират като побъркани към болницата. Моментът беше пресметнат перфектно. Д’Агоста умираше в момента от павулона, който му беше дал, дозата беше във фаталните граници, но така изчислена, че да не го убие веднага. Това му беше хубавото на павулона – дозата би могла да се регулира така, че да удължи драмата на смъртта. Той имитираше много от симптомите на анафилактичния шок и имаше период на полуразпад в организма по-малко от три часа. Пендъргаст и Хейуърд щяха да пристигнат точно навреме за предсмъртното изхъркване – само че, разбира се, те изобщо нямаше да стигнат до смъртното легло.

Естерхази стана и тръгна по тухлената пътека, която водеше към малкия парк. Светлината откъм паркинга не пробиваше далеч, оставяше по-голямата част от района в мрак. Това се оказваше добро място, откъдето да стреля – ако използваше снайперистката пушка. Но, разбира се, това нямаше да стане. Когато двамата дойдеха, щяха да паркират колкото се може по-близо до главния вход, да изскочат и да изтичат в сградата – една продължително движеща се мишена. След провала му с Пендъргаст извън „Пенумбра“ Естерхази не би искал да повтори предизвикателството. Този път нямаше да рискува.

Той се върна обратно към болницата. Входът предлагаше далеч по-проста и недвусмислена възможност. Щеше да се позиционира от дясната страна на алеята, между лампите. Без значение къде паркират Пендъргаст и Хейуърд, те щяха да минат точно покрай него. Щеше да ги посрещне в лекарската си униформа, с клипборд в ръка, наведен над него. Те щяха да са разтревожени, да бързат, а той щеше да е лекар – нямаше да има никакво подозрение. Какво по-естествено? Щеше да ги остави да се приближат, да излезе от зрителното поле на всички, намиращи се от вътрешната страна на двойната стъклена врата. После щеше да измъкне двуцевката с прерязаната цев от бялата си престилка и да стреля право в целта. Двуцевката щеше буквално да отнесе вътрешностите им и спиналните им корди през гърбовете им. После единственото, което той трябваше да направи, беше да извърви двайсет крачки до колата си, да влезе в нея и да се махне.

Преговори наум последователността на действията със затворени очи, отчитайки времето. Плюс-минус петнайсет секунди от началото до края. По времето, когато охранителят на рецепцията се обадеше за помощ и събереше кураж да измъкне навън дебелия си задник, Джъдсън щеше да е заминал.

Това беше добър план. Прост. Безопасен. Мишените му щяха да са с приспана бдителност. Дори легендарно хладнокръвният Пендъргаст щеше да е объркан. Без съмнение мъжът обвиняваше себе си за състоянието на Д’Агоста – а сега добрият му приятел умираше.

Единствената опасност – и тя беше съвсем слаба, – би била, ако някой го заговори или го извика в болницата, преди да е имал време да действа. Но подобен сценарий изглеждаше малко вероятен. Това беше скъпа частна болница, достатъчно голяма, че никой да не го погледне два пъти, когато влиза и показва документите си за самоличност. Беше отишъл право в стаята на Д’Агоста и го бе намерил упоен с болкоуспокоителни, изглеждащ заспал след операцията. Не бяха сложили пазач пред вратата, явно защото смятаха, че достатъчно добре са скрили самоличността му. И той трябваше да признае, че наистина бяха свършили блестяща работа в това отношение, цялата документация беше в ред, всички в болницата мислеха, че това е Тони Спада от Флашинг, Куинс…

Освен това той бе единственият пациент в целия регион, нуждаещ се от четирийсет хиляди доларова свинска клапа.

Той беше инжектирал павулона високо в системата за венозна инфузия. По времето, когато обявяха тревогата, той щеше да е в друга част на болницата. Никой не го беше попитал нищо, нито пък го беше изгледал подозрително. Самият той лекар, Джъдсън Естерхази знаеше точно как да гледа, как да се държи, какво да каже.

Погледна часовника си. След това се отправи към колата си и влезе в купето. Пушката блестеше слабо от пода на пасажерската седалка. Беше я оставил тук, в тъмното, за известно време. После щеше да я скрие под престилката си, да излезе от колата, да заеме позиция между лампите… и да изчака птичките да долетят.

* * *

Хейуърд вече виждаше болницата в края на дългата права алея – триетажна сграда, която светеше в нощта, разположена в средата на широка, издигаща се поляна, многобройните й прозорци се отразяваха във водите на близкото езеро. Тя ускори, пътят се спусна надолу, за да прекоси един поток, после отново се изкачи. Когато стигна до входа, тя рязко намали скоростта, влезе в последния завой преди паркинга и гумите меко изскърцаха по влажния асфалт.

Спря на най-близкото свободно място, отвори вратата и изскочи. Прекоси паркинга на бегом и стигна до покритата алея към входната врата. Веднага видя един лекар, застанал отстрани на алеята между осветените пространства от лампите, който държеше клипборд. Хирургическата маска още стоеше на лицето му – сигурно току-що бе излязъл от операция.

— Капитан Хейуърд? – попита докторът.

Тя се обърна към него, разтревожена при мисълта, че може би чака нея.

— Да, как е той?

— Ще се оправи – дойде леко заглушеният отговор. Докторът небрежно спусна клипборда в една ръка, докато бъркаше под бялата си престилка с другата.

— Слава богу – започна тя и в този момент видя пушката.

59.

Ню Йорк сити

Д-р Джон Фелдър изкачи широките каменни стъпала на главния филиал на Нюйоркската обществена библиотека. Зад него вечерният трафик на Пето авеню представляваше нестроен хор от клаксони и пухтящи двигатели. Той спря за момент между големите каменни лъвове, Пейшънс и Фортитюд[31], за да погледне часовника си и да оправи тънката кафява папка, която бе пъхнал под мишница. След това тръгна към месинговите врати в горния край на стъпалата.

— Съжалявам, сър – каза пазачът, заставайки пред него.

— Библиотеката вече е затворена.

Фелдър извади документите от градската управа и ги показа на мъжа.

— Много добре, сър – кимна пазачът и се дръпна почтително от вратата.

— Подадох заявка за някои изследователски материали – каза Фелдър. – Беше ми казано, че са готови за проучване.

— Можете да се осведомите в Общия отдел за изследвания – отвърна пазачът. – Стая 315.

— Благодаря.

Обувките му отекнаха по пода, когато премина през просторната и ехтяща зала. Беше почти осем вечерта и пещерообразното пространство беше пусто, с изключение на един втори пазач в приемната, който отново провери документите му и посочи към широкото стълбище. Фелдър изкачи мраморните стъпала бавно и замислено. Стигайки на третия етаж, той тръгна по коридора към входа на стая 315.

Стая 315 не беше точната дума за това място. С дължината на почти две градски пресечки, главната читалня се издигаше на петнайсет метра към таваните в стил рококо, покрити със стенописи. Елегантни полилеи висяха над сякаш безкрайни редици от дълги дъбови маси, все още снабдени с оригиналните бронзови лампи. Тук-там и други читатели с допуск в извънработно време седяха на масите, вперили очи в книгите, или тихо потракваха на лаптопите си. Макар покрай стените да стояха подредени стотици томове, те бяха само капка в библиотечното море: на подземното ниво под краката му, както и под зелената повърхност на съседния Брайънт парк, се съхраняваха още шест милиона тома.

Но Фелдър не беше дошъл тук да гледа книги. Бе дошъл за пълното библиотечно течение на сбирката от изследователски материали по генеалогия.

Отиде до пункта за заявки, който разделяше помещението, самият той изработен от орнаментирано дърво и голям колкото къща в предградията. След кратка размяна на реплики, му бе посочена една библиотечна количка, пълна със счетоводни книги и папки. Той я закара до най-близката маса, после седна и започна да разполага материалите върху лакираната дървена повърхност. Те бяха потъмнели и покрити с кафяви петна от годините, но все пак безукорно чисти. Различните документи и комплекти досиета имаха едно общо нещо: бяха датирани от 1870-та до 1880-та и документираха района на Манхатън, в който Констанс Грийн твърдеше, че е израснала.

Дори след присъдата Фелдър не преставаше да мисли за историята на младата жена. Беше абсурдно, разбира се — бълнувания на някой, който напълно е изгубил връзка с реалността. Класически случай на дефинирана самоизмама: психотично разстройство, неспецифицирано.

А и Констанс Грийн не се държеше като типичната личност, напълно загубила връзка с реалността. Имаше нещо в нея, което го объркваше – не, интригуваше.

„Аз наистина съм родена на Уотър стрийт през седемдесета година – 1870. Ще намерите всичко, което ви трябва в градските архиви на Сентрал стрийт и други – в Нюйоркската обществена библиотека… Знам го, защото аз лично съм виждала архивите“.

Не беше ли това някаква следа, която тя им предлагаше: някакво късче информация, което можеше да разбули мистерията? А може би беше вик за помощ? Само грижливо проучване на архивите би могло да даде отговор. Той за миг се запита защо го прави: участието му в случая бе свършило, а той беше много зает човек с успешна частна практика. И въпреки това… осъзна, че е ужасно любопитен.

Един час по-късно Фелдър седна обратно в стола си и си пое дълбоко въздух. Сред купчините пожълтели документи се намираше един списък от преброяването на населението в Манхатън, в който наистина въпросното семейство фигурираше като живеещо на Уотър стрийт № 16.

Като остави листовете на масата, той стана и се спусна надолу по стъпалата към отдела за изследвания по генеалогия на първия етаж. Търсенето му из архивите за поземлена собственост и военна служба удари на камък, щатското преброяване от 1880-та година не показа нищо, но статистиката от 1870-та година бе регистрирала Хорас Грийн като живущ в окръг Патнъм, Ню Йорк. Един преглед на данъчните декларации на окръг Патнъм от предходните години добави още няколко допълнителни щриха.

Фелдър се изкачи бавно по стъпалата и седна на масата. Отвори внимателно кафявия плик, който беше донесъл, и подреди оскъдното му съдържание – добито от Обществения архив – върху гладката повърхност.

Какво точно беше научил до този момент?

През 1870-та Хорас Грийн е бил фермер в Кармел, Ню Йорк. Съпруга, Частити Грийн; една дъщеря Мари, възраст – осем години.

През 1874-та година Нюйоркският отдел по здравеопазване издава смъртен акт за Хорас и Частити Грийн. Смъртта и в двата случая е причинена от туберкулоза. Това оставя три деца – съответно на възраст шестнайсет, седем и пет години – сирачета.

През 1878-а година в полицейските архиви се споменаваше, че Мари Грийн е била обвинена в „шляене по улиците“ – проституция. Според съдебните архиви тя е заявила, че се е опитвала да си намери работа като перачка и шивачка, но че заплащането било недостатъчно да се грижи за себе си и брат си и сестра си. В документите от социалните отдели за същата година се казваше, че Мари Грийн е била затворена в мисията „Файв пойнтс“ за неопределен период. Други архиви нямаше; тя изглежда бе изчезнала.

Друг полицейски архив, от 1880-та, съобщаваше за някой си Кастор Макгиликъти, че е пребил Джоузеф Грийн, десетгодишен, до смърт, хващайки момчето да бърка в джоба му. Присъда: десет долара и шестдесет дена тежък труд в „Гробниците“, по-късно намалени.

Това беше всичко. Последното – и всъщност единствено – споменаване на Констанс Грийн беше в преброителните списъци от 1874-та година.

Фелдър върна документите в папката и я затвори с въздишка. Това беше една достатъчно депресираща история. Изглежда жената, която наричаше себе си Констанс Грийн, се бе възползвала от точно това семейство – и това отделно късче информация – и го беше направила обект на собствените си фантазии. Но защо? От всичките неизброими хиляди, милиони семейства в Ню Йорк сити – много от тях с по-дълги и колоритни истории – защо беше избрала точно това? Възможно ли беше да са били нейни предшественици? Но архивите за семейството изглежда свършваха с това поколение: той не можа да намери нищо, което да подкрепя допускането, че дори един-единствен член на семейство Грийн е оцелял след 1880-та година.

Ставайки от стола си с поредна въздишка, той отиде до бюрото на служителя и поиска няколко дузини местни Манхатънски вестници от края на 1870-та. Прелисти ги безразборно, гледайки равнодушно статиите, съобщенията и обявите. Това беше, разбира се, безнадеждно: не знаеше какво точно търси — всъщност, на първо място, не знаеше защо изобщо гледа. Какво беше това около Констанс Грийн и нейното състояние, което го объркваше толкова? Нали не беше…

Внезапно – докато прелистваше един брой от 1879-та година на таблоида „Ню Йорк Дейли Инкуайърър“ – той спря. На една вътрешна страница беше отпечатана гравюра, озаглавена „Улично дете играе“. Илюстрацията изобразяваше редица жилищни кооперации, мизерни и разхвърляни. Хлапаци с мръсни лице играеха стикбол на улицата. Но отстрани стоеше едно слабо момиче и ги гледаше, хванало метла в ръката. Беше слабо до мършавост и за разлика от другите деца, нейното изражение беше отчаяно, почти уплашено. Но онова, което беше сепнало Фелдър, беше лицето й. Всяка черта от него, всеки детайл, си приличаха с лицето на Констанс Грийн като две капки вода

Фелдър гледа дълго гравюрата. После много бавно затвори вестника със замислено, сериозно изражение.

60.

„Калтроп“, Луизиана

Проехтя бърза серия от изстрели, когато Хейуърд се хвърли встрани, мигновено последвани от тътена на пушката. Тя падна тежко на земята, усещайки последиците от облака сачми, който избухна покрай нея. Изтърколи се, като извади междувременно оръжието си. Но фалшивият доктор вече се беше обърнал и тичаше към паркинга, а бялата престилка се развяваше след него. Тя чу още изстрели и скриптене на гуми, когато един Ролс ройс влетя в паркинга. Видя Пендъргаст, който се беше подал от прозореца на шофьорското място, да стреля с пистолета си като каубой от галопиращ кон.

С писък на спирачки Ролсът нахлу в алеята. Още не спрял, Пендъргаст изскочи от колата и изтича към нея.

— Добре съм! – каза тя, като се опитваше да се изправи. – Добре съм, по дяволите! Вижте – той бяга!

Докато говореше, тя чу да се запалва невидим двигател на паркинга. Една кола се отдалечи със скърцане на гуми и скоро червените светлини на стоповете изчезнаха от алеята.

Агентът й помогна да стане.

— Няма време. Последвайте ме.

Той мина през двойната врата и двамата изтичаха покрай създалата се вече сцена на нарастваща паника и тревога: един охранител се беше навел зад бюрото си и викаше по телефона, рецепционистът и няколко служители лежаха проснати по очи на пода. Без да им обръща внимание, Пендъргаст щурмува другата двойна врата и хвана първия лекар, когото срещнаха.

— Кодът в три двайсет и три – каза той, показвайки значката си. – Било е опит за убийство. Пациентът е бил инжектиран с някакво лекарство.

Докторът, почти без да мигне, произнесе:

— Ясно. Да вървим.

Тримата изтичаха по стъпалата към стаята на Д’Агоста. Вътре група лекари и сестри работеха съсредоточено и почти безмълвно. Мигаха лампички, чуваха се тихи аларми. Д’Агоста лежеше в леглото неподвижен.

Лекарят влезе спокойно в стаята.

— Моля всички за внимание. Пациентът е бил инжектиран с лекарство, което е трябвало да го убие.

Една от сестрите вдигна глава.

— Но… как…?

Лекарят я прекъсна с жест.

— Въпросът е: кое лекарство предизвиква същите тези симптоми?

Последва врява, разгорещена дискусия, размахаха се таблици и статистически данни. Докторът се обърна към Пендъргаст и Хейуърд.

— Тук няма какво повече да правите. Ако обичате, изчакайте отвън.

— Искам да изчакам тук – каза Хейуърд.

— Напълно невъзможно. Съжалявам.

Хейуърд се обърна и в този момент се включи друга аларма; тя видя електрокардиограмата на монитора да преминава в права черта.

— О, боже! – избухна тя. – Моля ви, позволете ми да остана тук, моля ви…

Вратата се затвори решително и Пендъргаст я отведе встрани.

* * *

Чакалнята беше малка и стерилна, с пластмасови столове и един-единствен прозорец, който гледаше навън в нощта. Хейуърд застана до него, втренчила невиждащи очи в черния правоъгълник. Умът й работеше трескаво, но не стигаше до никъде, като повреден мотор. Устата й беше суха, ръцете й трепереха. По бузата й се отрони сълза – от безсилие и ярост.

Тя усети ръката на Пендъргаст върху рамото си. Отстрани я и се дръпна.

— Капитане? – долетя тих глас. – Може ли да ви напомня, че тук е имало опит за убийство – срещу лейтенант Д’Агоста. Както и срещу вас.

Хладният глас проби мъглата на яростта й. Тя тръсна глава.

— Вървете по дяволите и ме оставете на мира!

— Трябва да започнете да мислите по този проблем като полицай. Нуждая се от помощта ви, и то сега.

— Повече не ме интересуват проблемите ви.

— За съжаление, това вече не е мой проблем.

Тя преглътна, взирайки се в тъмнината, стиснала юмруци.

— Ако той умре…

Студеният, почти хипнотизиращ глас продължи;

— Това не е в нашите ръце. Искам да ме слушате внимателно. Искам от вас за момент да бъдете капитан Хейуърд, а не Лора Хейуърд. Има нещо важно, което трябва да обсъдим. Веднага.

Тя затвори очи, чувстваше се вцепенена до мозъка на костите си. Нямаше енергията дори да му откаже.

— Изглежда – каза Пендъргаст, – че имаме работа с убиец, който също така е и лекар.

Тя стисна още по-силно очите си. Беше уморена от всичко, уморена от живота. Ако Вини умреше… Опита се да изхвърли тази мисъл от съзнанието си.

— Бяха взети изключителни мерки за запазване в тайна местоположението на Винсънт. Както изглежда, евентуалният убиец е имал специален достъп до картоните на пациентите, медицинските доставки и фармацевтичните регистри. Съществуват само две възможности. Първата е, че той или тя са членове на екипа, който по настоящем лекува Винсънт, но това би било крайно невероятно съвпадение: те всички са били грижливо проверени. Другата възможност – и онази, която според мен е реалната в случая – е, че Винсънт е бил открит след проследяване на свинската сърдечна клапа, използвана за последната му операция. Нападателят му може дори да е кардиохирург.

Когато тя не каза нищо, той продължи:

— Осъзнавате ли какво означава това? Означава, че Винсънт е бил използван като примамка. Извършителят преднамерено е причинил смъртоносна кома, знаейки, че ще ни подмами да дойдем да го видим. Естествено, той е предполагал, че ще дойдем заедно. Фактът, че не го направихме е единственото, което ни спаси.

Тя продължи да стои обърната с гръб към него, криейки лицето си. Примамка. Вини, използван за примамка. След кратко мълчание Пендъргаст продължи.

— Не можем да направим нищо повече за момента. Междувременно, сигурен съм, че направих решаващ пробив. Проучих убийството на Джун Броуди и открих някои интересни съвпадения. Както знаем, самоубийството е станало само седмица след смъртта на Слейд в пожара. Около месец след това съпругът на Джун казал на техни съседи, че заминава зад граница и повече никой не го видял. Къщата била затворена и най-накрая продадена. Опитах се да го проследя, но следата вече беше напълно изстинала – освен това не мога да намеря никакви свидетелства, че е напуснал страната.

Хейуърд бавно се обърна въпреки волята си.

— Джун е била привлекателна жена. И изглежда, че е имала дългогодишна връзка със Слейд.

— А, ето че се сещате! – сопна се Хейуърд. – Не е било самоубийство. Съпругът й я е убил и е офейкал.

— Има два факта срещу това предположение. Първият е предсмъртното писмо.

— Заставил я е насила да го напише.

— Както знаете, няма признаци на напрежение в почерка. А и има и нещо друго. Не много преди нейното самоубийство, Джун Броуди била диагностицирана за особено скоротечна форма на амиотрофична латерална склероза: болестта на Лу Гериг. Това така или иначе би я убило доста бързо.

Хейуърд помисли.

— Болестта би могла да е в полза на хипотеза за самоубийство.

— Убийство – промърмори Пендъргаст. – Самоубийство. Може би не е нито едното, нито другото.

Хейуърд игнорира типичния коментар в стил „Пендъргаст“.

— Частният ви детектив, Хъдсън, беше убит, докато разследва Броуди. По всяка вероятност това означава, че който и да стои зад всичко това, не ни иска по следите й. Което прави Джун Броуди личност от ключово значение за нас.

Пендъргаст кимна.

— Наистина.

— Какво друго знаете за нея?

— Произходът й не се отличава с нищо особено. Семейство Броуди са били навремето доста богати – петролни пари, – но през 1960-та година петролът свършва и за тях настъпват трудни времена. Джун израства в недоимък, учи в местния общински колеж, завършва като медицинска сестра, но практикува специалността си само няколко години. Може би професията не й е подхождала или просто е искала по-висока заплата като лична секретарка на директор. Във всеки случай приема работата в „Лонджитюд“, където работи през остатъка от живота си. Омъжва се за гаджето си от гимназията, но, изглежда, скоро открива по-интересен обект в лицето на Чарлс Слейд.

— А съпругът?

— Или не е знаел, или се е помирил. – Пендъргаст измъкна кафявата папка от сакото си и й я подаде. – А сега, моля ви, погледнете това.

Тя я отвори и намери няколко пожълтели вестникарски изрезки, пъхнати в найлонови джобове, заедно с една карта.

— Какво е това?

— Току-що казахте, че Джун Броуди е от ключова важност. И аз съм съгласен. Но си мисля, че тук по-скоро има нещо друго от ключова важност – географията.

— География?

— Блатото Блек Брейк, за да съм по-точен. – Пендъргаст кимна към изрезките.

Тя ги прелисти бързо. Бяха предимно местни вестникарски истории за легенди и суеверия около Блек Брейк: за загадъчни светлини нощем, за един водолаз, който изчезнал, истории за заровени съкровища и призраци. Беше чувала много подобни слухове като по-малка. Блатото, едно от най-големите в Юга, беше известно с лошата си слава.

— Помислете – каза Пендъргаст, прокарвайки пръст по картата. – От едната страна на Блек Брейк имате „Лонджитюд Фармасютикълс“. От другата – Сънфлауър и къщата на семейство Дуейн. Имате семейство Броуди, които живеят извън Малфурш, малък град на езерото в източния край на блатата.

— И?

Пендъргаст потупа леко папката.

— И точно тук, посред Блек Брейк, имате Спениш Айлънд.

— Какво е това?

— Семейство Броуди притежават ловен лагер в средата на Блек Брейк, наречен Спениш Айлънд. Без съмнение става дума за остров в смисъла на делта на река: район от по-висока, по-гъста тиня. Самият лагер е бил построен върху колони и креозотни пилони. Фалирал през 1970-та. Лагерът бил затворен и никога не го отворили отново.

Хейуърд го погледна.

— Следователно?

— Вижте тези истории. Всичките са взети от местни вестници в малките градчета, граничещи с блатото: Сънфлауър, Ита Бена и особено Малфурш. За пръв път забелязах тези истории, когато преглеждах вестникарските архиви на Сънфлауър, но тогава не си помислих нищо. Ако проследите по картата тези истории, обаче, ще откриете, че те всички са странно ориентирани към едно и също място – Спениш Айлънд, в самото сърце на блатото.

— Но… но това са само легенди. Колоритни легенди.

— Където има дим, има и огън.

Тя затвори папката и му я върна.

— Това не е полицейска работа; това е игра на предположения. Нямате и един категоричен факт, който да сочи Спениш Айлънд като място, което представлява интерес в този случай.

Лек проблясък се появи в очите на Пендъргаст.

— Преди пет години група природозащитници изчистили едно старо, незаконно сметище в блатото отвъд Малфурш. Знаете ги тези сметища навсякъде из Юга, където хората стоварват старите си коли, хладилници, всичко, което не им трябва. Едно от нещата, които изтеглили от тинята, било автомобил. Естествено, тръгнали по следите на регистрационния номер, за да открият собственика. Но не го намерили.

— На кого е била колата?

— Била регистрирана на Чарлс Броуди. Съпругът на Джун. Последната кола, която е притежавал. Бих предположил, че това е била колата, която е шофирал, когато е казал, че отива… зад граница.

Хейуърд замръзна, отвори уста да заговори, но после я затвори.

— А има и друго – нещо, което ме безпокоеше, откак го видях тази сутрин. Помните ли онзи изгорял кей, който видяхме в „Лонджитюд“? Онзи зад Комплекс шест?

— Какво за него?

— Защо, за бога, на „Лонджитюд Фармасютикълс“ ще му е нужен кей на блатото Блек Брейк?

Хейуърд помисли за момент.

— Възможно е да е отпреди „Лонджитюд“.

— Възможно е. Но на мен ми изглежда от същото време като корпорацията. Не, капитане: всичко – особено този кей – сочи към Спениш Айлънд като наш следващ междинен пристан.

Вратата на чакалнята се отвори и докторът се отправи към тях. Още преди Хейуърд да успее да попита, той заговори.

— Ще се оправи – каза мъжът, почти неспособен да овладее въодушевлението си. – Разбрахме го навреме. Павулон, силен мускулен релаксант. Това е било лекарството, с което е бил инжектиран. Имаше липсващи количества от медицинските запаси.

Хейуърд усети мигновено, че й се завива свят. Тя хвана единия стол отстрани и се свлече върху него.

— Слава богу.

Докторът се обърна към Пендъргаст.

— Не знам как точно сте разбрали, че в системата му е впръскано нещо, но това ви предположение му спаси живота.

Хейуърд погледна към агента от ФБР. Това не й беше хрумнало.

— Обадихме се на местните власти, разбира се – продължи докторът. – Ще са тук всеки момент.

Пендъргаст пъхна папката в сакото си.

— Отлично. Боя се, че трябва да тръгваме, докторе. Изключително спешно е. Ето визитната ми картичка; дайте я на полицията да ми се обадят. И нека наредят непрекъсната охрана за пациента. Съмнявам се, че убиецът ще направи друг опит, но човек никога не знае.

— Да, господин Пендъргаст – кимна докторът, вземайки картичката му, украсена с емблемата на ФБР.

— Нямаме време за губене – каза Пендъргаст, обърна се и се отправи към вратата.

— Но… какво ще правим сега? – попита Хейуърд.

— Отиваме на Спениш Айлънд, разбира се.

61.

Имението „Пенумбра“

Тъмнината покри с мантията си старото имение. Тежки облаци затъмниха пълната луна и одеяло от неестествена за сезона горещина легна над късно-зимния пейзаж. Дори блатните насекоми изглеждаха сънливи, прекалено лениви, за да се обадят.

Морис премина тихо през първия етаж на плантаторската къща, надниквайки в различните стаи и уверявайки се, че прозорците са затворени, лампите – угасени и всичко е наред. Като спусна резето на входната врата и завъртя ключа, той отново плъзна поглед наоколо и след това тръгна към стъпалата.

Звънът на телефона от масичката в коридора наруши тишината.

Морис го погледна стреснато. Тъй като продължаваше да звъни, той забърза натам и протегна възлестата си и покрита с вени ръка към слушалката.

— Да?

— Морис? – Беше гласът на Пендъргаст. Имаше лек, но постоянен страничен шум, като порив на вятър.

— Да? – произнесе Морис отново.

— Исках да ви уведомя, че тази вечер изобщо няма да се приберем вкъщи. Уверете се, че сте пуснали резето на кухненската врата.

— Много добре, сър.

— Можете да ни очаквате по някое време утре вечер. Ако се наложи да закъснеем още, ще ви се обадя.

— Разбрах. – Морис направи пауза за момент. – Къде отивате, сър?

— Малфурш. Малко градче край блатото Блек Брейк.

— Много добре, сър. Лек път.

— Благодаря ви, Морис. Ще се видим утре.

Линията прекъсна и Морис остави слушалката. Спря за момент, загледан в нея, като мислеше. После я вдигна отново и набра един номер.

Телефонът звънна няколко пъти, преди един мъжки глас да отговори.

— Ало? – каза Морис. – Господин Джъдсън, сър?

Гласът в другия край отговори утвърдително.

— Обажда се Морис от плантация „Пенумбра“. Добре съм, благодаря. Да. Да, току-що се чух с него. Те тръгват към блатото Блек Брейк. В един град на име Малфурш. При положение, че се безпокоите за него, помислих си, че ще искате да знаете. Не, не каза защо. Да. Много добре, сър. Пак заповядайте. Лека нощ.

Той отново остави слушалката, после отиде в дъното на къщата и затвори кухненската врата, както му беше наредено. След един последен поглед се върна в главния коридор и се изкачи по стълбите към втория етаж. Нямаше по-нататъшни прекъсвания.

62.

Малфурш, Мисисипи

Майк Вентура се изкачи към прогнилите докове от външната страна на „Тайни’с Бейт енд Бар“. Беше уродлива, разнебитена дървена постройка, стърчаща на колове, и Вентура можеше да чуе звуците на кънтри музика, крясъци и дрезгави смехове, носещи се над водата.

Той вкара плоскодънната си лодка за риболов на костур в един от няколкото празни хелинга, изключи двигателя, изскочи и я върза. Беше полунощ и „Тайни’с“ се тресеше, доковете бяха пълни с всевъзможни водни съдове, от скъпи „БасКетс“ до отвратителни шперплатови лодчици. Малфурш, помисли си той, може и да беше скапан град, но тук все още знаеха какво значи да си прекараш добре. Той облиза устни, мислейки си, че една ледена и един шот „Джак Даниълс“ винаги са били първият закон в бизнеса – преди истинският бизнес да е започнал.

Едва преминал през вратите, бе нападнат от звуците и миризмите на „Тайни’с“: оглушителната музика, бирата, неонът, дървените стърготини, влагата и дъхът на блатото, проникващ изпод пилоните отдолу. Щандът с храните от ляво и барът от дясно бяха част от същото хамбарообразно пространство. Предвид късния час лампите бяха угасени на щанда за стръв, където големи хладилници и туби пазеха асортимента от жива примамка, с които „Тайни’с“ толкова се славеше: пълзящи гадини, омари, пиявици, червеи, мицел и какво ли още не.

Вентура се придвижи до бара и веднага самият Тайни, барман и собственик – огромна и тлъста човешка планина – плесна долу една халба „Къърс“ със залепнали към вътрешната й страна кубчета лед, последвана веднага от едно двойно „Джак Даниълс“.

Вентура кимна в знак на благодарност и вдигна уискито, гаврътна го и го прокара с глътка „Къърс“.

Майната му, какво като не беше точно онова, дето му е предписал докторът. Беше прекарал в блатото прекалено дълго. Когато изпи бирата си, той огледа старата дупка с изненадващо чувство на привързаност. Това бе едно от последните места, където не се налагаше да гледа надрусани, педерасти или янки. Всички бяха бели и не беше нужно човек да се обяснява, всички наоколо се познаваха, така си беше от памтивека, така и щеше да бъде винаги, амин.

Стената зад бара беше окичена със стотици картички, снимки на дървари с брадви, и по-скорошни снимки на риби и лодки, струпан на куп улов, подписани доларови банкноти, въздушна гледка на Малфурш от дните, когато е бил процъфтяващ център за всичко – от дървосекачи на кипариси, до ловци на крокодили. От времената, когато всеки е имал сносна лодка и пикап, и къща, която наистина е струвала нещо. Преди ония да превърнат половината блата в мъртва зона.

В проклета, шибана пустош.

Вентура пресуши бирата и преди дори да е успял да помоли, пред него издрънча втора халба, заедно с нова чаша „Джак Даниълс“. Тайни го познаваше добре. Но вместо да се залови за нея веднага, Вентура обмисли неотложния бизнес в момента. Щеше да се наслаждава, а и да направи големи пари от това – и то без да си изцапа ръцете. Очите му се отклониха към многобройните антиприродозащитнически лозунги, окачени на стената: „Сиера клуб, пръждосай се по дяволите“, „Подкрепете блатата – нахранете алигаторите с природозащитници“ и така нататък. Със сигурност това беше добър план.

Той се наведе над бара и направи знак към собственика.

— Тайни, искам да направя важно съобщение. Имаш ли нещо против да спреш музиката?

— Нямаш проблем, Майк. – Тайни отиде до стереоуредбата и я изключи. Почти веднага заведението утихна, вниманието на всички се насочи към бара.

Вентура се измъкна от стола си и без да бърза тръгна към средата на бара, каубойските му ботуши отекваха по износените дъски.

— О, Майк! – извика някой и се чуха няколко пиянски изръкоплясквания и подсвирквания. Вентура не обърна внимание. Той беше добре позната личност, бивш окръжен шериф, човек заможен, но никога надменен. От друга страна, винаги се стараеше да не се смесва много с беднотията, да спазва известна официалност. Те уважаваха това.

Той закачи палци в колана си и огледа с бавен поглед мястото. Всички чакаха. Не се случваше всеки ден Майк Вентура да говори на хората. Изумително как всичко бе стихнало. Това го накара да изпита задоволство, чувство, че е достигнал в живота си етап на уважение и реализация.

— Имаме проблем – каза той и ги остави няколко секунди да схванат. После продължи: – проблем във формата на двама човека. Природозащитници. Пристигат тук тайно, за да огледат този край на Блек Брейк. Да видят дали не могат да обявят за природен резерват и останалата част от Блек Брейк и Лейк Енд.

Той огледа групата. Чу се мърморене, дюдюкане, нечленоразделни викове на неодобрение.

— Лейк Енд? – провикна се някой. – Да ги вземат мътните!

— Точно така. Край на риболова на костур. Край на лова. Край на всичко. Само резерват, така че онези кучи синове от „Сдружение Дива природа“ да могат да идват тук с каяците си и да гледат птиците. – Той изплю думите.

Надигна се силен хор от дюдюкания и освирквания и Вентура вдигна ръка за тишина.

— Първо забраниха сечта. После завзеха половината мочурище. Сега говорят да вземат и останалото, заедно с езерото. Накрая нищо няма да остане. Спомняте ли си последния път, когато направихме както искаха? Как ходихме на изслушванията, протестирахме, писахме писма? Спомняте ли си всичко това? Какво се случи?

Други викове на неодобрение.

— Точно така. Наведоха ни надолу и по-нататък знаете!

Рев. Хората наскачаха от столовете си. Вентура отново вдигна ръце.

— А сега слушайте. Ще са тук утре. Не се знае точно кога, но сигурно ще е рано. Един висок, много слаб приятел в черен костюм и жена. Ще отидат в блатото на разузнаване.

— Разузнаване? – повтори някой.

— Да огледат. Като истински учени. Само двамата. Но идват тайно – тези страхливи кучи синове знаят, че няма да посмеят да си покажат истинските лица тук.

Този път тишината беше застрашителна.

— Точно така. Не знам за вас, хора, но аз пиша писма. Ходя на съдебни дела. Наистина ги слушам тези янки-кълвачи да ми казват какво да правя със собствената си риба и дървета, и земя.

Внезапно се надигна ново кресчендо от викове. Бяха го схванали накъде бие. Вентура бръкна в задния си джоб, извади пачка пари и я разклати.

— Не очаквам някой да работи безплатно. – Той плесна пачката върху мръсната маса. – Ето заплащането, ще има още от там, откъдето идват тези. Знаете приказката: каквото потъне в блатото – никога не излиза. Искам всички вие да разрешите този проблем. Направете го заради себе си. Защото ако не го направите, някой друг ще го направи и тогава може да целунете онова, което остане от Малфурш на сбогуване, да продаде пушките ви, да подари къщите ви, да вдигне пикапите ви и да се вози с педерастите в Бостън и Сан Франциско. Това ли е, което искате?

Виковете на неодобрение се усилиха, наскачаха още хора. Една маса падна на пода.

— Бъдете готови за тези природозащитници, чувате ли? Погрижете се за тях. Погрижете се за тях добре. Каквото потъне в блатото — никога не излиза. — Той се огледа, после вдигна ръка, навеждайки глава. – Благодаря ви, приятели мои, и лека нощ.

Мястото избухна в ярост, точно както Вентура знаеше, че ще стане. Той го игнорира, тръгна към вратата, мина през нея и се отправи във влажната нощ към дока. Можеше да чуе врявата вътре, гневните гласове, ругатните, звука на музиката, която идваше отзад. Знаеше, че по времето, когато онези двамата пристигнат, поне няколко от момчетата щяха да са изтрезнели достатъчно, за да направят онова, което трябваше да направят. Тайни щеше да се погрижи за това.

Той отвори клетъчния си телефон и позвъня.

— Джейсън? Току-що разреших малкия ни проблем.

63.

Хейуърд излезе на яркото слънце и отиде на мотелския балкон. Видя Пендъргаст долу на двора да товари куфара си в багажника на Ролса. Беше необичайно горещо за началото на март, слънцето печеше като лампа на врата й и тя се запита дали всички тези години живот на Север я бяха размекнали. Тя смъкна сака си по циментовите стълби и го хвърли в багажника до куфара на Пендъргаст.

Вътрешността на колата беше прохладна и свежа, кремавата кожа — студена. Малфурш се намираше на шестнайсет километра по-нататък по пътя, но вече не бяха останали мотели в умиращия град; този беше най-близкият.

— Направих някои проучвания за блатото Блек Брейк – каза Пендъргаст, когато излязоха на тясното шосе. – Това е едно от най-големите и най-диви блата в Юга. Простира се на почти седемдесет хиляди акра и граничи с едно езеро на изток, познато като Лейк Енд и редица блатисти разклонения и канали на запад.

Хейуърд установи, че й е трудно да внимава. Вече знаеше повече за блатото, отколкото й се искаше, а ужасът от предишната нощ бе замъглил ума й.

— Нашата дестинация, Малфурш, се намира от източната страна на малък полуостров. „Малфурш“ на френски ще рече „лошо разклонение“, а за блатистото разклонение би трябвало да означава: ръкав със застояла вода, който на ранните френски заселници е приличал на устие на река. Мочурището навремето е имало едни от най-големите кипарисови гори в страната. Около шейсет процента от тях са били изсечени през 1975-та, когато западната половина от блатото е обявена за екосистема, в която не се позволяват моторизирани водни съдове.

— Откъде научихте всичко това? – попита Хейуърд.

— Намирам за забележително, че дори в най-лошите мотели имат безжичен интернет.

— Разбирам. – Този човек никога ли не спеше?

— Малфурш е умиращ град – продължи той. – Загубата на дърводобивната и дървопреработвателна промишленост го е ударила здраво, а обявяването на огромната водна пустош за екозона е съкратило сериозно ловния и риболовния бизнес. Местните едва се държат.

— Тогава може би пристигането ни с Ролс ройса няма да е най-добрата идея – ако искаме да окуражим хората да говорят.

— Напротив – промърмори Пендъргаст.

На кръстовището нямаше табелка и те трябваше да спрат и да попитат за посоките. Скоро след това минаха покрай няколко разнебитени дървени къщи с килнати покриви и дворове, пълни със стари коли и боклуци. Отминаха една варосана църква, последвана от още бараки, а после пътят се отвори към разбита главна улица, обляна в слънце, която се спускаше към редица докове на буренясало езеро. На практика всичките складове бяха затворени, наплютите от мухи стъкла на прозорците бяха покрити с хартия или варосани, на много от тях се виждаха избелели табелки „Отдава се под наем“.

— Пендъргаст – каза внезапно Лора, – има нещо, което не разбирам.

— И какво е то?

— Цялата тази работа е лудост. Искам да кажа, прострелването на Вини, опитът да ме убият. Убийството на Бласт и на един господ знае кого другиго. От много време съм ченге и знам – наистина го знам, – че има по-лесен начин да се правят тия неща. Това е прекалено крайно. Историята е с дванайсетгодишна давност. Като се опитват да убият ченгета, те привличат повече внимание към себе си – а не обратното.

— Права сте – съгласи се Пендъргаст. – Крайно е. Винсънт изказа подобно твърдение за лъва. Което загатва за нещо голямо. И аз го намирам за доста показателно… а вие?

Той паркира на малък паркинг нагоре по улицата. Те излязоха на свирепото слънце и се огледаха. Група мърляво облечени мъже се мотаеха около хелингите за лодки и всички се обърнаха и ги изгледаха изпитателно. Хейуърд усети остро впечатлението, което Ролсът беше направил, и отново се зачуди на Пендъргастовата настоятелност да шофира такава кола при разследванията си. От друга страна, нямаше смисъл да идват с две коли тук, а тя бе оставила наетия си автомобил в болницата.

Пендъргаст закопча черния си костюм и се огледа, хладен както винаги.

— Ще се спуснем ли долу до хелингите да побъбрим с онези джентълмени?

Хейуърд сви рамене.

— Не ми изглеждат много словоохотливи.

— Словоохотливи – не. Но може би откровени. – Пендъргаст тръгна по улицата, движеше се бързо. Мъжете ги гледаха с присвити очи как се приближават.

— Добър ден, господа – произнесе Пендъргаст с най-медения си, първокласен нюорлиънски акцент, покланяйки се леко.

Тишина. Страховете на Хейуърд се засилиха. Това изглеждаше възможно най-лошият начин да се получи информация. Враждебността беше толкова плътна, че можеше направо да се реже с нож.

— Колежката ми и аз сме тук за разглеждане на забележителностите. Любители сме на птици.

— Птици – повтори един от мъжете. Той се обърна и го каза отново на групата. – Птици.

Тълпата се разсмя.

Хейуърд примига. Това беше пълен провал. Тя улови движение с ъгълчето на окото си и погледна натам. Друга група хора излизаше мълчаливо от една подобна на хамбар сграда върху креозотни пилони, непосредствено до доковете. Написана на ръка табелка оповестяваше, че това е „Тайни’с Бейт енд Бар“.

Един необикновено дебел мъж застана последен на изхода. Подобната му на куршум глава беше обръсната, а той носеше потник, разтегнат до предела си от огромен търбух; ръцете му висяха като пушена шунка и – благодарение на слънцето – бяха със същия цвят. Той си проправи път през тълпата и се насочи право към дока, както изглежда упълномощената фигура в групата, спирайки точно пред Пендъргаст.

— С кого имам честта? – попита Пендъргаст.

— Името ми е Тайни – каза той, като изгледа Пендъргаст и Хейуърд отгоре до долу с малките си хлътнали очички. Не протегна ръка.

Мъничък, помисли си Хейуърд. Сигурно.

— Аз се казвам Пендъргаст, а това е колежката ми Хейуърд. Вижте, Тайни, тъкмо казвах на тези джентълмени тук, че искаме да отидем да разгледаме птиците. Търсим рядкото червенокоремчесто рибарче на Ботолфс, за да попълним списъците си. Разбрахме, че можело да се намери навътре в блатото.

— Така ли?

— И се надяваме да говорим с някого, който познава блатото и може да ни посъветва.

Тайни пристъпи напред, наведе се и изплю тютюнев сок толкова близко до краката на Пендъргаст, че част от него изпръска върховете на обувките му.

— О, драги, струва ми се, че изцапахте обувките ми – каза Пендъргаст.

На Хейуърд й се прииска да се свие. Всеки идиот можеше да види, че вече са изгубили тълпата, че няма да получат никаква смислена информация от тези хора. А сега можеше да има и стълкновение.

— Така изглежда – провлачи Тайни.

— Може би вие, господин Тайни, бихте могли да ни помогнете?

— Не – дойде отговорът. Мъжът се наведе напред, сви дебелите си устни и изпрати надолу нова струя тютюнев сок, този път право върху обувките на Пендъргаст.

— Струва ми се, че го направихте нарочно – каза Пендъргаст, гласът му беше висок и дрезгав в напразно възмущение.

— Правилно ви се струва.

— Е – обърна се агентът към Хейуърд, – имам странното чувство, че не сме желани тук. Мисля, че трябва да си вършим работата другаде. – За нейно огромно удивление той се насочи обратно по улицата към Ролса и тя трябваше да подтичва, за да го настигне. Зад тях проехтя дрезгав смях.

— И ще отминете това просто така? – попита тя.

Пендъргаст спря до колата. Някой беше надраскал с боя

върху капака: „Да ви го начукам, природозащитници“. Той влезе в купето със загадъчна усмивка.

Хейуърд отвори отсрещната врата, но не влезе.

— Какво, по дяволите, си мислите, че правите? Дори не започнахме да получаваме информацията, която ни трябва!

— Напротив, те бяха повече от красноречиви.

— Постъпиха вандалски с колата ви, плюха върху обувките ви!

— Влезте — каза той твърдо.

Тя се пъхна вътре. Пендъргаст зави и с изскърцване на гуми те се насочиха към изхода на града.

— Това ли е? Бягаме?

— Скъпи ми капитане, някога да сте ме видели да бягам?

Тя млъкна. Скоро Ролсът намали и за нейна изненада сви в алеята на църквата, покрай която бяха минали по-рано. Пендъргаст паркира пред къщата встрани от божия дом и излезе. Като изтри обувките си в тревата, той се понесе към верандата и натисна звънеца. След малко един мъж отвори вратата. Беше висок и тънък като вейка, с тежки черти, бяла брада, но без мустаци. На Хейуърд й напомни за Абрахам Линкълн.

— Пастор Грег? – възкликна Пендъргаст и стисна ръката му. – Аз съм Ал Пендъргаст, пастор на енория Хемхойбшън към Южната баптистка църква. Приятно ми е да се запознаем! – Той разтърси ръката на объркания свещеник с върховен ентусиазъм. – А това е сестра ми Лора. Може ли да поговорим с вас?

— Ами-и-и… разбира се – заекна пастор Грег, съвземайки се бавно от изненадата. – Заповядайте.

Те влязоха в прохладните предели на спретната къща.

— Заповядайте, седнете. – Грег още изглеждаше объркан; Пендъргаст, от друга страна, се разположи в най-удобния стол и прехвърли крак връз крак, сякаш си е вкъщи.

— Лора и аз не сме тук по църковни дела – каза той, като извади един стенографски бележник и химикалка от джоба си. – Но чух за вашата църква и за репутацията ви на гостоприемен човек, и ето ни тук.

— Разбирам – предпазливо каза Грег, като очевидно съвсем не разбираше.

— Пастор Грег, в свободното ми от пасторски задължения време, имам едно развлечение: аз съм аматьор историк, колекционер на митове и легенди, ровя се в прашните ъгълчета на забравената южняшка история. Всъщност, пиша книга. „Митове и легенди за Южните блата“. Затова съм тук. – Пендъргаст произнесе последното триумфално, след което се облегна назад.

— Колко интересно – пророни Грег.

— Когато пътувам, винаги първо търся местния пастор. Той никога не ме разочарова, никога.

— Радвам се да го чуя.

— Защото местният пастор познава хората. Той знае легендите. Но като божи човек, не е суеверен. Не се влияе от такива неща. Прав ли съм?

— Ами, истина е, че човек чува разни истории. Но те са точно това, пастор Пендъргаст: истории. Аз не им обръщам голямо внимание.

— Правилно. Иначе това блато, Блек Брейк, е едно от най-големите и най-легендарни в Юга. Знаете ли го?

— Естествено.

— Чували ли сте за място в блатото, наречено Спениш Айлънд?

— О, да. То не е в действителност остров, разбира се – по-скоро тинест район и с плитка вода, където кипарисовите дървета никога не са били сечени. Намира се в средата на блатото, девствени гори. Никога не съм го виждал.

Пендъргаст започна да си записва.

— Казват, че имало стар риболовен и ловен лагер там.

— Напълно вярно. Принадлежеше на семейство Броуди, но беше затворен преди трийсет години. Предполагам, че вече е изгнил в блатото. Така става с изоставените сгради, знаете.

— Има ли някакви истории за Спениш Айлънд?

Той се усмихна.

— Разбира се. Обичайните измислици за духове, слухове, че мястото се обитавало от незаконни заселници и се използвало за контрабанда на наркотици – такива неща.

— Измислици за духове?

— Местните непрекъснато говорят за средата на блатото, където се намира Спениш Айлънд: необясними светлини през нощта, странни шумове, все от този сорт. Преди няколко години в блатото изчезна един водолаз. Намериха наетата от него надуваема лодка да се носи по разклонението недалеч от Спениш Айлънд. Предполагам, че се е напил и е паднал във водата, но местните хора разправят, че бил убит или е хванал блатна лудост.

— Блатна лудост?

— Ако човек прекара прекалено много време в блатото, го хваща, и може да полудее. Така казват хората. Макар да не вярвам съвсем в тази работа, трябва да кажа, че това е едно… плашещо място. Лесно е да се изгубиш в него.

Пендъргаст си записа всичко с изражение, говорещо за явен интерес.

— Ами светлините?

— През нощта, знаете, излизат водолази и понякога се връщат с истории за необясними светлини, които минават през блатото. А според мен просто се виждат едни други. Трябва ти светлина, за да се гмуркаш. А може и да е природен феномен, блатен газ или нещо такова.

— Отлично – каза Пендъргаст, записвайки си в същото време. – Точно такова нещо търсех. Друго?

Окуражен, Грег продължи:

— Непрекъснато се говори за гигантски алигатор в блатото. За повечето от южните блата се носят такива легенди, както – сигурен съм – знаете. И понякога те се оказват истина – в блатото Конрой в Тексас преди няколко години беше прострелян един алигатор, дълъг над осем метра. Ядял цял елен, когато бил убит.

— Интересно – пророни Пендъргаст. — И ако някой иска да посети Спениш Айлънд, как трябва да стигне до него?

— Отбелязано е на старите карти. Проблемът е, че влизането там е много трудно, с всичките тези лабиринти от канали и наносни ивици. А и кипарисите са гъсти. Където водата е плитка се извисяват папрати и калина и е направо непроходимо. Не можете да отидете направо до Спениш Айлънд. Честно казано, не мисля, че някой е стъпвал там от години. Той е доста навътре в резервата, ловът и риболовът не са позволени и влизането и излизането оттам е дяволски трудно. Аз силно бих се противопоставил на това.

Пендъргаст затвори бележника си и стана.

— Благодаря ви много, пасторе. Всичко това е изключително полезно. Ето телефонният ми номер, ако се наложи да ми се обадите. Непременно ще ви изпратя книгата, когато излезе.

Докато влизаха обратно в Ролса, Хейуърд попита:

— А сега какво?

— Обратно при нашите приятели в Малфурш. Имаме там недовършена работа.

64.

Те стигнаха до същия паркинг и паркираха на същото прашно място. На доковете стоеше същата група мъже, които отново се обърнаха и ги загледаха. Когато двамата с Хейуърд излязоха от колата, Пендъргаст промърмори:

— Оставете ме да се справя със ситуацията, капитане.

Хейуърд кимна, леко разочарована. Тя донякъде се надяваше, че някое от тези стари момчета ще прекрачи линията, така че да може да му срита задника и да го закопчае.

— Господа! – каза Пендъргаст, отправяйки се към групата. – Върнахме се.

Хейуърд усети ново стягане.

Онзи дебелия – Тайни – пристъпи напред и зачака със скръстени пред гърдите ръце.

— Господин Тайни, колежката ми и аз бихме искали да наемем водна шейна, за да разгледаме блатото. Има ли свободна?

За изненада на Хейуърд Тайни кимна. Мъжете от тълпата размениха погледи.

— Разбира се, мога да ви дам – каза Тайни.

— Отлично? А водач?

Поредна размяна на погледи.

— Не мога да осигуря водач – произнесе Тайни бавно, – но бих се радвал да ви покажа къде да отидете по карта. Вътре се продават карти.

— Надяваме се най-вече да посетим Спениш Айлънд.

Дълго мълчание.

— Няма проблем – каза Тайни. – Заобиколете към частния док от другата страна, където държим лодките, и ще ви нагласим.

Те последваха едрия мъж зад сградата към търговския док от другата страна. Половин дузина скръбни на вид водни шейни и плоскодънни лодки стояха в хелингите си. Пендъргаст присви устни, огледа ги набързо и избра най-новата на вид шейна.

* * *

Половин час по-късно те бяха в нея, с Пендъргаст на щурвала, влизайки в Лейк Енд. Когато излязоха в открити води, Пендъргаст даде газ, пропелерът изрева и шейната се понесе по водата. Градчето Малфурш с разнебитените си докове и тъжни, разкривени сгради, бавно изчезна в леката мъгла, която висеше над повърхността на езерото. ФБР агентът в черния си костюм и снежнобяла риза изглеждаше абсурдно не на място върху палубата на водната шейна.

— Дотук беше лесно – каза Хейуърд.

— Наистина – съгласи се Пендъргаст, загледан през повърхността на водата. После се обърна към нея.

— Капитане, нали осъзнавате, че те са били уведомени предварително за нашето идване?

— Какво ви кара да мислите така?

— Може да се очаква определена неприязън към богати клиенти, пристигащи в Ролс ройс. Но степента на враждебност беше толкова недвусмислена и толкова мигновена, че човек може да заключи, че са ни очаквали. Съдейки по посланието, издраскано върху колата ми, явно ни смятат за природозащитници.

— Казахте им, че сме колекционери на птици.

— При тях идват колекционери на птици непрекъснато. Не, капитане: убеден съм, че ни вземат за природозащитници-бюрократи или може би за държавни учени, представящи се за колекционери на птици.

— Взели са ни за други?

— Възможно е.

Шейната се плъзгаше по кафявите води на езерото. Още щом градът изчезна напълно, Пендъргаст обърна шейната на деветдесет градуса.

— Спениш Айлънд е на запад – каза Хейуърд. – Защо се насочваме на север?

Пендъргаст извади картата, която Тайни им беше продал. Навсякъде по нея се виждаха драсканиците на дебелия мъж и мръсни отпечатъци от пръсти.

— Помолих Тайни да отбележи всички пътища към Спениш Айлънд, които той знае. Очевидно тези приятели познават блатото по-добре от всеки друг. Тази карта може да се окаже повече от полезна.

— Само не ми казвайте, че ще повярвате на този човек.

Пендъргаст се усмихна безрадостно.

— Вярвам безрезервно – че лъже. Можем със сигурност да отхвърлим онези маршрути, които той е отбелязал. Което ни оставя подход откъм северната страна. По този начин можем да избегнем засадата в разклонението западно от Спениш Айлънд.

— Засада?

Веждите на Пендъргаст се вдигнаха нагоре.

— Капитане, предполагам осъзнавате, че единствената причина да можем да наемем тази лодка, е защото те планират да ни изненадат в блатото. Не само са предупредени за идването ни, но изглежда също така някой им е подхвърлил някаква история, която да възбуди гнева им, съпроводена с инструкции да ни сплашат или дори да ни убият, ако се опитаме да отидем в блатото.

— Може да е случайно съвпадение – допусна Хейуърд. – Може би истинските природозащитници точно сега идват в Малфурш.

— Щях да се тревожа за това, ако бяхме пристигнали с вашия буик. Но няма съмнение, че са очаквали двама души, които точно отговарят на нашето описание. Защото израженията на лицата им след нашето излизане бяха съвсем недвусмислени.

— Как някой би могъл да знае къде отиваме?

— Отличен въпрос, един от онези, на които нямам отговор. Засега.

Хейуърд помисли за минута.

— Тогава защо се конфронтирахте с тях? Държахте се като някакво градско конте?

— Защото трябваше да се уверя в тяхната враждебност. Да съм напълно сигурен, че ще отбележат погрешни маршрути върху картата. За да знам в каква посока трябва да поемем. На едно по-общо ниво една възбудена и подозрителна тълпа е далеч по-издайническа, отколкото смесената или отчасти дружелюбната. Помислете над нашия малък разговор, и струва ми се ще се съгласите, че научихме много повече от тази разгневена тълпа, отколкото би било иначе. Намирам, че ролсът беше от изключителна полза в това отношение.

Макар и неубедена, на Хейуърд й беше минало желанието да спори, и тя не каза нищо.

Като свали едната си ръка от щурвала, Пендъргаст извади тънка кафява папка от сакото си и я подаде на Хейуърд.

— Разполагам с няколко снимки от „Гугъл Ърт“ на блатото. Не съвсем полезни, защото голяма част е скрита от дървета и друга растителност, но това наистина като че ли засилва мнението, че северният подход към Спениш Айлънд е най-обещаващият.

Езерото се изви и в далечината напред, показвайки се от мъглите, Хейуърд видя ниската тъмна линия на кипарисите, които маркираха ръба на блатото. Няколко минути по-късно дърветата се изправиха пред тях, обрасли с мъх като облечени в мантии пазители на някакъв ужасен пъклен свят, и водната шейна бе погълната от горещия, мъртъв, обгръщащ въздух на блатото.

65.

Блатото Блек Брейк

Паркър Утън бе закотвил лодката си на двайсет ярда в глухото разклонение от северния край на Лейк Енд, до дълбок канал, издълбан на мястото, където разклонението се срещаше с главната част от езерото. Ловеше риба лениво над заплетените в растителността потънали греди, като мяташе въдицата между глътките от еднолитровата бутилка „Удфорд ризърв“. Беше идеалното време за риболов в задната част на ръкава: докато всички останали бяха хукнали да гонят природозащитниците. Точно на това място миналата година беше уловил единайсеткилограмов костур, рекордът на Лейк Енд. Оттогава беше станало почти невъзможно да ловиш в ръкава Лемънхед, без конкуренцията да размътва водата от всички страни. Въпреки безумието, Утън беше напълно сигурен, че се намират и други едри, хитри екземпляри, които се спотайват наоколо, стига да можеш да ги спипаш в спокоен момент. Всички останали още използваха жива стръв от „Тайни’с“, твърдейки, че хитрите стари костури знаят всичко за пластмасовите червеи. Но Утън винаги беше гледал на риболова по противоположния начин. Той смяташе, че един умен стар костур, агресивен и раздразнителен, е по-вероятно да клъвне на нещо, което изглежда различно – по дяволите гадините, които другите използваха.

Неговото уоки-токи – задължително, когато се намираше в блатото – беше нагласено на канал 5 и на всеки няколко секунди той чуваше разговор между членовете на хайката на Тайни, докато те се позиционираха в западния ръкав, чакайки природозащитниците да се появят. На Паркър Утън това не му трябваше. Беше прекарал пет години в щатския затвор „Ръмбо“ и, мътните да го вземат, нямаше никакво намерение да се връща там. Нека останалите си носят отговорността. Вместо това той щеше да си носи костура.

Утън метна въдицата отново, остави стръвта да потъне, после дръпна малко, обръщайки един потънал дървен труп, и започна да намотава. Рибата не беше захапала. Беше прекалено горещо и може би костурът бе отишъл в по-дълбоката вода. А може би беше нужен фишек със синя опашка. Той още навиваше макарата, когато чу далечния рев на водна шейна. Като мушна въдичарския прът в държача, Утън вдигна бинокъла си и сканира езерото отвъд. Съвсем скоро шейната се показа в полезрението му, носейки се по повърхността – долната й секция се губеше в ниската мъгла над водата, а дъното на водния съд издаваше бърз, пляскащ звук. А след това вече я нямаше.

Паркър седна обратно в лодката си. Отпи малка глътка „Удфорд“, да му помогне да мисли. Бяха онези двама природозащитници, хубаво, но те изобщо не бяха там, където се очакваше да бъдат. Всички се намираха в западния ръкав, а тези бяха тук, далече на север.

Още една глътка и той откачи уоки-токито си.

— Здрасти, Тайни. Паркър е.

— Паркър? – долетя гласът на Тайни след миг. – Мислех, че няма да идваш с нас.

— Няма да идвам. В северния край съм, ловя риба в ръкава Лемънхед. И знаеш ли какво? Току-що видях една от водните ти шейни да минава наблизо, с онези двамата в нея.

— Няма начин. Те ще минат през западното разклонение.

— Мътните да ги вземат. Току-що ги видях да минават.

— Ти лично ли ги видя, или онзи „Удфорд ризърв“ ги видя?

— Виж какво – каза Утън, – щом не щеш да ме слушаш, хубаво. Можеш да си чакаш в западния ръкав, докато те се носят по езерото Понтчартрейн. Казвам ти, че идват от север, а какво ще правиш, си е твоя работа.

Утън изключи уоки-токито с раздразнение и го пъхна в кутията с такъмите. Тайни се правеше на прекалено важен. Той отпи от „Удфорд“-а, сгушвайки ценната бутилка обратно в кутията й, после откъсна найлоновия червей от кукичката и закрепи друг, след което го хвърли срещу водата. Когато завъртя макарата и подръпна, усети внезапна тежест върху влакното. Бавно, внимателно, той задържа влакното почти отпуснато за момент, давайки възможност на рибата да отплува с него – и тогава с рязко, но не силно дръпване, засече кукичката. Влакното се опъна, върхът на пръта се огъна силно и раздразнението на Паркър Утън мигновено изчезна, когато осъзна, че е хванал наистина голям екземпляр.

66.

Каналът се стесни и Пендъргаст изключи двигателя на водната шейна. Тишината, която последва, изглеждаше дори по-тежка, отколкото бе ревът на лодката.

Хейуърд го погледна.

— А сега какво?

Пендъргаст съблече сакото на костюма си, провеси го върху седалката си и измъкна един прът от стойката му.

— Прекалено тясно е за двигателя – не бихме искали да се закачи за някой клон при три хиляди оборота в минута. Боя се, че ще се наложи да гребем.

Той зае позиция на кърмата и оттласна лодката напред покрай един изоставен „влекач“ за извозване на дървени трупи, с надвиснали над него кипарисови клони и гъстак от водно тупело. Беше късен следобед, но блатото вече тънеше в дълбока сянка. Отгоре нямаше и намек за слънце, само обгръщащи одеяла от зелено и кафяво, напластени едно върху друго. Сега звукът на насекоми и птици се усили, за да запълни празнотата от двигателя: странни викове, писъци, чуруликане, жужене и крясъци.

— Аз ще поема, когато се наложи да си починете – каза Хейуърд.

— Благодаря, капитане. – Лодката се плъзна напред.

Тя се консултира с двете карти, сложени една до друга: картата на Тайни и разпечатката от „Гугъл Ърт“. След два часа те бяха на може би половината път до Спениш Айлънд, но най-гъстата, прилична повече на лабиринт част на блатото, лежеше напред, отвъд малко пространство открита вода, отбелязано на картата като „Малкия ръкав“.

— Какъв е планът ви, след като отминем ръкава? – посочи Хейуърд разпечатката. – Там изглежда доста тясно. И няма канали за дървени трупи.

— Вие ще поемете гребането, а аз ще навигирам.

— И как точно възнамерявате да го правите?

— Теченията са от изток на запад, към река Мисисипи. Стига да се държим в западното течение, никога няма да стигнем до задънена улица.

— Не видях и най-слаб признак за течение, откак сме тръгнали.

— Има, има.

Хейуърд удари един звънтящ комар. Раздразнена, тя изстиска огромно количество репелент против насекоми върху ръцете си и го размаза по врата и лицето си. Напред вече можеше да види през ръбестите дънери на дърветата блясък на слънчева светлина.

— Ръкавът – каза тя.

Пендъргаст подкара лодката напред и дърветата изтъняха. Внезапно те излязоха в открити води, стряскайки семейство белочели водни кокошки, които бързо отлетяха, пляскайки с крила ниско по водата. Той закачи пръта и запали двигателя, шейната отново се понесе по гладката като огледало повърхност на ръкава, насочвайки се към непроходимата плетеница от зелено и кафяво в западния му край. Хейуърд се облегна назад, наслаждавайки се на хладния полъх на въздуха и на относителната откритост на пространството след клаустрофобичността на блатото.

Когато разклонението се стесни отново – твърде скоро – Пендъргаст намали скоростта. Минути по-късно спряха пред сложен лабиринт от заливи, които сякаш отиваха във всички посоки, скрити от плевели и водни зюмбюли.

Хейуърд погледна картата, после разпечатката, и сви рамене:

— По кой от тях? – попита тя.

Пендъргаст не отговори. Двигателят работеше на празен ход. Внезапно той завъртя шейната на сто и осемдесет градуса и даде газ; в същия момент Хейуърд чу боботене от всички страни около тях.

— Какво е това, по дяволите? – промърмори тя.

Водната шейна се откъсна напред с рев, обратно по посока на отворения ръкав, но беше прекалено късно: дузина лодки с мощни извънбордни двигатели излязоха с ръмжене от тъмното блато от двете страни на тесния канал, блокирайки отстъплението им.

Пендъргаст извади оръжието си и стреля в най-близката лодка; капакът на двигателя й отхвърча. Хейуърд измъкна собствения си пистолет в отговор на стрелбата по пропелера на водната им шейна; с едно силно „прас“ пропелерът се разцепи, разбивайки огромната клетка; шейната им забави и се залюля странично, спирайки във водата.

Хейуърд се прикри зад една седалка, но скоро осъзна, че ситуацията е безнадеждна. Бяха попаднали в засада и сега бяха наобиколени от лодки за лов на костур, с най-малко трийсет човека в тях, всички въоръжени, всички с насочени към тях оръжия. А в лодката начело стоеше Тайни с полуавтоматичен „ТЕК-9“ в тлъстите си лапи.

— Хей, вие двамата, изправете се! – подвикна той. – Ръце над главата, бавно и кротко! – Това беше придружено от предупредителен изстрел над главите им.

Хейуърд погледна Пендъргаст, също приведен зад седалката. Кръв се стичаше от една дълбока прорезна рана върху челото му. Той кимна кратко, после се изправи с ръце над главата, пистолетът висеше на палеца му. Хейуърд направи същото.

С ръмжене Тайни приближи отстрани лодката си; в носа й стоеше един мършав мъж с насочена към тях пушка. Тайни се прехвърли в шейната им и тя се наклони от тежестта му. Пресегна се и взе пистолетите от ръцете им. Изследвайки „Лес Байер“-а на Пендъргаст, той изсумтя одобрително и го пъхна в колана си. Взе „Глок“-а на Хейуърд и го хвърли на пода на лодката си.

— Браво, браво. – Той се ухили и изплю солидна порция тютюнев сок във водата. – Не знаех, че вие, природозахцитниците, разчитате на пистолети.

Хейуърд го погледна.

— Правите сериозна грешка – каза тя равно. – Аз съм капитан от отдел „Убийства“ в Нюйоркското полицейско управление. И ще ви помоля да свалите оръжието си, иначе ще си носите последствията.

Мазна усмивка цъфна върху лицето на Тайни.

— Така ли било?

— Ще смъкна едната си ръка, за да ви покажа значката си – каза Хейуърд.

Тайни направи стъпка напред.

— Не, благодаря, ще си я взема сам. – Като държеше оръжието си до главата й, той бръкна и заопипва джобовете на ризата й, първо единия, после другия, наслаждавайки се на процеса.

— Циците са истински – избоботи той и избухна в дрезгав смях. – Освен това си ги бива, грамадите, мамка му.

Той бръкна в джоба на панталона й и най-после измъкна портфейла със значката й. Отвори го.

— Ей, я вижте тук!

Вдигна значката и я показа наоколо. После сам я разгледа, присвивайки влажните си устни.

— Капитан Л. Хейуърд, пише тук. Отдел „Убийства“. Има даже и снимка! Поръчали сте да ви я изпратят от книжка с комикси?

Хейуърд отвърна на погледа му. Можеше ли наистина да е толкова тъп? Това я разгневи.

Тайни затвори портфейла, протегна ръка назад, направи движение сякаш избърсва огромния си задник с него и го хвърли във водата с плясък.

— Ето какви мисля аз за значката ти — каза той. – Лари, ела тук и претърси този.

Жилавият мъж се качи на водната шейна и се приближи до Пендъргаст.

— Никакви глупости, иначе ще изпразня това нещо в теб – каза той и посочи оръжието си. – Кротко.

Той започна да претърсва Пендъргаст. Извади втори пистолет, някакви инструменти, документи и неговата значка.

— Я дай да видя – каза Тайни.

Мъжът на име Лари му я подаде. Тайни я изследва, изплю тютюн върху нея, затвори я и я хвърли във водата.

— Поредните боклуци. Вие, хора, сте нещо друго, знаете ли го?

Хейуърд усети дулото да се забива отстрани в главата й.

— Наистина – каза Тайни и гласът му стана по-силен.

— Идвате тук, дрънкате ни някакви глупости за птици, а после си мислите, че някакви фалшиви значки ще ви спасят жалките задници. Така ли ви казаха да направите, ако има непредвиден случай? Нека ви кажа нещо: знаем кои сте и защо сте тук. Само че няма да откъснете и един инч от блатото ни. Това е нашата земя, от нея живеем. От нея баба ми е изхранвала баща ми, от нея храня и аз децата си. Това не ти е някакъв Диснилед за янки с каяци. Това е нашето блато.

От околните лодки се надигнаха одобрителни възгласи.

— Извинете, че прекъсвам малката ви реч – каза Хейуърд, – но аз наистина съм полицай, а той е агент от ФБР, и за ваша информация вие сте арестувани. Всички вие.

— О-о-о! – проточи Тайни и доближи тлъстото си лице към нейното. – Ко-о-о-лко съм уплашен. – Миризма на уиски и стар лук облъхна Хейуърд.

Той се огледа.

— Хей! Може би трябва да си организираме тук един малък стриптийз, какво ще кажете? – Тайни хвана собствените си, твърде големи за мъж гърди, и ги потърка.

Викове на одобрение, дюдюкане, крясъци.

— Я да видим малко истински свирки.

Хейуърд погледна Пендъргаст. Лицето му беше напълно неразгадаемо. Мършавият мъж на име Лари държеше пушка до главата му и още две дузини пушки сочеха в тяхна посока.

Тайни се пресегна и дръпна яката на блузата на Хейуърд, опитвайки се да я откъсне; Хейуърд се отскубна и копчетата изхвърчаха.

— Браво! – каза Тайни, после я удари през лицето, изпращайки я на пода на шейната.

— Стани – заповяда той под звуците от смях. Тайни не се смееше. Тя се изправи със зачервено лице и той притисна дулото към ухото й. – Добре, кучко. А сега сама си съблечи блузата. За момчетата.

— Върви по дяволите! – сопна се Хейуърд.

— Направи го – промърмори Тайни, притискайки още дулото към ухото й. Тя усети, че руква кръв. Блузата й вече беше наполовина скъсана.

— Направи го!

Тя доближи трепереща ръка към едно копче и започна да го разкопчава.

— Уха! – раздадоха се викове. — А така!

Тя хвърли кос поглед към Пендъргаст. Агентът остана неподвижен, безизразен. Какво се въртеше в главата му?

— Разкопчавай, разкопчавай, дай им да глътнат малко въздух! – извика Тайни, забивайки още по-силно дулото.

Тя разкопча копчето и се зае със следващото.

67.

Внезапно Пендъргаст заговори.

— Това не е начинът да се отнасяте с една дама.

Тайни се завъртя към него.

— Не било начин да се държим така с дама ли? Аз пък мисля, че това е най-страхотният шибан начин!

Хор на одобрение. Хейуърд погледна морето от червени, потни, нетърпеливи лица.

— Искате ли да знаете какво мисля? – тихо произнесе Пендъргаст. – Мисля, че сте абсолютна свиня.

Тайни примигна.

— А?!

— Един тлъст, вонящ шопар – процеди Пендъргаст.

Тайни замахна с месестия си юмрук и го заби в слънчевия сплит на Пендъргаст. Агентът отвори уста и се преви напред. Тайни го удари отново на същото място и изкара въздуха от дробовете му.

После погледна надолу и плю върху него презрително.

— Тази работа много се проточи – промърмори той. После хвана блузата на Хейуърд и със силно дръпване накара копчетата да се разлетят.

Чу се нов хор на одобрение от околните лодки. Като извади един голям нож за дране от джоба на работния си комбинезон, Тайни го отвори и побутна встрани разкъсаната риза на Хейуърд с острието му, разкривайки сутиена й.

— Мили боже! – обади се някой.

Тайни изгледа лакомо щедрата гръд на Хейуърд. Тя преглътна мъчително и направи движение да се покрие с останалата без копчета блуза, но Тайни поклати глава, отблъсна ръцете й и прокара острието на ножа по сутиена. После – много бавно – вкара върха на ножа под плата между двете чашки. И дръпна рязко ножа към себе си, разрязвайки сутиена на две. Гърдите на Лора се залюляха и от тълпата се изтръгна нов рев на възхита.

Тя видя Пендъргаст да се изправя, като залиташе. Тайни бе прекалено зает, за да забележи.

Пендъргаст застана стабилно, навеждайки се тежко на една страна. После – с внезапно, едва забележимо движение – прехвърли тежестта си на другата страна. Лодката се наклони, извеждайки Тайни и Лари от равновесие.

— Хей, я по-полека…

Хейуърд видя блясък на стомана; Лари се преви на две със стон, стиснатата му ръка произведе един изстрел напосоки надолу; струя кръв обля дъното на лодката.

Тайни се обърна да се предпази, размаха бясно оръжието си във въздуха и стреля, но агентът се отмести бързо и куршумите го пропуснаха. Една пъргава ръка се уви около дебелия врат на Тайни и дръпна главата му назад, като допря малка кама в гърлото му; в същия момент Хейуърд го удари по ръката и той изпусна оръжието си.

— Не мърдай — просъска Пендъргаст, натискайки ножа във врата му. С другата си ръка той с лекота освободи своя „Лес Байер“ от колана на мъжа.

Тайни измуча и размърда огромното си туловище, като се опита да докопа с лапи Пендъргаст; ножът се заби по-дълбоко, завъртя се, проблясвайки; плиснаха няколко капки кръв и всички замръзнаха.

— Мръднеш ли – умираш – произнесе Пендъргаст.

Хейуърд гледаше ужасена, внезапно забравила за голотата си: Пендъргаст някак си бе успял да забие камата във врата на мъжа, разкривайки пулсиращата югуларна вена; острието на ножа вече бе пъхнато под нея и я повдигаше от раната.

— Само се опитай да стреляш по мен – и я смятай за срязана – каза Пендъргаст. – Падам – и я режа. Той мръдва – режа я. Докосваш я отново – режа я.

— Какво е това, по дяволите! – изхриптя Тайни ужасен, като въртеше очи. – Какво е направил? От загуба на кръв ли умирам?!

Мъртва тишина. Всички оръжия продължаваха да сочат към тях.

— Застреляйте го! – квичеше Тайни. – Застреляйте и жената! Какво правите?

Никой не помръдна. Хейуърд гледаше издутата, пулсираща вена, хлъзгава на блясъка на окървавеното острие.

Пендъргаст кимна към едно от големите странични огледала, закачено на планшира на водната шейна.

— Капитане, донесете ми онова огледало, ако обичате.

Хейуърд се застави насила да помръдне, прикривайки

се, доколкото може, и издърпа огледалото.

— Нагласете го удобно за Тайни.

Тя изпълни. Тайни се огледа в него и очите му се изцъклиха от ужас.

— Ама какво правите… Господи боже… моля ви, недейте… – Гласът му се разтрепера, кръвясалите му очи се разшириха още повече, едрото му тяло се закова.

— Всички оръжия в лодката на господин Тайни – произнесе Пендъргаст тихо, кимайки към празния воден съд, който се полюляваше до техния. – Всичко. Веднага.

Никой не помръдна.

Пендъргаст изтегли нагоре вената от кървящата рана с плоската част на ножа си.

— Направете каквото ви казвам или режа.

— Чухте го! – изхърка Тайни с уплашен, треперлив шепот. – Оръжията в лодката! Правете каквото ви казва!

Хейуърд продължи да държи огледалото. Мъжете, мърморейки, започнаха да подават оръжията си напред и да ги хвърлят в лодката. Много скоро плоското й дъно беше пълно с цял арсенал.

— Ножове, боксове, всичко.

Последва ново хвърляне.

Пендъргаст се обърна към мършавия мъж, Лари, който лежеше на дъното на лодката. Той кървеше от раната с нож в ръката и самонараняване с изстрел в крака.

— Свалете си ризата, ако обичате.

След кратко колебание мъжът с пъшкане изпълни нареждането.

— Дайте я на капитан Хейуърд.

Хейуърд взе потната, вмирисана дреха. Като се извърна от заобикалящите лодки, доколкото бе възможно, тя съблече скъсаната си блуза и срязания сутиен, и навлече окървавената риза.

Пендъргаст се обърна към нея.

— Капитане, ще се въоръжите ли?

— Този „ТЕК-9“ изглежда подходящ — каза Хейуърд, вдигайки оръжието от нахвърляната купчина. Тя го огледа, свали патронника, изследва го и го затвори отново. – Преправен на пълен автоматик. Оставени са достатъчно куршуми, за да надупчат всички тук веднага.

— Ефективен, макар и грубоват избор – каза Пендъргаст.

Хейуърд го насочи към групата.

— Още ли ви се иска да гледате безплатно шоу?

Тишина. Единственият звук беше накъсаното хлипане на Тайни. Сълзите се стичаха по лицето му, но той оставаше неподвижен като статуя.

— Боя се – каза Пендъргаст, – че вие, хора, направихте сериозна грешка. Тази жена наистина е капитан от отдел „Убийства“ на НПУ, а аз съм наистина специален агент от Федералното бюро за разследване. Тук сме по разследване за убийство, което няма нищо общо с вас или вашия град. Който и да ви е казал, че сме природозащитници, ви е излъгал. А сега: ще ви задам въпрос, само един, и ако получа отговор, който не ме удовлетворява, ще прережа шийната артерия на Тайни, а колежката ми, капитан Хейуърд, ще ви застреля тук като кучета. При самозащита, разбира се. Щом сме от силите на реда, кой ще ни опровергае?

Тишина.

— Въпросът е следният: господин Тайни, кой ви се обади и ви каза, че идваме?

Тайни не можа да отговори достатъчно бързо.

— Беше Вентура, Майк Вентура, Майк Вентура… – Той сдъвка думите между потиснатите хълцания.

— А кой е Майк Вентура?

— Един мъж, живее в Ита Бена, но идва тук често, порядъчен човек, с много пари, прекарва доста време в блатото. Той беше, дойде в заведението ми, каза ни, че сте природозащитници, че търсите начин да превърнете остатъка от Блек Брейк в резерват, да ни отнемете цялото препитание…

— Благодаря – каза Пендъргаст, – това е удовлетворително. Ето как ще стане. Колежката ми и аз ще продължим по пътя си в отлично оборудваната и заредена лодка на господин Тайни. С всичкото оръжие. А вие до един се прибирате вкъщи. Разбрано?

Нищо.

Той опъна ножа под вената.

— Може ли да получа отговор, моля?

Мърморене, кимане.

— Отлично. Виждате, че сега сме добре въоръжени. И мога да ви уверя, че и двамата знаем как да използваме тези оръжия. Капитане, ще се погрижите ли да демонстрирате?

Хейуърд насочи оръжието към група фиданки и натисна спусъка. Три кратки изстрела. Дръвчетата се залюляха бавно и паднаха във водата.

Пендъргаст издърпа ножа изпод вената.

— Ще ви трябват няколко шева, господин Тайни.

Дебелият мъж само изхълца.

— Бих ви посъветвал всички да го обсъдите помежду си и да излезете със симпатична, правдоподобна история за това как господин Тайни е прерязал шията си и как старият Лари се е прострелял в крака. Защото капитанът и аз трябва да изпържим една по-голяма риба и не искаме повече прекъсвания. Приемайки, че няма да ни безпокоите повече – и че ще оставите доста скъпата ми кола на мира — не виждаме необходимостта да повдигаме обвинения или да арестуваме някого – нали, капитане?

Тя кимна. Интересно как Пендъргастовият начин на действие започваше да придобива смисъл – тук, в средата на нищото, без подкрепление, пред една тълпа, която не искаше нищо повече от това да я изнасили серийно и да ги убие двамата, след което да хвърли телата им в блатото.

Пендъргаст се прехвърли в риболовната лодка, Хейуърд го последва, пробивайки си път между разнородната бойна техника. Като запали двигателя, Пендъргаст насочи лодката напред; околните лодки неохотно се разделиха и му дадоха да мине.

— Ще се видим с вас отново! – извика той. – Съжалявам да кажа, че няма да ви поканя там, където отиваме, защото може да е още по-неприятно.

После увеличи газта и лодката навлезе в най-широкия проток в края на ръкава, насочвайки се на юг в гъсталака от растителност под гаснещата вечерна светлина.

68.

Малфурш, Мисисипи

Майк Вентура гледаше от паркирания си „Кадилак Ескалейд“ с надут до дупка климатик, как лодките тръгнаха разпръснато назад към хелингите зад „Тайни’с“. Слънцето току-що бе застанало над водата, обагряйки небето в мръсно оранжево. Той започна да изпитва безпокойство; това не изглеждаше като военна група, връщаща се от успешно нападение. Имаше по-скоро вид на мрачен, обезсърчен, мърляв разгром. Когато една от последните лодки докара Тайни – който излезе, залитайки на дока с окървавена, смачкана носна кърпа, вързана около врата, и със спечена кръв от едната страна на ризата си – вече знаеше със сигурност, че нещо се е объркало.

Двама души поддържаха Тайни, по един от двете страни под месестите му ръце, когато той се замъкна в заведението си и изчезна. Междувременно другите от тълпата бяха видели Вентура и говореха и жестикулираха, – след което тръгнаха вкупом към него. Не изглеждаха щастливи.

Вентура смъкна стъклото на прозореца с няколко сантиметра.

— Какво стана?

Никой не отговори. След няколко напрегнати мига един от мъжете вдигна юмрук и го стовари върху покрива на колата със силен трясък.

— Какво има, по дяволите? – извика Вентура.

— Какво има, по дяволите? – изкрещя мъжът. – Какво има, по дяволите?

Последва втори юмрук и тогава внезапно всички започнаха да блъскат колата, да я ритат отстрани, като псуваха и плюеха. Изненадан и ужасен, Вентура вдигна стъклото и толкова бързо даде заден, че тези, които стояха отзад, трябваше да се хвърлят настрани, за да не ги прегази.

— Кучи син! — изкрещя тълпата в един глас. – Лъжец!

— Те бяха ченгета, задник такъв!

— Мръсен лъжец!

С бясно завъртане на волана Вентура изкара колата на пътя и даде газ, разхвърляйки мръсотия и чакъл в сто и осемдесет градусова дъга. Докато ускори, един камък удари задното стъкло с тъп звук, превръщайки го в мрежа от пукнатини.

Телефонът му иззвъня. Той го вдигна: Джъдсън. Мамка му.

— Почти там съм – долетя гласът на Джъдсън. – Как мина?

— Нещо се е объркало. Имам предвид – здравата се е объркало.

* * *

Когато Вентура стигна в спретнато поддържаната си къща с двор в края на блатото, пикапът на Естерхази беше вече там. Високият мъж стоеше до багажника на камиона, облечен в дрехи с цвят каки, и разтоварваше оръжия. Вентура спря и излезе. Естерхази се обърна към него, лицето му беше мрачно.

— Какво е станало с колата ти? – попита той.

— Онези от блатото я нападнаха. Отвъд Малфурш.

— Не свършиха ли работа?

— Не. Тайни се върна с рана на шията и всички са без оръжия. Искаха да ме разпънат. Навлякох си голям проблем.

Естерхази го гледаше.

— Значи онези двамата в момента се движат към Спениш Айлънд?

— Така изглежда.

Естерхази плъзна поглед покрай варосаната къща с безброй пристройки и широката равна поляна към частния док, където бяха вързани трите лодки на Вентура: една лека лодка, друга, чисто нова, за ловуване на костур с хидравличен превключвател и командно табло тип „колибри“, и мощна водна шейна. Челюстта му се стегна. Той бръкна в пикапа и извади последната пушка.

— Изглежда – произнесе той бавно, – ще трябва да се справим с проблема сами.

— И то веднага. Защото ако стигнат до Спениш Айлънд, край на всичко.

— Няма да позволим да се стигне дотам. – Естерхази присви очи към залязващото слънце. – Зависи от това колко бързо се движат, може вече да наближават.

— Движат се бавно. Не познават блатото.

Естерхази погледна към лодката за костур.

— С тези два двигателя „Ямаха“ може и да успеем да ги пресрещнем, когато пресичат стария канал за трупи близо до Ронкил Айлънд. Знаеш за какво ти говоря, нали?

— Разбира се – кимна Вентура, раздразнен, че Естерхази може дори да поставя под въпрос познанията му за блатото.

— Тогава хвърляй тези оръжия в лодката и да се размърдаме – каза Джъдсън. – Имам една идея.

69.

Блатото Блек Брейк

Лъскава луна се издигаше сред масивните дънери на плешивите кипариси, разпръсквайки бледа светлина през стъмненото блато. Прожекторът на лодката хвърли един лъч в заплетения гъстак от дървета и други растения напред, осветявайки от време на време чифт блестящи очи. Хейуърд знаеше, че повечето очи са на жаби, но въпреки всичко имаше чувството, че става все по-призрачно. Дори странните истории, които бе чувала в детството си за Блек Брейк да бяха легенди, тя знаеше, че мястото изобилства от достатъчно алигатори и отровни змии. Тя оттласна лодката напред, плувнала в пот, избутвайки пръта от средата назад. Ризата на Лари се триеше грубо в голата й кожа и от това я сърбеше. Пендъргаст лежеше на предната палуба с разгърнати карти и ги проучваше напрегнато на светлината на фенерчето си. Беше дълго, бавно пътуване, пълно с глухи разклонения, фалшиви канали и старателна навигация.

Пендъргаст насочи лъча към водата и пусна малко пръст от една чаша през борда, проверявайки течението.

— Километър и половина или дори по-малко – промърмори той, връщайки се обратно към картите.

Тя потопи пръта, натисна назад към кърмата, изтегли го нагоре, насочи го напред и го заби в тинестото дъно отново. Имаше чувството, че се дави в зеленикаво-черната джунгла, която ги заобикаляше.

— Какво ще правим, ако лагерът го няма?

Никакъв отговор. Луната се издигна по-високо и Хейуърд вдиша дълбокия, влажен, благоуханен въздух. В ухото й влезе един комар и забръмча яростно. Тя го смачка.

— Право напред е последният канал за теглене на трупи – каза Пендъргаст. – Отвъд него лежи последният разтег от блатото преди Спениш Айлънд.

Лодката заби нос в туфа изгнили водни зюмбюли, киселата миризма на растенията се издигаше от водата и ги обгръщаше.

— Угасете прожектора, моля, и включете само габаритите на носа – каза Пендъргаст. – Нали не искаме да ги алармираме за приближаването си?

Хейуърд изключи осветлението.

— Наистина ли мислите, че там има от „тях“?

— Напълно съм сигурен, че там има нещо. Защо положиха толкова усилия да ни спрат?

Когато очите й привикнаха, Хейуърд се изненада колко е светло в блатото под пълната луна. Напред между дънерите на дърветата можа да види ивица блестяща вода. След миг лодката се плъзна в канала, сега наполовина обрасъл с водна леща и зюмбюли. Клоните на кипарисите се сплитаха над главите им, оформяйки тунел.

Внезапно лодката спря. Хейуърд се наклони напред, използвайки пръта, за да се задържи устойчиво.

— Натъкнахме се на нещо под повърхността – каза Пендъргаст. – Може би корен или паднал клон. Вижте дали не можете да прокарате пръта около него.

Хейуърд се облегна с цялата си тежест върху пръта. Кърмата се завъртя, удряйки се силно в един кипарисов дънер. Водният съд потрепера и се залюля, после се освободи от препятствието. Когато Хейуърд се наведе, подготвяйки се да върне лодката отново в канала за теглене на трупи, тя видя нещо дълго, блестящо и черно да се смъква от клоните над главите им и да пада върху раменете й. То се плъзна по кожата на врата й, студено и сухо, и тя едва се сдържа да не извика от изненада и отвращение.

— Не мърдайте – произнесе Пендъргаст. – Дори мускул.

Тя изчака, заставяйки се да стои неподвижна, докато агентът пристъпи бавно към нея, после спря и се опита да запази равновесие върху купчината пушки на дъното на лодката. После ръката му се изстреля напред, сграбчи дебелата, извиваща се твар от раменете й, и я запрати далеч с всичка сила. Хейуърд се обърна и видя змията да прелита, гърчейки се, във въздуха, преди да цопне във водата отзад.

— Агкистродон писциворус – каза Пендъргаст мрачно. – Отровна блатна мокасина.

Кожата й изтръпна и противното усещане за хлъзгане отказваше да се махне. Тя си пое дълбоко дъх, потрепера и хвана пръта. Влязоха отново в канала и продължиха по-навътре в дивата растителност. Пендъргаст се огледа, после се върна към картите. Докато гребеше, Лора не преставаше да хвърля по едно око на клоните отгоре. Комари, жаби, змии – единственото нещо, на което още не беше попадала, беше алигатор.

— Може би трябва да слезем от лодката и да продължим нататък пеша – промърмори Пендъргаст. – Напред може да се появят препятствия. – Той се консултира с картата и отново се огледа.

Хейуърд си помисли за алигаторите. Пеша. Страхотно.

Тя заби пръта и даде нов тласък на лодката. Внезапно Пендъргаст се хвърли върху нея, хващайки я за кръста, и двамата се прекатуриха през планшира на лодката в черната вода. Тя се изправи под водата, твърде изненадана, за да се бори, краката й потъваха в тинята отдолу. Когато се оттласна и главата й се появи над повърхността, чу залп от изстрели.

Чу се металически звън, когато един куршум улучи двигателя и избухна пламък. Зън! Зън! Куршумите идваха от тъмнината от дясната й страна.

— Вземете оръжие – прошепна в ухото й Пендъргаст.

Тя хвана планшира и като изчака стрелбата да прекъсне, се надигна и грабна най-близкото оръжие – тежка пушка, – след което се смъкна обратно назад. Повторен залп разтърси лодката, няколко куршума удариха двигателя. Тънки езичета огън тръгнаха по дъното; явно горивната уредба беше улучена.

— Не отвръщайте на огъня! – прошепна Пендъргаст и я избута. – Идете от другата страна на лодката, насочете се към далечната страна на канала и се прикрийте.

Като отчасти плуваше, отчасти газеше през водата, тя държеше главата си колкото е възможно по-ниско. Горящата лодка избухна в пламъци зад тях, хвърляйки жълт блясък по водата. Чу се глуха експлозия и тя усети силната вълна от експлозията да я залива. Нощта изригна огнена топка от оранжево и черно. Последва серия от по-слаби експлозии от горящата купчина огнестрелни оръжия.

Внезапно наоколо полетяха куршуми, пръскайки вода във всички посоки.

— Забелязани сме – каза Пендъргаст бързо. – Потопете се и плувайте!

Хейуърд си пое дълбоко въздух, гмурна се под водата и с вдигната в едната ръка пушка започна да се изтласква напред към влажния мрак. Когато стъпалата й потъваха в тинята, тя усещаше твърди – а понякога и не толкова твърди – предмети, а от време на време и хлъзгавото изплъзване на риба. Опита се да не мисли за водните мокасини или за нутриите, както и за двайсетсантиметровите пиявици и всички останали твари, от които гъмжеше блатото. Можеше да чуе свистенето на куршуми, които дупчеха водата около нея. Дробовете й горяха. Тя се изправи, пое си въздух и се потопи отново.

Водата изглеждаше като жива от плясъка на куршумите. Нямаше представа къде е Пендъргаст, но продължи да се движи, показвайки глава на всяка минута, за да глътне въздух. Тинята под краката й започна да се покачва. Скоро вече пълзеше в ставащата все по-плитка вода; дърветата в далечния край на канала се издигаха като неясни сенки. Стрелбата стана по-накъсана.

Тя се измъкна на хлъзгавия бряг, претърколи се по гръб сред зюмбюлите, опитвайки да си поеме дъх. Беше цялата покрита с тиня. Беше се случило толкова бързо, че нямаше време да мисли. Този път не бяха селяните край блатото, беше напълно сигурна. Изглежда стрелецът беше сам. Някой, който знаеше, че ще дойдат и е имал време да се подготви.

Тя се осмели да погледне наоколо, но Пендъргаст не се виждаше никъде. Прегърнала пушката с една ръка, полупълзейки, полугазейки през плитката вода, Лора хлътна в прикритието на дърветата. Хвана един стар, прогнил кипарисов дънер и се настани зад него. В този момент чу слаб плясък. Едва не извика, мислейки, че е Пендъргаст, когато един прожектор рязко продължи в канала, осветявайки блатото от лявата й страна.

Тя се наведе надолу, опита се да се смали колкото е възможно повече зад дънера. Бавно, с върховна предпазливост премести пушката пред себе си. Беше покрита с тиня. Разклати я леко, за да я освободи от тинята, после я вдигна и я опипа по дължина, опитвайки да разбере каква точно е. Тежка, с октагонална цев, голям калибър. Изглежда беше 0.45-70, модерно копие „Уинчестър“ на стар „Браунинг“ – което означаваше, че вероятно ще стреля въпреки потапянето във водата. В патронника би трябвало да има между четири и девет патрона.

Лъчът на прожектора навлезе между дърветата, сканирайки блатото. Стрелбата беше спряла, но светлината се приближаваше.

Би трябвало да стреля по светлината. Това беше всъщност единствената й мишена, при положение, че нищо друго не можеше да се види. Като се придвижи бавно и тихо, тя вдигна пушката, изтръсквайки останалата вода. С безкрайно внимание запъна ударника и усети един патрон да се хлъзва в патронника. Дотук добре. Светлината сега се виждаше съвсем ясно, движеше се бавно покрай канала. Тя вдигна оръжието да се прицели, но в този миг усети ръка върху рамото си.

Като потисна вика в гърлото си, тя се смъкна долу.

— Не стреляйте – каза Пендъргаст с почти беззвучен глас. – Може да е клопка.

Лора преглътна изненадата си и кимна.

— Вървете след мен. – Пендъргаст се обърна и изпълзя в реката, Хейуърд направи същото. Луната в момента бе скрита зад облаци, но гаснещият блясък от горящата лодка им позволяваше да виждат наоколо. Малкият канал се стесни и скоро пресякоха тинестото пространство, покрито само с трийсетина сантиметра вода след отлива. Лъчът го претърси, движейки се към тях. Пендъргаст спря и си пое дълбоко дъх, като се потопи във водата, доколкото е възможно. И той като нея бе покрит с тиня. Хейуърд го следваше, почти заровила лице в калта. Светлината спря точно над тях. Тя се напрегна в очакване на изстрел, но такъв нямаше.

Когато прожекторът отмина, се изправи. Отвъд плитчината можа да види масивна група от мъртви кипарисови дънери и прогнили пънове. Пендъргаст тръгна точно нататък. Хейуърд зацапа след него и само след минута бяха заели позиция.

Тя бързо изплакна и почисти оръжието си. Пендъргаст измъкна своя „Лес Байер“ от кобура му и направи същото. Работеха бързо и тихо. Лъчът се върна, този път по-близко, движеше се право към тях.

— Откъде знаехте, че е клопка? – прошепна Хейуърд.

— Прекалено очевидно е. Тук има повече от един стрелец – чакаха ни да стреляме по светлината.

— А сега какво ще правим?

— Ще чакаме. Тихо. Неподвижно.

Светлината изгасна и настъпи мрак. Пендъргаст се сви зад лабиринта от дънери, спокоен, неразгадаем.

Тя се ослуша напрегнато. Чу се плясък и шумолене в нощта, сякаш идеше от всички посоки. Животните се раздвижиха, наскачаха жаби. А може би бяха хора?

Горящата лодка най-после потъна, разлетият бензин изгасна внезапно, потапяйки блатото в студен, измамен мрак. Продължиха да чакат. Лъчът светна отново, сега дори по-близо.

70.

Джъдсън Естерхази се движеше с безкрайна предпазливост през плътната растителност, стиснал в ръце една „Уинчестър .30-30“. Тя беше много по-лека от снайперистката пушка, далеч по-маневрена; беше я използвал за ловуване на елени като тийнейджър. Мощна, но удобна, тя бе почти като продължение на самия него.

Можеше да види през дърветата фенерчето на Вентура да осветява наоколо, неотклонно приближавайки района, където Пендъргаст и жената трябва да бяха излезли на сушата. Естерхази се беше позиционирал на сто ярда зад мястото, където ги бяха изтласкали. Едва ли подозираха, че са притиснати в капан, когато той се приближи зад тях между падналите дървета, докато Вентура настъпваше отпред. Двамата бяха лесна мишена. Единственото, което се искаше от тях, беше да стрелят веднъж – един-единствен изстрел – и след това би могъл да определи абсолютно точно мястото им. В края на краищата те щяха да бъдат принудени да стрелят и да се издадат.

Планът работеше перфектно и Вентура бе изиграл своята част добре. Светлината – на един дълъг прът – се премести бавно, колебливо, още по-близо до тях. Той видя лъча да осветява на пресекулки оплетени кълбета от кипарисови корени и масивен, прогнил дънер – съборен. Точно там бяха: наблизо нямаше друго прилично прикритие.

Той се придвижи бавно, за да си осигури добра видимост към дънера. Луната беше по-високо в небето и в този момент излезе иззад облаците, хвърляйки бледа светлина в най-тъмните недра на блатото. Забеляза ги – свити зад дънера, фокусирани изцяло върху лъча на фенерчето срещу тях – и напълно изложени на фланговия му маньовър. Дори не беше нужно да стрелят срещу светлината.

Джъдсън бавно вдигна пушката към бузата си и погледна през визьора за нощно виждане „Трайдънт Про 2.5х“. Сцената подскочи с ярка отчетливост. Не би могъл да държи на прицел двамата едновременно, но ако повалеше първо Пендъргаст, жената нямаше да го затрудни особено.

Той се размърда леко, нагласи визьора така, че гърбът на Пендъргаст да бъде центриран точно върху косъма на прицела и се приготви за изстрел.

* * *

Хейуърд се сгуши зад прогнилия дънер, когато лъчът се залюля напред-назад в тъмнината.

Пендъргаст прошепна в ухото й:

— Мисля, че фенерчето е върху прът.

— Прът?

— Да. Вижте начина, по който се клати. Това е уловка. Което потвърждава, че има втори стрелец. – Внезапно той я хвана и я дръпна надолу в плитката вода, забивайки лицето й в калта. Секунда по-късно тя чу изстрел непосредствено над главата си и глух звук от куршум, удрящ дърво.

С отчаяни движения тя последва Пендъргаст, когато той запълзя през тинята и после се вмъкна зад едно кълбо от преплетени корени, издърпвайки я до себе си. Последваха още изстрели, този път отпред и отзад, разкъсвайки корените от две посоки.

— Това прикритие не е добро – задъхано прошепна Хейуърд.

— Не, не е. Не можем да останем тук — само въпрос на време е някой от тези куршуми да ни уцели.

— Но какво можем да направим?

— Аз ще поема стрелеца зад нас. Когато тръгна, искам да броите до деветдесет, да стреляте, да преброите още веднъж до деветдесет, после да стреляте отново. Не си давайте труд да се целите – шумът е, от което се нуждая. Погрижете се огънят от дулото да не се вижда… и после, чак тогава, след първите два импровизирани изстрела, стреляйте в прожектора. Тогава го атакувайте – и го убийте.

— Ясно.

Пендъргаст изчезна светкавично в блатото. В отговор се чу нов залп от изстрели.

Хейуърд преброи до деветдесет и след това, като държеше дулото на пушката ниско, стреля. Пушката изрева и ритна, изненадвайки я със звука, който отекна и се разпръсна над блатото. В отговор над главата й се посипа дъжд от куршуми и тя се зарови в тинята. Тогава чу ответния изстрел на Пендъргаст отляво. Стрелбата се отмести от нея. Лъчът на прожектора се залюля, но не се придвижи напред.

Тя преброи отново, натисна спусъка и втори тътен от тежкокалибрената пушка разцепи въздуха.

Преследвачът им стреля далеч от нея, но му беше отговорено с бърза поредица от Пендъргаст, този път от различно място. Светлината продължаваше да не мърда.

Хейуърд се обърна, сви се в калта и се прицели в прожектора. Плавно натисна спусъка, пушката изрева и светлината се пръсна в дъжд от искри.

Тя веднага се изправи и хукна с все сили през тежката засмукваща тиня към мястото, където до преди малко беше светлината. Чуваше Пендъргаст да стреля зад нея, притискайки втория стрелец.

Два куршума пронизаха гъсталака от папрати до нея и тя се втурна напред през жилавите стъбла, за да открие стрелеца, свит в една плоскодънна лодка. Той се обърна към нея изненадан и тя скочи във водата, като едновременно с това стреля срещу него. Мъжът стреля едновременно и тя усети остра болка в крака си, последвана от внезапна вкочанелост. Изпъшка и се опита да се изправи, но кракът й отказа да се движи.

Повтаряше действието като обезумяла, очаквайки всеки момент да бъде ударена от втори, фатален куршум. Но не стана нищо и тя осъзна, че навярно е улучила стрелеца. С върховно усилие, като полупълзеше и залиташе в плитката вода, тя улови планшира, насочвайки пушката вътре.

Стрелецът лежеше на дъното на лодката и от раната върху рамото му бликаше кръв. Пушката му беше скършена на две – куршумът явно я беше разбил – и мъжът се мъчеше с една ръка да издърпа пистолета си. Той не беше от селяните – всъщност, никога не го беше виждала преди.

— Не мърдай! – излая тя, като се прицели в него и се опита да не изпъшка от болка. Пресегна се, грабна пистолета му и го насочи към него. – Изправи се бавно. Дръж ръцете си така, че да ги виждам.

Мъжът изсумтя и едвам повдигна едната си ръка. Другата висеше безжизнено отстрани.

Спомняйки си за втория стрелец, Хейуърд се беше навела колкото се може по-ниско. Тя провери оръжието на непознатия, видя, че е заредено, взе него и изхвърли тежката пушка във водата.

Мъжът простена, един лъч лунна светлина освети торса му, тъмните петна кръв бавно се стичаха надолу от рамото.

— Ранен съм – — изпъшка той. – Трябва ми помощ.

— Не е фатално – каза Хейуърд. Собствената й рана пулсираше, чувстваше крака си като парче олово. Надяваше се да не умре от загуба на кръв. Тъй като беше наполовина потопена във водата, мъжът не знаеше, че е простреляна. Тя усещаше как различни неща се хлъзгат покрай ранения й крак, как се удрят в него – може би риби, привлечени от кръвта.

Зад гърба й се чуха още изстрели, внушителният звук от четирийсет и петкалибровото оръжие на Пендъргаст, примесен с по-острия пукот от пушката на втория стрелец. Стрелбата стана спорадична, а после настъпи тишина. Дълга тишина.

— Как се казваш? – попита Хейуърд.

— Вентура – отвърна мъжът. – Майк…

Изстрел. Единствен. Мъжът на име Вентура се олюля назад и с последен стон се срина тежко на дъното на лодката, потрепна и притихна.

Хейуърд, обхваната от внезапна паника, се потопи във водата, прилепена към планшира с една ръка. Отвратителни водни твари не даваха мира на раната й и тя усети гърченето на безброй пиявици.

Чу плясък и се обърна с пистолета – само за да види как Пендъргаст върви към нея през водата бавно, приведен. Той й направи знак да стои безшумно, после хвана планшира, огледа се напрегнато и с едно светкавично движение се прехвърли в лодката. Тя го чу да се движи, после той отново се върна, от другата страна, и се озова във водата до нея.

— Наред ли е всичко? – прошепна той.

— Не. Ранена съм. В крака.

— Трябва да излезете от водата. – Агентът я хвана за ръката и започна да я влачи към брега. Тишината беше пълна; стрелбата бе изплашила всяка живинка в блатото. Нямаше плясък, нямаше грак или цвърчене и шумолене.

Тя усети слабо течение и после нещо твърдо и люспесто я докосна бързо под водата. Сдържа вика си. Повърхността на водата се накъдри под лунната светлина и две очи на влечуго се издигнаха, заедно с люспести ноздри. С ужасна експлозия на вода съществото я нападна; в същото време Пендъргаст стреля с пистолета си; тя почувства нещо остро да стяга безжалостно ранения й крак, и после да я дърпа под водата; болката я прониза непоносимо.

С огромни усилия Пендъргаст продължаваше да държи ръката й, тя се опита да се извие, но грамадният алигатор я теглеше надолу към тинята, в коритото на канала. Искаше да извика, но устата й се пълнеше със застояла вода. Чу глухия звук на изстрели над повърхността. Изви се отново, притисна оръжието си в хищника, който държеше крака й, и стреля.

Ефектът бе разтърсващ; ударът от изстрела и спастичната реакция на алигатора се смесиха в истинска експлозия. Ужасният болезнен натиск отслабна и тя се отскубна от тинята задъхана.

С почти яростно движение Пендъргаст я издърпа в плитката вода върху папратите. Чу го да разкъсва крачола на панталона и, да изплаква раните и, доколкото е възможно, и да ги превързва с парчета от дрехите й.

— Другият стрелец – каза тя, чувствайки се замаяна. – Хванахте ли го?

— Не. Възможно е да съм го ранил – накарах го да се измъкне от скривалището си и видях сянката му да пробягва обратно към блатото.

— Защо не е стрелял отново?

— Може би е търсил друго място, откъдето да подобри стрелковите си постижения. Онзи приятел в лодката е бил убит от куршум .30-30. Ние не сме с такива.

— Случайно попадение? – задъхано попита тя, опитвайки се да отвлече мисълта си от раната.

— О, не. По всяка вероятност не.

Той прехвърли ръката й около раменете си и я издърпа на крака.

— Има само едно нещо, което можем да направим – да стигнем до Спениш Айлънд. Сега.

— Ами другият стрелец… Той още е тук някъде.

— Знам. – Пендъргаст кимна към крака й. – Но тази рана не може да чака.

71.

С ръка, преметната около врата на Пендъргаст, Хейуърд се препъваше през засмукващата тиня, като се хлъзгаше непрекъснато, от време на време почти завличайки и него в калта със себе си. При всяка стъпка болката пронизваше крака й, сякаш нагорещено желязо се бе впило по дължината от пищяла до бедрото й, и тя трябваше да потиска вика си. Знаеше много добре, че стрелецът все още е някъде наоколо, в тъмнината. Мъртвешкото спокойствие на блатото я тревожеше, караше я да се страхува, че той ги дебне. Въпреки задушаващата горещина на нощта и топлата блатна вода, тя се чувстваше трепереща и замаяна, сякаш всичко това се случваше на някого другиго.

— Трябва да се изправите, капитане – дойде утешителният глас на Пендъргаст.

Тя осъзна, че отново е паднала.

Странното подчертаване на чина й някак си я накара да се вдигне и тя се олюля на краката си, опита да направи една-две стъпки, след което усети, че рухва отново. Пендъргаст продължаваше да я държи и да я влачи, ръцете му бяха като стоманени кабели, а гласът – мек и успокоителен. Но изведнъж тинята стана по-дълбока, всмукваше краката й като подвижни пясъци, и с всяко залитане тя потъваше в калта.

Той я закрепи и с голямо усилие тя успя да освободи единия си крак, но раненият сега беше дълбоко в тинята и пулсираше непоносимо при всеки опит да го помръдне. Свлече се пак в блатото и хлътна почти до бедрата.

— Не мога – изохка тя. – Просто не мога. – Нощта се завъртя лудо около нея, главата й бучеше и тя усети как Пендъргаст я вдига нагоре.

— Добре – прошепна той. Остана неподвижен за миг, а после го чу да разкъсва нещо – сакото си. Тъмното блато, дърветата, луната – всичко се въртеше, въртеше, въртеше… Комарите напираха, влизаха в ноздрите и ушите й. Тя потъна отново във воднистата тиня, искаше с цялото си същество това да е леглото й у дома, а тя да е в безопасност и на топло в Манхатън, Вини да диша спокойно до нея…

Дойде на себе си, когато Пендъргаст се опитваше да нахлузи горе около ръцете й някакви грубо измайсторени ремъци. Съпротивлява се известно време, объркана, но той сложи ръце върху нейните и се опита да я успокои.

— Ще ви дърпам нататък. Само стойте спокойно.

Тя кимна, схващайки бавно.

Той прехвърли импровизираните ремъци от двете парчета плат върху раменете й и започна да я тегли. Отначало тя не помръдна. После блатото бавно разхлаби всмукващата си прегръдка и Лора усети, че се плъзга напред по покритата с вода кал, на тласъци. Дърветата се издигаха напред, черни и сребристи на лунната светлина, преплетените им клони и листа отгоре оформяха петънца от мрак и светлина. Хейуърд се запита разсеяно къде ли се криеше стрелецът; защо не чуваха повече изстрели. Може би бяха минали пет, или пък трийсет минути; тя бе загубила представа за време.

Внезапно Пендъргаст спря.

— Какво има? – простена Хейуърд.

— Виждам светлина между дърветата.

72.

Пендъргаст се наведе над Хейуърд и внимателно я огледа. Тя беше в шок. Предвид мокротата и калта по нея, трудно можеше да се каже колко кръв е изгубила. Лунната светлина минаваше през лицето й, призрачно бяло там, където не беше изцапано с мръсотия. Той внимателно я повдигна да седне, разхлаби ремъците и я облегна назад до един дънер, закривайки я с листа на папрати. Намокри един парцал в тъмната вода и се опита да почисти калта от раната й, издърпвайки безброй пиявици междувременно.

— Как се чувствате, капитане?

Хейуърд преглътна, помръдна уста. Очите й примигаха, неспособни да се фокусират. Той опипа пулса й: плитък и учестен. Наведе се над ухото й и прошепна:

— Трябва да ви оставя. Само за малко.

За миг очите й се разшириха от страх. После тя кимна и се опита да заговори. Гласът й беше дрезгав:

— Разбирам.

— Който и да живее на Спениш Айлънд, знае, че сме тук; със сигурност е чул стрелбата. Нещо повече, вторият стрелец може дори да е дошъл от острова и да ни чака там – оттук и тишината. Трябва да се приближа много предпазливо. Дайте да видя оръжието ви.

Той взе пистолета й – калибър трийсет и два – провери пълнителя, после го затвори и го притисна в ръцете й.

— Имате четири патрона. Ако не се върна… може да ви потрябват. – Агентът остави фенерчето в скута й. – Не го използвайте, ако не се налага. Следете за блясък на очи на лунната светлина. Гледайте в разстоянието между тях. Повече от седем сантиметра означават, че е или алигатор, или нашият стрелец. Разбирате ли?

Тя отново кимна и хвана оръжието.

— Прикритието е добро. Няма да ви видят, освен ако не искате. А сега ме слушайте внимателно: трябва да останете будна. Изгубите ли съзнание – умирате.

— По-добре тръгвайте – промърмори тя.

Пендъргаст се взря в тъмнината. Слаба жълта светлина

се процеждаше между редиците от дървета. Той извади нож, и като се протегна нагоре, издълба едно голямо „X“ върху обратната страна на най-големия дънер. Остави Хейуърд и тръгна на юг към далечните светлини в стегната, спираловидна траектория.

Движеше се бавно, изваждаше краката си от тинята изключително внимателно, така че да вдига колкото се може по-малко шум. Нямаше никакви признаци на активност, никакви звуци откъм далечната светлина, която проблясваше и изчезваше сред тъмните стволове. Когато стегна още спиралата, дърветата се разредиха и се показа мъждукащ жълт триъгълник: един покрит със завеса прозорец, плуващ в тъмнината, сред група неясни постройки с насмолени покриви.

След още десет минути той беше стигнал достатъчно близо, така че да има ясна гледка към стария ловен лагер на Спениш Айлънд.

Беше огромно място с разхвърляни постройки точно над водната линия върху креозотните стълбове: поне дузина големи, дървени постройки, забити сред голяма група стари, плешиви кипариси, плътно обрасли със завеси испански мъх. Намираше се точно в края на малък ръкав със застояла вода. Лагерът беше построен върху по-висок нанос, заобиколен с параван от папрати, храсти и високи треви. Гъстата растителност, в съчетание с почти непроходимите гранки висящ мъх, придаваха на мястото усещане за скритост и затвореност.

Пендъргаст се движеше странично, все още кръжейки около мястото, като проверяваше за пазачи и си създаваше представа за разположението. В единия край една голяма дървена платформа водеше към кей с плуващ док, който се вдаваше в ръкава. Към него се виждаше привързана необичайна лодка, в която Пендъргаст разпозна армейска разработка от времената на Виетнамската война, използвана от флота. Беше хибрид между плавателен съд за блата с газене само от десет сантиметра, и джет с тих, подводен реактивен двигател – идеална за придвижване във води като тези. Макар някои от допълнителните постройки да бяха в руини, с хлътнали навътре покриви, централният лагер беше в добро състояние и очевидно обитаван. Една дълга пристройка също се намираше в отлична форма. Тежки завеси се спускаха над прозорците и филтрираха слабата жълта светлина отвътре.

Когато завърши обиколката си, Пендъргаст беше изненадан: изглежда никой не стоеше на стража. Беше тихо като в гробница. Ако стрелецът беше тук, той бе изключително добре скрит. Пендъргаст изчака, като се ослушваше. И след това чу нещо: слаб, безнадежден вик, тънък, подобен на птица, точно на границата на доловимото, сякаш от някой, напълно загубил надежда, който умираше. Когато и това спря, над блатото легна пълна тишина.

Пендъргаст премести „Лес Байер“-а си и се приближи от задната страна на лагера, като се вмъкна в гъсталака от папрати на края на поддържащите стълбове. Ослуша се отново, но не чу нищо повече: никакви стъпки по дървените талпи отгоре, никакво проблясване на светлина, никакви гласове.

Към един от стълбовете имаше прикрепена груба дървена стълба, направена от хлъзгави, прогнили летви. След още няколко минути той стигна до нея, хвана долната летва и се вдигна нагоре, опипвайки здравината на всяка следваща. След миг главата му беше на нивото на платформата. Огледа се, но не можа да види нищо на лунната светлина, нямаше признак за никакъв пазач.

Отпускайки се на платформата, той се претърколи по грубите дъски и остана да лежи на една страна, в готовност. Напрегна се и му се стори, че чува глас, съвсем слаб дори за неговия необикновен слух, който шепнеше нещо бавно и монотонно, сякаш нареждаше молитва. Луната сега беше точно отгоре и лагерът, навътре в дърветата, беше изпъстрен с лунни петна. Почака още малко. След това се изправи на крака и се стрелна към сянката на най-близката пристройка, притискайки се към стената. Един-единствен прозорец, потънал в сенките, хвърляше слаба светлина върху платформата.

Той пристъпи напред, зави зад ъгъла и се приведе, за да мине под втори прозорец. Заобиколи поредния ъгъл и се озова до една врата. Беше стара и разнебитена, с ръждясали панти, боята се лющеше на ивици. Натисна бравата и установи, че е заключена; малко усилие от негова страна – и ключалката не беше вече проблем. Той изчака приведен.

Никакъв звук.

Бавно завъртя топката, отвори вратата и прекрачи прага безшумно с насочено оръжие.

Погледът му бе посрещнат от голяма, елегантна дневна, някак овехтяла. В единия край се открояваше масивна каменна камина, а над нея – покрит с плесен препариран алигатор върху плоча; рафт с лули от изтравниче и тумбест апарат за газирана вода върху дървената полица над камината. До една от стените стояха празни сандъци за оръжия, други бяха пълни с изгнили платнища и въдичарски пръти, трети разкриваха рибарски мухи и примамки. Червени кожени мебели, поокъсани и напукани от годините, бяха групирани около угасналата камина. Стаята изглеждаше прашна, малко използвана. За такова голямо помещение бе забележително празна.

Един съвсем слаб звук от стъпки се чу точно над главата му, после мърморене.

Стаята беше осветена от няколко висящи керосинови фенери, сложени на възможно най-тъмните места. Пендъргаст откачи един, завъртя фитила да свети по-силно и прекоси стаята, стигайки до тясно, оградено стълбище, застлано плътно с пътеки. Бавно изкачи стъпалата.

Разликата между втория и първия етаж беше забележителна. Тук нямаше нищо от тежките, разпилени предмети, смесването на цветове, форми и шарки. Когато стигна последното стъпало, бе посрещнат от дълъг коридор, от двете страни, на който се редяха спални, явно от дните, когато лагерът е приемал гости. Но обичайните декорации, столовете и картините, както и рафтовете с книги напълно липсваха. Вратите бяха отворени, разкриваха голи стаи. Всеки прозорец бе покрит с тензух, явно да пропуска светлина. Всичко беше в убити тонове, почти черно-бяло. Дори дупките от чепове бяха грижливо запълнени.

В дъното на коридора зееше полуотворена голяма врата. Пендъргаст се промъкна като котка. Последните спални, покрай които премина, явно продължаваха да се използват, едната много голяма и елегантна, макар и доста спартанска, с наскоро оправено легло, прилежаща баня и гардеробна – и еднопосочно огледало, което гледаше във втора, свързана спалня, по-малка и по-аскетична, без други мебели, освен голямо двойно легло.

Пендъргаст стигна до вратата в дъното и се ослуша. Можеше да чуе, за първи път, слабото туптене на генератор. Откъм стаята не идваше никакъв звук: всичко тънеше в тишина.

Той се позиционира от едната страна и после с бързо движение се завъртя и ритна вратата с всичка сила. Тя се отвори и Пендъргаст едновременно с това се хвърли на пода.

Силен взрив от оръжие разцепи рамката на вратата над него и отнесе парче с размерите на баскетболна топка, поръсвайки го с тресчици, но преди стрелецът да успее да изпразни нов куршум в Пендъргаст, той използва момента да се претърколи и стана; вторият куршум заличи една странична масичка до вратата, но в този момент агентът беше върху стрелеца, уви ръка около врата му – и осъзна, че държи висока, поразително красива жена.

— Сега можете да свалите ръцете си от мен – произнесе тя студено.

Пендъргаст я пусна и отстъпи назад, насочил към нея четирийсет и петкалибровия си пистолет.

— Не мърдайте – каза той. – Дръжте ръцете си така, че да ги виждам. – Той бързо проучи стаята и беше смаян от онова, което видя: изключително модерна апаратура, състояща се от лъскаво медицинско оборудване – система за физиологически мониторинг, пулсов оксиметър, монитор за следене на съня, вентилатор, помпа за вливане, количка, преносим рентгенов апарат, половин дузина дигитални диагностични устройства. Всички захранвани с електричество.

— Кой сте вие? – попита жената. Гласът й беше леден, беше възвърнала присъствието на духа си. Беше облечена просто и елегантно в бледокремава рокля без шарки, не носеше бижута, но все пак беше грижливо гримирана, с направена коса. Но най-много от всичко Пендъргаст бе впечатлен от силния интелект зад стоманеносивите й очи. Позна я почти веднага от снимките.

— Джун Броуди? – каза той.

Лицето й пребледня, но съвсем леко. В напрегнатата тишина, която последва, един слаб вик, на болка или може би на отчаяние, се чу глухо през една врата в другия край на стаята. Пендъргаст се обърна.

Когато Джун Броуди заговори отново, гласът й беше все така студен:

— Боя се, че неочакваната ви поява е обезпокоило пациента ми. Което наистина е много жалко.

73.

— Пациент? – вдигна вежди Пендъргаст.

Броуди не каза нищо.

— Можем да обсъдим проблема по-късно – предложи Пендъргаст. – Между другото, моя колежка беше ранена в блатото. Имам нужда от лодката ви. Както и от тази апаратура.

Когато не се случи нищо, той махна с пистолета.

— Всичко, освен бързина и сътрудничество от ваша страна, би застрашило сериозно здравето ви.

— Не е необходимо да ме заплашвате.

— Страхувам се, че е. Трябва ли да ви напомня кой стреля пръв?

— Нахълтвате тук внезапно — какво очаквате?

— Може ли да оставим размяната на вежливости за по-късно? – каза хладно Пендъргаст. – Колежката ми е зле ранена.

Със забележително спокойствие Джун Броуди се обърна, натисна копчето на един интерком на стената и заговори в него със заповеднически глас.

— Имаме посетители. Подгответе се да посрещнете спешен пациент – и ни чакайте с носилка долу на дока.

Броуди прекоси стаята и излезе през вратата, без да се обръща. Пендъргаст я последва по коридора с насочено оръжие. Тя слезе по стъпалата, мина през главния салон на къщата и излезе; прекоси платформата към кея на плаващия док. Стъпи грациозно в лодката и включи двигателя. Пендъргаст се качи след нея.

— Развържете лодката. – Гласът й беше уверен и спокоен. – И, моля ви, махнете това оръжие.

Пендъргаст пъхна пистолета в колана си и развърза лодката. Тя форсира двигателя, измъквайки се на заден.

— Намира се на хиляда ярда югоизточно – посочи Пендъргаст в тъмнината. – Насам – добави той. – В блатото има стрелец. Но, разбира се, сигурно ви е известно. Той може да е ранен – може и да не е.

Броуди го изгледа.

— Искате ли да спасите колежката си, или не?

Пендъргаст мълчаливо посочи бордовото табло на лодката.

Без да каже нищо повече, жената ускори и те се понесоха покрай калните брегове на ръкава. След няколко минути тя намали, за да влезе в малък канал, който се раздвояваше и събираше в лабиринт от водни пътища. Броуди успя да проникне в блатото по начин, от който Пендъргаст бе изненадан, че е възможен, като винаги се придържаше към лъкатушещия канал, който – дори и на ярка лунна светлина – беше почти невидим.

— Още надясно – каза той, вглеждайки се през дърветата. Те не използваха светлини; беше по-лесно да се гледа надалеч на лунна светлина – а също така и по-безопасно.

Лодката се виеше по каналите, от време на време заплашвайки да заоре в плитката тиня, но винаги минаваше, когато Броуди дадеше газ.

— Там – каза Пендъргаст и посочи към белега на ствола на дървото.

Лодката стигна до една наносна ивица.

— Дотук можем да стигнем – промърмори Броуди.

Пендъргаст се обърна към нея, претърси я бързо и изкусно за скрито оръжие и заговори с нисък глас:

— Останете тук. Аз ще доведа колежката ми. Продължавайте да сътрудничите и ще останете жива тази нощ.

— Повтарям: не е необходимо да ме заплашвате – натърти тя.

— Това не е заплаха: това е разяснение. – Пендъргаст скочи от лодката и тръгна през блатото.

— Капитан Хейуърд? – извика той.

Никакъв отговор.

— Лора?

Отново нищо, освен тишина.

След миг той вече стоеше до Хейуърд. Тя още беше в шок, в полусъзнание, с отпусната на изгнилия дънер глава. Той се огледа бързо, като се ослушваше за шумолене или пропукване на клони; за блясък на метал, който би свидетелствал за присъствието на стрелец. Като не видя нищо, той хвана Хейуърд под мишниците и я издърпа през блатото до лодката. Повдигна я от едната страна, а Броуди пое отпуснатото тяло и помогна да го настанят на пода.

Без да каже и дума, тя се обърна и запали двигателя; излязоха от канала, а после се върнаха на висока скорост до лагера. Когато наближиха, видяха дребен, мълчалив мъж, облечен в лекарска престилка, който бе застанал на дока с носилка. Пендъргаст и Броуди изнесоха Хейуърд от лодката и я сложиха върху носилката; мъжът подкара количката по платформата и я вкара в главния салон на къщата. Двамата с Пендъргаст изнесоха носилката по стъпалата, после по коридора, и накрая влязоха в залата с високотехнологично оборудване; позиционираха носилката до една банка със сложна апаратура, извадиха Хейуърд от носилката и я положиха на операционното легло. Джун Броуди се обърна към дребния мъж в бяла престилка.

— Интубирайте я – каза тя рязко. – Оротрахит. И кислород.

Мъжът се задейства, прикрепи една тръба към устата на Хейуърд и двамата заработиха с пестеливи движения, очевидно резултат на дългогодишен опит.

— Какво стана? – обърна се Броуди към Пендъргаст, след като отряза напоените с кал ръкави с медицинска ножица.

— Огнестрелна рана и ухапване от алигатор.

Джун Броуди кимна, после измери пулса на Хейуръд, кръвното й, провери зениците й с фенерче. Движенията й бяха уверени, професионални.

— Банка декстран – каза тя на мъжа в престилката – и пуснете 14 грама в системата.

Докато той работеше, тя подготви игла и взе кръвна проба, напълни спринцовка и прехвърли кръвта във вакуумизирани епруветки. После взе скалпел от близкия стерилен поднос и с няколко сръчни срязвания отстрани останалата част от крачола на панталона.

— Промивка.

Мъжът й подаде голяма спринцовка, пълна с физиологичен разтвор, и тя отми калта и мръсотията, като отскубваше междувременно многобройните пиявици и хвърляше всичко в един близък контейнер. Като сложи местна упойка близо до ужасните разкъсвания и раната от куршум, тя почисти всичко с физиологичен разтвор и антисептик. След това приложи антибиотик и превърза раната.

Накрая вдигна поглед към Пендъргаст.

— Ще се оправи.

Сякаш по знак, Хейуърд отвори очи и издаде звук в ендотрахиалната тръба. Размърда се в леглото, вдигна ръка и посочи към тръбата.

След като я прегледа набързо, Броуди разреши да свалят тръбата.

— По-добре да сме предпазливи, отколкото да съжаляваме после – обясни тя.

Хейуърд преглътна болезнено, после се огледа, очите й дойдоха на фокус.

— Какво става?

— Бяхте спасена от призрак – каза Пендъргаст. – Призракът на Джун Броуди.

74.

Хейуърд погледна към неясните фигури, после се опита да седне. Главата й още беше замаяна.

— Позволете ми. – Броуди се пресегна и вдигна облегалката на хирургическото легло. – Бяхте в лек шок – каза тя. – Но скоро състоянието ви ще се нормализира. Или поне ще е близко до нормалното, предвид обстоятелствата.

— Кракът ми…

— Няма дълготрайни увреждания. Рана и ухапване от алигатор. Сложих местна упойка, но когато действието й премине, ще боли. Ще се нуждаете също така от още серии инжекции с антибиотик – в устата на алигатора живеят много неприятни бактерии. Как се чувствате?

— Замаяна – каза Хейуърд и седна. – Къде съм? – После впери очи в Джун. – Джун… Джун Броуди? – Огледа се. Що за ловен лагер е този, в който има подобно място – стая за спешна помощ с такова оборудване? А и не приличаше никак на стаите за спешна помощ, които някога бе виждала. Осветлението беше твърде слабо и с изключение на медицинската апаратура, помещението беше подчертано голо: нямаше книги, картини, постери, дори столове.

Тя преглътна и поклати глава, опитвайки се да избистри съзнанието си.

— Защо сте симулирали самоубийството си?

Броуди отстъпи назад и отвърна на погледа й.

— Сигурно вие сте двамата полицаи, разследващи „Лонджитюд Фармасютикълс“. Капитан Хейуърд от НПУ и специален агент Пендъргаст от ФБР.

— Така е – кимна Пендъргаст. – Бих ви показал значката си, но се боя, че блатото предяви претенции към нея.

— Няма да е необходимо – произнесе тя хладно. – Може би не трябва да отговарям на никакви въпроси, докато не се свържа с адвокат.

Пендъргаст я изгледа с дълъг, неподвижен поглед.

— Не съм в настроение за обструкции – каза той с нисък, заплашителен глас. – Вие ще отговорите на всички въпроси, които ви задам, а адвокатите да вървят по дяволите. – Той се обърна към мъжа в бялата престилка. – Стойте тук до нея.

Дребният мъж припряно изпълни нареждането.

— Това ли е пациентът? – попита Пендъргаст Броуди. – Онзи, за когото споменахте по-рано?

Тя поклати глава.

— Така ли ще се отнасяте с нас, след като помогнахме на партньорката ви?

— Не ме дразнете.

Броуди млъкна.

Пендъргаст я погледна със свирепо изражение върху лицето. Неговият „Лес Байер“ още висеше заплашително отстрани.

— Ще отговаряте на въпросите ми изчерпателно, започваме. Разбрахте ли?

Жената кимна.

— Така: за какво е тази сложна апаратура? Кой е вашият „пациент“?

— Аз съм пациентът – долетя дрезгав, шепнещ глас, едновременно с отварянето на една врата в отсрещната стена.

— Цялото това разточителство е за мен. – В тъмното отвъд прага стоеше една висока и неподвижна фигура, силует на бостанско плашило, която едва се забелязваше в мрака. Мъжът се засмя: хартиен смях, по-скоро дихание. След миг сянката пристъпи много бавно от тъмнината в полуосветеното пространство и леко повиши глас: – Приятно ми е, Чарлс Джей Слейд!

75.

Джъдсън Естерхази наду до последно извънбордовия „Мерк“ 250 и насочи рибарската лодка право на юг, опасно увеличавайки скоростта по стария канал за теглене на трупи. С върховно усилие на волята намали малко газта и се опита да успокои хаоса в главата си. Нямаше съмнение, че трябва да се откаже от първоначалните си намерения и да бяга. Беше оставил Пендъргаст и ранената жена в блатото без лодка, на миля от Спениш Айлънд. Дали са стигнали до там, или не – беше последната му грижа; той беше в безопасност и бе време да предприеме стратегическо отстъпление. Трябваше да действа решително и бързо, но засега най-благоразумното беше да се сниши с тревата, да ближе раните си – и да излезе освежен и по-силен.

И все пак му беше някак си неприятно, че Пендъргаст може да е стигнал до острова. И – като се имаше предвид всичко, което се бе случило между него и обитателите на острова – му бе трудно да изостави Слейд незащитен; много, далеч по-трудно, отколкото бе калил себе си да очаква.

По един любопитен начин дълбоко в себе си той знаеше, че резултатът ще е такъв, още когато Пендъргаст се бе появил в Савана с проклетото си разкритие. Този човек беше необикновен. Дванайсет години пълна заблуда, издухана за няма и две седмици. И всичко заради непочистеното дуло на една пушка. Невероятно как подобно малко недоглеждате можеше да доведе до такива сериозни последици. А и той никак не беше попречил на събитията, след като изтърси онова за Одюбон и Ню Мадрид в изненадата си, виждайки Пендъргаст.

Поне, помисли си Естерхази, не направи грешката да подцени този човек… както толкова много други бяха сторили, за тяхно огромно съжаление. Пендъргаст нямаше представа за това, че Естерхази е замесен. Нито пък подозираше за последния коз, който той държеше скрит в ръкава си. Тези тайни, Джъдсън знаеше – без ни най-малко съмнение – Слейд щеше да отнесе със себе си в гроба, или където и да е.

Нощният въздух повя в лодката, звездите блестяха над главата му, дърветата се чернееха срещу осветеното от луната небе. Каналът за шлепове се стесни и стана плитък. Естерхази започна да се успокоява. Винаги съществуваше вероятността – напълно реална – Пендъргаст и полицайката да са загинали в блатото, преди да стигнат до лагера. Все пак жената беше получила един от куршумите му. Можеше да умре от загуба на кръв. Дори и раната да не е била фатална, щеше да е дяволски трудно агентът да я извлече през последния участък на блатото, което гъмжеше от алигатори и отровни водни змии, както и от пиявици, а въздухът бе задръстен от комари.

Той намали, когато лодката стигна затлачения край на канала. Изключи двигателя, извади го от водата и подкара с пръта. Същите тези комари, за които току-що си бе помислил, сега налетяха на рояци, събраха се около главата му и накацаха по врата и ушите му. Той плесна с ръка и изруга.

Тинестият канал се разклони и той подкара по левия ръкав; познаваше добре блатото. Продължи, като използва сонара за търсене на риба, за да провери дълбочината на водата. Луната сега беше по-високо и в блатото бе светло почти като през деня. Полунощ: шест часа до утрото.

Опита се да си представи какво се е случило на Спениш Айлънд, когато са пристигнали, но бе депресиращо и разочароващо. Плесна във водата и изхвърли мисълта от главата си. Нямаше повече за какво да се тревожи. Вентура бе позволил да бъде хванат от Хейуърд, проклетият глупак, но не бе успял да каже нищо, преди Джъдсън да му пръсне мозъка. Блеклетър беше мъртъв; всички, които бяха свързани с „Проекта“, бяха мъртви. Нямаше начин да бъде върнат духът обратно в бутилката. Ако Пендъргаст е останал жив, всичко щеше да излезе наяве, те в края на краищата сигурно щяха да надушат и тогава нямаше спасение; но това, което сега бе жизненоважно, бе да заличи собственото си участие.

Събитията от изминалата седмица бяха направили нещата кристално ясни: Пендъргаст щеше да разбере. Беше само въпрос на време. Това означаваше, че щеше да излезе на светло дори внимателно замаскираната роля на Джъдсън. И заради това Пендъргаст трябваше да умре.

Но този път мъжът щеше да умре при условията на Естерхази, когато той преценеше за най-добре, и когато агентът от ФБР най-малко очаква. Защото Естерхази си запазваше едно важно предимство: предимството на изненадата. Агентът не беше неуязвим, а Естерхази знаеше сега къде точно се намира слабото му място и щеше да го използва. Какъв глупак е бил, че не го е видял по-рано. В съзнанието му започна да се оформя план. Прост, ясен, ефективен.

Каналът стана достатъчно дълбок, за да спусне двигателя. Той го смъкна и го запали; пое бавно през каналите, като се насочи на запад, постоянно проверявайки дълбочината под кила. Щеше да стигне Мисисипи доста преди разсъмване; можеше да потопи лодката в някой затънтен ръкав и да избяга от блатото – ни чул, ни видял. Едно изречение от „Изкуството на войната“ изплува в съзнанието му неканено:

“Изпреварвай своя противник като хванеш онова, на което държи, и се изхитри да го нападнеш в момента и на мястото, което ти си избрал“.

Толкова идеално пасваше на неговата ситуация.

76.

Силуетът, който се изправи в рамката на вратата, накара Хейуърд да замръзне в шок. Мъжът беше най-малко метър и осемдесет висок, мършав, лицето му – с хлътнали бузи, тъмните му очи бяха големи и влажни под тежките вежди, брадичката и вратът – обрасли с полуобръсната четина. Косата му беше дълга и бяла, сресана назад, къдреше се зад ушите и се спускаше към раменете. Беше облечен с въгленовосиво сако на „Брукс Брадърс“, наметнато върху болничен халат, и държеше камшик с къса дръжка в едната си ръка. С другата теглеше стоика на система, която стискаше като своего рода опора.

Хейуърд имаше чувството, че той почти се материализира от разредения въздух, толкова тихо и безшумно се беше приближил. Очите му бяха толкова кръвясали, че изглеждаха морави – не шареха из стаята, както човек би очаквал от някой побъркан; по-скоро се движеха бавно от един човек към друг, като огледаха – сякаш преминават през материята – всички поотделно. Когато очите му стигнаха до нея, той примигна и затвори очи.

— Не, не, не – промърмори той; гласът му беше като шепот на вятъра.

Като се извърна, Джун Броуди взе една свободна лабораторна престилка и я хвърли върху изкаляната риза на Лари.

— Никакви ярки цветове – прошепна тя на Хейуърд. – Не правете резки движения.

Слейд бавно отвори очите си отново. Изражението на болка някак се успокои. Като пусна стойката на системата, той бавно вдигна голямата си, с изпъкнали вени ръка, в жест на почти библейска тържественост. Ръката се разтвори, дългите пръсти потрепераха леко, показалецът посочи Пендъргаст. Големите тъмни очи се спряха върху агента от ФБР.

— Вие сте човекът, който иска да разбере кой е убил съпругата му. – Гласът му беше тънък като оризова хартия, но въпреки това в него прозираше арогантна самоувереност.

Пендъргаст не каза нищо. Той изглеждаше зашеметен, от скъсания му костюм още течеше кал, светлата му коса беше мръсна и разбъркана.

Слейд бавно остави ръката си да падне надолу.

— Аз убих съпругата ви.

Пендъргаст вдигна пистолета си.

— Разкажете ми.

— Не, почакайте… – започна Джун.

— Тишина – каза Пендъргаст с тиха заплашителност.

— Точно така – издиша Слейд, – тишина. Аз заповядах да я убият. Хелън – Естерхази – Пендъргаст.

— Чарлс, този човек има оръжие – обади се Джун. Гласът й беше нисък, но умолителен. – Ще те убие.

— Дрън-дрън. – Той вдигна пръст и го завъртя. – Всеки от нас е изгубил някого. Той е изгубил съпруга. Аз изгубих син. И така нататък. – После повтори с внезапна интензивност, със същия тънък глас: – Аз изгубих син!

Джун Броуди се обърна към Пендъргаст и заговори полугласно:

— Не трябва да го карате да говори за сина си. Това ще го върне назад – а постигнахме такъв напредък! – От гърлото й излезе стон, потиснат веднага.

— Трябваше да я убия. Тя щеше да ни разкрие. Ужасно опасно… за всички ни… – Очите на Слейд, внезапно фокусирани в нищото, се разшириха сякаш от ужас, взрени в една празна стена. – Защо си тук? – промърмори той на нищото. – Не е дошъл моментът! – Той бавно вдигна камшика над главата си и го стовари с ужасен плясък върху собствения си гръб веднъж, два пъти, три пъти, като всеки удар го караше да се люшва напред, дрипите на разкъсаното му сако се разлетяха към пода.

Ударът сякаш го върна към реалността. Той се изправи, фокусира наново очите си. Стаята утихна напълно.

— Виждате ли? – обърна се жената към Пендъргаст. – Не го провокирайте, за бога. Ще се самонарани.

— Да го провокирам? Възнамерявам да направя далеч повече от това.

Заплашителният тон на Пендъргаст предизвика студени тръпки по гърба на Хейуърд. Чувстваше се като в капан, безпомощна, уязвима, прикована към леглото с тази система. Тя хвана тръбичките, притисна ги към ръката си и ги дръпна рязко. Надигна се и слезе от леглото, замяна за миг.

— Ще се справя – каза й Пендъргаст.

— Не забравяйте – отвърна му Хейуърд, – обещахте ми да не го убивате.

Пендъргаст я игнорира, вперил очи в мъжа.

Очите на Слейд внезапно се отклониха нанякъде, сякаш виждаше нещо, което не беше там; устата му се задвижи странно, сухите устни се кривяха и разтягаха в неизречени гласно слова, от които Хейуърд накрая долови бързо прошепнати думи: „Махни се, махни се, махни се, махни се…“. Той стовари отново камшика върху гърба си, който явно възвръщаше яснотата на мисълта му. Треперейки, пръстите му започнаха да се стрелкат наоколо – да се движат сякаш под вода, с явно нетърпение – към стойката, на която бе прикачена системата; накрая напипа малка банка, която висеше от една тръба, и я стисна решително.

Дрога, помисли си тя. Той е зависим.

Очите на възрастния мъж се обърнаха нагоре, миг преди да се възстанови, след което клепачите трепнаха и се вдигнаха отново;

— Историята е ясна – продължи той с ниския си дрезгав глас. – Хелън… Блестяща жена. Хубаво, сочно дупе… Представям си как здравата сте се забавлявали, а?

Хейуърд видя как пистолетът в ръката на Пендъргаст леко потрепна.

— Тя направи откритие… – Ново задъхване и очите на Слейд се разфокусираха, вперени в един празен ъгъл, устните му трепереха, шепнеха неразбираеми думи. Ръката му с камшика изпляска безполезно.

Като пристъпи рязко напред, Пендъргаст го зашлеви през лицето с изненадваща сила.

— Продължавайте.

Слейд се съвзе.

— Какво казват във филмите? „Благодаря, имах нужда от това“. – Старият мъж се разтресе в тих смях. – Да, Хелън… Откритието й беше забележително. Предполагам, че нататък вие можете да ми разкажете по-голямата част от историята, господин Пендъргаст. Така ли е?

Пендъргаст кимна.

От сухите гърди се изтръгна кашлица, силни спазми разтърсиха немощното тяло. Слейд изхриптя, объркан, и натисна банката отново. След миг се оправи.

— Донесе откритието при нас, птичия грип, с помощта на посредник, и така се роди „Проект Авес[32]“. Тя се надяваше, че резултатът може да е чудодейно лекарство, усилващо творческите способности. Все пак при Одюбон се беше получило – за известно време. Повишаване на интелектуалните възможности. Върховното лекарство…

— Защо се отказахте? – попита Пендъргаст. Неутралният тон не заблуди Хейуърд – пистолетът още трепереше в ръката му. Хейуърд никога не го беше виждала в състояние толкова близко до това да изгуби контрол.

— Изследванията бяха скъпи. Отвратително скъпи. Започнахме да губим пари – въпреки, че бяхме орязали всички странични разходи. – И той вдигна ръката си и – бавно, бавно – махна с нея, описвайки кръг из стаята.

— Значи тук работехте – каза Пендъргаст. – Спениш Айлънд е бил вашата лаборатория.

— Бинго! Защо да строим четириетажно съоръжение с ниво на безопасност 4, с отрицателно налягане, защитни облекла и всичко останало? Можехме просто да го правим тук, в блатото, да си спестим куп пари. Можехме да съхраняваме тук живи култури, да вършим наистина опасна работа, която никой нямаше да види, където никой от държавните регулатори нямаше да си пъха носа.

Значи затова „Лонджитюд“ имаше док към блатото, помисли си Хейуърд.

— А папагалите? – попита Пендъргаст.

— Държаха ги в „Лонджитюд“. В шести комплекс. Но както казах, бяха сторени грешки. Една от птиците ни избяга, зарази едно семейство. Катастрофа? Не и когато подчертах пред всички: „Има начин да спасим милионите, хвърлени за лабораторни изследвания; кротувайте и просто гледайте какво става!“

Той отново се разтресе в беззвучен смях, небръснатата му адамова ябълка подскачаше гротескно. От носа му изскочи сопол и капна върху костюма му. Той се наведе и се изхрачи на пода. После се оправи.

— Хелън се противопостави на начина ни на работа. Госпожата беше кръстоносец. След като научи за семейство Дуейн – точно преди вашето малко сафари, между другото – щеше да ни разкрие, да отиде при властите. Веднага щом се върнехте. – Той разпери ръце. – Какво друго можехме да направим, освен да я убием?

Пендъргаст заговори спокойно.

— Кои сте „вие“?

— Няколко души от групата „Проект Авес“. Скъпата Джун, тази тук, нямаше представа – тогава поне. Държах я в неведение, до пожара. Както и бедния стар Карлтън. – Той перна мълчаливия мъж.

— Имената, ако обичате.

— Знаете всички имена. Блеклетър. Вентура. Между другото, къде е Майк?

Пендъргаст не отговори.

— Може би гние в блатото, благодарение на вас. Мътните да ви вземат, Пендъргаст. Той беше не само най-добрият директор по сигурността, за какъвто един изпълнителен директор може да си мечтае, но беше и връзката ни с цивилизацията. Е, може и да сте убили Вентура, но не бихте могли да убиете него. – Тук в ниския глас на Слейд се прокрадна гордост. – И няма никога да научите името му. Искам да премълча това – да задържа една малка изненада за бъдещето ви, може би, за да си платите за Майк Вентура. – Той се разкикоти. – Сигурен съм, че той ще изникне точно когато най-малко го очаквате.

Пендъргаст вдигна отново пистолета си.

— Името.

— Не! – извика Джун.

Слейд примига.

— Гласът ви, скъпа моя… моля ви.

Броуди се обърна към Пендъргаст със събрани като за молитва ръце:

— Не го наранявайте – прошепна тя пламенно. – Той е добър човек, много добър човек. Трябва да разберете, господин Пендъргаст, той също е жертва.

Очите на Пендъргаст се насочиха към нея.

— Разбирате ли – продължи тя, – имаше друг инцидент по „Проект Авес“. Самият Чарлс се разболя.

Ако Пендъргаст бе изненадан от това, той не го показа с нещо.

— Взел е решението да убие съпругата ми, преди да се разболее – произнесе той с равен тон.

— Всичко това е минало – каза тя. – Нищо няма да я върне обратно. Не може ли да го забравите?

Пендъргаст я гледаше, очите му блестяха.

— Чарлс едва не умря – продължи Броуди. — А после той… после му хрумна как да ни измъкне оттук. Съпругът ми – кимна тя към мълчаливия мъж, застанал отстрани – се присъедини към нас по-късно.

— Вие и Слейд сте били любовници – каза Пендъргаст.

— Да. – Нямаше дори изчервяване. Тя се изправи. – Ние сме любовници.

— И избягахте тук – да се скриете ли? Защо?

Тя не каза нищо.

Пендъргаст се обърна към Слейд.

— Не виждам смисъла. Вие сте се възстановили от болестта, преди да се върнете в блатото. Менталното влошаване не е било започнало. Било е твърде рано. Защо се върнахте в блатото?

— Карлтън и аз се грижим за него – продължи припряно Броуди. – Поддържаме го жив… Много е трудно да се забавят опустошителните ефекти на болестта в залива… Не го разпитвайте повече, разстройвате го…

— Тази болест – каза Пендъргаст, като я прекъсна с махване на китката. – Разкажете ми за нея.

— Тя влияе на задържането и стимулирането на електрическите импулси на мозъка – прошепна Броуди с готовност, сякаш за да отвлече вниманието му. – Затрупва мозъка с физически усещания – зрение, миризма, допир. Това е мутирала форма на флави-вирус. В началото се проявява почти като остър енцефалит. В случай че оживее, пациентът изглежда сякаш се възстановява.

— Точно като семейство Дуейн. – Слейд се изкикоти. – О, скъпа моя, да – точно като Дуейн. Ние ги следим много внимателно.

— Но вирусът има предпочитание към таламуса – продължи Броуди.

— Нуклеус геникулатус латералис – обади се Слейд, като се шляпна силно с камшика.

— Не е по-различен от вируса на херпес зостер – подхвана Броуди бързо, – който се настанява в коренчето на тръбния ганглий и години, дори десетилетия по-късно изплува, за да причини херпес зостер. Но той рано или късно убива невроните гостоприемници.

— Крайният резултат – умопомрачение – прошепна Слейд. Погледът му започна да се разфокусира и устните му замърдаха тихо все по-бързо и по-бързо.

— И всичко това… – посочи Пендъргаст с пистолета. – Системата с морфин, камшика… са за отвличане на вниманието от непрекъснатия наплив от усещания?

Броуди кимна енергично.

— Ето, сам виждате, че не е отговорен за онова, което казва. Може би ще успеем да го върнем до състоянието, в което беше преди. Опитвали сме… опитваме от години. Все още има надежда. Той е добър човек, лечител, който е направил много добро.

Пендъргаст вдигна пистолета си по-високо. Лицето му беше бледо като мрамор, скъсаният му костюм висеше от тялото като дрипа.

— Не ме интересува доброто, което е направил. Искам само едно: името на последния човек от проекта.

Но Слейд отново се бе плъзнал в собствения си свят, бръщолевейки меко на празната стена, пръстите му трепереха. Той хвана стойката на системата и цялото му тяло започна да трепери. Двойно натискане на банката му възвърна контрола.

— Измъчвате го! – прошепна Броуди.

Пендъргаст я игнорира, гледаше Слейд.

— Решението да бъде убита: ваше ли беше?

— Да. Първоначално останалите се противопоставиха. Но после видяха, че нямаме избор. Тя не би се отказала, не би могла да бъде купена. Така че я убихме, и то изключително изобретателно! Изядена от един обучен лъв. – Той избухна в дълго сдържат спазъм на тих смях.

Пистолетът започна да трепери по-видимо в ръцете на Пендъргаст.

— Хрус, хрус! – прошепна Слейд с разширени от радост очи. – Ах, Пендъргаст, нямате представа каква кутия на Пандора отворихте с това ваше разследване. Разбудихте спящото куче с един ритник в задника.

Пендъргаст се прицели.

— Обещахте ми – каза Хейуърд с нисък, настоятелен глас.

— Той трябва да умре – прошепна Пендъргаст, почти на себе си. – Този човек трябва да умре!

— Човекът тря-а-абва да умре – проточи Слейд подигравателно, а гласът му се издигна над шепот, след което се понижи отново. – Убийте ме, моля ви. Избавете ме от страданията ми!

— Вие ми обещахте – повтори Хейуърд.

Рязко, едва ли не сякаш преодолявайки невидим противник във физическа борба, Пендъргаст смъкна пистолета си с кратко движение на ръката. После направи крачка към Слейд, завъртя пистолета и му подаде дръжката.

Слейд я сграбчи, изтръгна я от хватката на Пендъргаст.

— О, господи! – извика Броуди. – Какво правите? Той със сигурност ще ви застреля!

Слейд с уверено движение изтегли затвора, щракна го обратно, после бавно вдигна оръжието към Пендъргаст. Крива усмивка обезобрази изпитото му лице.

— Ще ви изпратя на същото място, където изпратих онази кучка, съпругата ви. – Пръстът му се обви около спусъка и започна да се стяга.

77.

— Един момент само – каза Пендъргаст. – Преди да стреляте, бих искал да поговоря с вас за минутка. Насаме.

Слейд вдигна очи към него. Големият пистолет изглеждаше почти като играчка във възлестия му юмрук. Той застана до стойката на системата.

— Защо?

— Има нещо, което трябва да знаете.

Слейд го гледа известно време.

— Ама че негостоприемен домакин съм бил. Заповядайте в офиса ми.

Джун Броуди се опита да възрази, но Слейд, с мах на оръжието, направи знак на Пендъргаст да мине през вратата.

— Първо гостите – рече той.

Пендъргаст хвърли предупредителен поглед на Хейуърд, след което изчезна в тъмния правоъгълник.

* * *

Коридорът беше облицован с кедър, боядисан отгоре в сиво. Поставени в ниши лампи на тавана хвърляха бледи, симетрични езерца от светлина върху плюшените килими с неопределен цвят. Слейд се движеше бавно след Пендъргаст, количката със системата не издаваше шум, когато завиха.

— Последната врата вляво – каза той.

Стаята, която служеше за офис на Слейд, на времето е била игрална зала на къщата. На стената висеше мишена за дартс, имаше група столове и две маси, избутани до стените, оформени отгоре за игра на табла и шах. Масата за билярд отзад явно служеше за бюро на Слейд: филцовата й повърхност беше празна, като се изключат грижливо сгънатите кърпички, едно списание с кръстословици, учебник по висша математика и още няколко млатила[33], чиито накрайници се бяха нацепили от постоянната употреба. Няколко много стари билярдни топки, напукани, лежаха изоставени в една дупка. Мебелите бяха малко: голямата стая беше подчертано гола. Пред прозорците бяха спуснати плътно тънки завеси. Помещението беше тихо като гробница.

Слейд затвори вратата изключително грижливо.

— Седнете.

Пендъргаст издърпа един стол от плетена ракита и го сложи на дебелия килим пред масата. Слейд избута стойката със системата зад масата и седна много внимателно на единствения свободен стол. Стисна банката за интравенозно вливане, очите му примигнаха, когато морфинът нахлу в кръвния му поток, въздъхна, след което насочи отново оръжието към Пендъргаст.

— Добре-е-е… — каза той с все още шепнещ и бавен глас. – Кажете каквото имате да казвате, че да ви изпратя най-после куршума в главата. – Той се усмихна слабо. – Тук ще се изцапа, разбира се. Но Джун ще почисти. Бива я да почиства мръсотиите ми.

— Всъщност – подзе Пендъргаст, – вие няма да ме застреляте.

Слейд предпазливо се изкашля.

— Няма?

— Точно затова исках да говоря с вас. Вие ще се застреляте сам.

— Ха, защо ще искам да го правя?

Вместо да отговори, Пендъргаст стана и отиде до часовника-кукувичка, който стоеше на едната стена. Той дръпна противотежестите, нагласи времето на дванайсет без десет, след това перна махалото с нокът да го задейства.

— Единайсет и петдесет? – каза Слейд. – Това не е течното време.

Пендъргаст отново седна. Слейд чакаше. Тиктакането на часовника започна да пълни тишината. Слейд сякаш леко се вцепени. Устните му започнаха да мърдат.

— Ще се убиете, защото справедливостта го изисква – каза Пендъргаст.

— За да ви обезщетя, предполагам.

— Не. За да ми попречите.

— Няма да се самоубия – произнесе Слейд високо, първите думи, които бе казал, без да шепне.

— Надявам се да не го направите – каза Пендъргаст и издърпа две билярдни топки от дупката в ъгъла. – Виждате ли, аз искам да живеете.

Слейд изсумтя:

— В думите ви няма никакъв смисъл. Дори за луд човек.

Пендъргаст започна да премята топките в едната си ръка, като потракваше с тях.

— Спрете – изсъска Слейд и започна да примигва. – Това не ми харесва.

Пендъргаст заблъска топките една в друга още по-шумно.

— Бях планирал да ви убия. Но сега, след като видях в какво състояние сте, осъзнах, че най-жестокото нещо, което мога да ви причиня, е да ви оставя да живеете. Лечение няма. Страданията ви ще продължат, с годините немощта ви само ще се засилва, умът ви ще запада все повече, докато накрая напълно рухне. Смъртта би била освобождение.

Слейд бавно поклати глава, устните му се изкривиха, от тях се откъснаха глухите звуци от накъсани думи. Той изпъшка, нещо като израз на физическа болка, и стисна отново банката с морфина.

Пендъргаст бръкна в джоба си, извади тънка тубичка, наполовина пълна с черни гранули. Изсипа малка редичка от гранулите в края на билярдната маса.

Действието изглежда върна Слейд обратно в реалността.

— Какво правите?

— Винаги си нося малко активен въглен. От полза е при толкова много полеви тестове – като учен би трябвало да го знаете. Но той си има и своите естетически качества, също така. – От друг джоб Пендъргаст извади запалка и бързо запали единия край на редичката от гранули. – Димът, например, който изпуска, се вие нагоре в такива красиви ефирни воали. И миризмата съвсем не е неприятна.

Слейд се облегна рязко назад. Вдигна пистолета, който беше отпуснал надолу към пода, и отново го насочи към Пендъргаст.

— Изгасете това.

Пендъргаст го игнорира. Пушекът се издигна в неподвижния въздух, като се извиваше и къдреше. Той се облегна в стола си, карайки го да се залюлее леко, и старата ракита изскърца. После започна да почуква една в друга билярдните топки.

— Видите ли, аз разбирам – или поне се предполага, че разбирам – какво представлява вашето страдание. Но до сега никога не съм си представял колко ужасно всъщност е да се изтърпи. Всяко пропукване, щракане, почукване и изскърцване връхлита в мозъка ви. Чуруликането на птиците, слънчевата светлина, миризмата на пушека… Да бъдеш изтезаван от всяко незначително нещо, пренесено в мозъка ти от петте сетива, да живееш на ръба, да бъдеш смазван всяка минута от всеки час всеки ден. Да знаеш, че нищо не може да се направи, съвсем нищичко. Дори вашите уникални, ах! – отношения с Джун Броуди не могат да ви осигурят нищо, освен временно разсейване.

— Съпругът й изгубил „пакета“ си в „Пустинна буря“ – каза Слейд. – Отнесен бил от самоделно направен експлозив. Намесих се да запълня празнината, тъй да се каже.

— Колко мило от ваша страна – каза Пендъргаст.

— Спестете си моралните упреци. Не са ми нужни. Впрочем, чухте Джун. – Лудостта, която проблясваше в очите му изчезна и сега той изглеждаше почти сериозен. – Работим по лечението.

— Видяхте какво се случи със семейство Дуейн. Вие сте биолог. Знаете толкова добре, колкото и аз, че няма надежда за изцеление. Мозъчните клетки не могат да бъдат заменени или да се появят нови. Уврежданията са трайни и необратими. Знаете го!

Слейд сякаш се бе отнесъл отново, устните му се движеха все по-бързо и по-бързо, съскането на въздуха от белите му дробове звучеше като спукана гума, и той повтаряше една и съща дума:

— Не! Не, не, не, не!

Пендъргаст го гледаше, полюлявайки се в стола си, билярдните топки се движеха все по-бързо в ръката му и тракането изпълваше въздуха. Часовникът тикташе, пушекът се виеше.

— Не мога да не отбележа – каза Пендъргаст, – как всичко тук е било нагласено да премахва всеки външен сетивен импулс. Застлан с килим под, изолирани стени, неутрални цветове, проста мебелировка, хладен въздух, сух и лишен от миризма, по всяка вероятност минал през хепа филтър.

Слейд изскимтя, устните му едва помръдваха в маниакална, беззвучна реч. Той вдигна млатилото и се удари с все сила.

— И дори всичко това, потискащите дразненията удари на това млатило, лекарствата, както и постоянното вливане на морфин, не са достатъчни. Въпреки тях сте в постоянна агония. Чувствате пода с краката си, усещате с гърба си облегалката на стола, виждате всичко в тази стая. Чувате гласа ми. Връхлитат ви хиляди други неща, които дори не мога да изброя – защото моето съзнание несъзнателно ги филтрира. Вие, от друга страна, не можете да ги изключите. Нито едно от тях. Чувате билярдните топки! Гледате внимателно извивките на пушека! Чувате неумолимото изтичане на времето.

Слейд започна да трепери в стола си.

— Ненененененененеие-е-е-е-е! — отрони се от устните му като една безкрайна дума. От ъгълчето на устата му потече слюнка и той я отхвърли с яростно дръпване на главата.

— Питам се – какво ли трябва да чувствате, когато ядете? – продължи Пендъргаст. – Сигурно е ужасно, силният вкус на храната, влажната й текстура, миризмата и формата й в устата ви, начинът, по който се плъзга надолу в хранопровода… Затова ли сте толкова слаб? Без съмнение не сте се наслаждавали на храна или напитка – говоря за истинска наслада – от десетилетие. Вкусът е просто поредно нежелано усещане, от което не можете да се избавите. Обзалагам се, че тази система тук не е само за морфин, тя е и за интравенозно хранене, нали така?

— Ненененененене-е-е-е-е… – Слейд се пресегна сковано за млатилото и го пусна обратно на бюрото. Пистолетът трепереше в ръката му.

— Вкусът на храна – сочен, узрял камамбер, хайвер от белуга, пушена есетра, дори най-обикновените яйца, препечена филийка и конфитюр – би бил непоносим. Може би единствено бебешката храна от най-баналния вид, без захар или подправки, или каквато и да е консистенция, поднесена с телесна температура, би била търпима. При специални условия, естествено. – Пендъргаст поклати глава съчувствено. – Освен това не можете да спите – така ли е? С всички тези бушуващи усещания, които се тълпят във вас. Мога да си го представя: лежите в леглото и чувате и най-леките шумове: дървоядите, биенето на сърцето ви в ушите, скърцането на къщата, притичването на мишката. Дори със затворени очи зрението ви предава, защото тъмнината има собствен цвят. Колкото по-тъмна е стаята, толкова повече неща виждате да минават пред очите ви. И всичко – всичко – ви притиска едновременно, непрекъснато и безкрайно.

Слейд изпищя, затисна ушите си с приличните си на щипки ръце и цялото му тяло се разтресе неконтролируемо, системата се залюля напред-назад с тракане и дрънчене. Звукът разкъса тишината, изненадващо силен, и Слейд се сгърчи.

— Ето защо сам ще се убиете, господин Слейд – каза Пендъргаст. — Защото можете. Аз ви дадох средството, с което да го направите. В ръцете.

— Пфу-у-у-у! – изкрещя Слейд като се гърчеше; измъчените движения на тялото му сякаш се захранваха от собствените му викове.

Пендъргаст се заклати в стола си по-бързо, столът скърцаше, топките се блъскаха в ръката му все по-бързо и по-бързо.

— Мога да го направя по всяко време! – извика Слейд. – Защо да го правя сега? Сега, сега, сега, сега, сега?

— Не можехте да го направите преди – възрази Пендъргаст.

— Джун има пушка – каза Слейд. – Хубава пушка, пушка, пушка.

— И без съмнение я държи заключена.

— Мога да си вкарам свръхдоза морфин! И да заспя, да заспя! – Гласът му утихна в нечленоразделни звуци, като бръмчене на машина.

Пендъргаст поклати глава.

— Сигурен съм, че Джун внимателно регулира количеството морфин, което получавате. Бих предположил, че нощем е най-тежко – като сега, когато бързо изразходвате полагаемата ви се доза морфин, без всякаква помощ пред настъпващата безкрайна нощ.

— И-и-и-и-и-й! – изкрещя Слейд отново. Див, ужасен вой.

— Всъщност, сигурен съм, че тя и съпругът й се грижат да ограничат живота ви по безброй начини. Вие не сте неин пациент – вие сте неин затворник.

Слейд поклати глава, устата му се задвижи бързо, но беззвучно.

— И при всичките й грижи – продължи Пендъргаст – всичките й лекарства, може би доста екзотичните й начини да поддържа вниманието ви – тя не е в състояние да спре тези усещания. Така ли е?

Слейд не отговори. Натисна бутона за морфин веднъж, втори, трети път, но очевидно по тръбичките не минаваше нищо. Той се отпусна напред, главата му се удари във филца на бюрото шумно, отскочи назад, устните му се свиха в спазъм.

— Обикновено гледам на самоубийството като на проява на малодушие – каза Пендъргаст. – Но във вашия случай то е единственото смислено разрешение. Защото за вас животът наистина е безкрайно по-лош от смъртта.

Слейд продължаваше да не отговаря. Той блъскаше главата си отново и отново във филца.

— Дори най-минималната сетивна информация е равнозначна на болка – продължи Пендъргаст. – Ето защо това ваше обкръжение е толкова контролирано, толкова минималистично. А аз сега въведох и нови елементи. Моят глас, миризмата на въглища, облаците дим и миризмата на пушека, скърцането на стола, звука на билярдните топки, тиктакането на часовника. Сега според мен сте като един съд, пълен до пръсване.

Той продължи, гласът му беше нисък и хипнотизиращ.

— След по-малко от половин минута кукувичката на този часовник ще извика – дванайсет пъти. Съдът ще се пръсне. Не знам точно колко на брой кукания ще сте в състояние да издържите, преди да използвате този пистолет върху себе си. Може би четири, може би пет, може би дори шест. Но знам, че ще го използвате – защото звукът на този изстрел, този последен звук, е единственото решение. Единственото избавление. Гледайте на него като на мой подарък за вас.

Слейд вдигна очи. Челото му беше червено от удрянето в масата, а очите му се въртяха в орбитите, сякаш без никаква връзка едно с друго. Той насочи ръката си с пистолета към Пендъргаст, остави я да падне надолу, после отново я вдигна.

— Сбогом, д-р Слейд – каза Пендъргаст. – А сега – само няколко секунди. Нека ви помогна и ги изброя вместо вас. Пет, четири, три, две, едно…

78.

Хейуърд чакаше, седнала на инвалидния стол в слабо осветената стая, пълна с медицинска апаратура. Останалите присъстващи – Джун Броуди и нейният мълчалив съпруг – стояха като статуи до отсрещната стена, напрегнали слух, чакащи. От време на време се чуваше глас – вик на ярост или отчаяние, странно звучащ смях, – но те долитаха слабо през дебелите, очевидно звукоизолирани стени.

От удобната си позиция тя виждаше двата изхода – онзи, към офиса на Слейд, и другия, който водеше към стълбите и навън в нощта. Беше напълно сигурна, че един втори стрелец още души някъде наоколо – и че всеки момент може да нахълта тук откъм стълбището. Тя вдигна оръжието си и го провери.

Погледът й отново се отклони към вратата, през която Пендъргаст и Слейд бяха изчезнали. Какво ставаше? Тя рядко се бе чувствала по-лошо през живота си – изтощена до крайност покрита със спечена кал, кракът й пулсираше нетърпимо, когато действието на болкоуспокоителното започна да отслабва. Бяха минали най-малко десет минути, може би петнайсет, откак двамата мъже бяха излезли, но някакво шесто чувство й казваше да се вслуша в настоятелните инструкции на Пендъргаст да си остане там, където е. Той бе обещал да не убива Слейд – и тя трябваше да повярва на това; Пендъргаст може да беше всякакъв, но бе джентълмен, който държеше на думата си.

В този момент се чу изстрел, глух бумтеж, който разтърси стаята. Хейуърд вдигна оръжието си, а Джун Броуди с вик се втурна към вратата.

— Чакайте! – възпря я Хейуърд. – Останете, където сте.

Не последва друг изстрел. Мина една минута, после втора. И след това – тихо, но отчетливо – се чу звук от затваряне на врата. Миг по-късно долетяха най-леките стъпки по покрития с килим коридор. Хейуърд се надигна и седна в носилката, сърцето й биеше до пръсване.

Агент Пендъргаст прекрачи през прага.

Хейуърд го погледна. Под плътните слоеве кал той бе по-блед от всякога, но иначе изглеждаше невредим. Той изгледа поред тримата.

— Слейд…? – попита Хейуърд.

— Мъртъв е – дойде отговорът.

— Вие сте го убили! – изкрещя Джун Броуди, изтича покрай Пендъргаст и излезе в коридора. Той не направи нищо, за да я спре.

Хейуърд се спусна от носилката, игнорирайки болката в простреляния си крак.

— Вие… кучи син, обещахте ми…

— Умря от собствената си ръка – каза Пендъргаст.

Хейуърд млъкна.

— Самоубийство? – произнесе господин Броуди, обаждайки се за първи път. – Не е възможно.

Хейуърд втренчи очи в Пендъргаст.

— Не вярвам. Казахте на Вини, че ще го убиете – и го убихте.

— Точно така – отвърна Пендъргаст. – Заклех се да го направя. Но въпреки всичко единственото, което сторих, беше да му говоря. Той извърши деянието.

Хейуърд отвори уста да продължи, но после я затвори. Внезапно вече не желаеше да научава нищо повече. Какво трябваше да означава това – че му е говорил? Тя потрепера.

Пендъргаст я гледаше внимателно.

— Спомнете си, капитане, че Слейд е наредил убийството. Не го е изпълнил. Има още работа за вършене.

Малко по-късно Джун Броуди се появи. Хълцаше тихо. Съпругът й я посрещна и се опита да я прегърне успокоително през рамото. Тя отхвърли ръката му.

— Нищо повече не ни задържа тук – каза Пендъргаст на Хейуърд. Той се обърна към Джун. – Боя се, че ще се наложи да заемем лодката ви. Ще се погрижим да ви бъде върната утре.

— От дузина ченгета, въоръжени до зъби, предполагам? – попита горчиво жената.

Пендъргаст поклати глава.

— Не е необходимо никой друг да знае за това. Всъщност, мисля че е от интерес за всички ни. Предлагам ви да изгорите това място до основи, да се махнете и никога вече да не се връщате. Грижили сте се за един луд в последните му дни на страдание, и що се касае до мен – с това историята започва и завършва. Не е нужно да се съобщава за самоубийството на човек, който официално отдавна се счита за мъртъв. Вие и съпругът ви ще трябва да се погрижите и да измислите правдоподобна история, за да сведете до минимум обществения интерес към самите себе си – или към Спениш Айлънд…

— Луд – прекъсна го Джун Броуди. Тя почти изплю думата. – Така го наричате вие. Но той бе много повече от това – много повече. Беше добър човек. Вършеше полезна работа – чудесна работа. Ако можех да го излекувам, щеше да я върши отново. Опитах се да ви кажа, но нямаше да слушате. Нямаше да слушате… – Гласът й секна и тя се опита да се съвземе.

— Състоянието му беше нелечимо – каза Пендъргаст сурово, не грубо. – Страхувам се, че няма начин експерименталните му игрички да могат да компенсират едно студенокръвно убийство.

— Игрички! Игрички? Той направи това! – И тя мушна гърдите си с пръст.

— Това? – вдигна вежди Пендъргаст. По изцапаното му с кал лице премина изненада. След това внезапно изненадата изчезна.

— Щом знаете толкова много неща за мен, би трябвало да знаете за състоянието ми – каза тя.

Пендъргаст кимна.

— Амиотрофична латерална склероза. Сега разбирам. Това обяснява последния ми въпрос – защо сте се преместили в блатото, преди Слейд да полудее.

— Аз обаче не разбирам – обади се Хейуърд.

— Болестта на Лу Гериг. – Пендъргаст се обърна към госпожа Броуди. – В момента не изглежда да имате някакви симптоми.

— Нямам симптоми, защото вече не съм болна. След като се възстанови, Чарлс имаше период на… гениалност. Изумителна гениалност. Това е, което птичият грип причинява на човека. Хрумнаха му идеи… възхитителни идеи. Идеи да ми помогне… да помогне също така и на останалите. Създаде лечение за амиотрофичната латерална склероза, използвайки белтъчни комплекси, изолирани от живи клетки. Първият от тъй наречените биопрепарати[34]. Чарлс пръв ги разработи сам, преди десет години. Трябваше да се оттегли от света, за да си върши работата. И всичко това го направи точно тук.

— Сега разбирам защо тази стая надхвърля далеч представите за клиника – каза Пендъргаст. – Това е експериментална лаборатория.

— Така е. Или поне беше. Преди… преди той да се промени.

Хейуърд се обърна към нея.

— Това е нещо изключително. Защо не сте го споделили със света?

— Невъзможно – произнесе почти шепнешком госпожа Броуди. – Всичко беше в главата му. Умолявахме го, но той така и не го написа никога. С времето се влоши и тогава вече беше прекалено късно. Ето защо исках да го възвърна към това, което бе някога. Той ме обичаше. Излекува ме. А сега тайната на това лечение умря с него.

* * *

Тежки облаци покриваха луната, когато се отдалечиха от Спениш Айлънд. Имаше малко светлина – и за стрелец, и за кормчия – и Пендъргаст държеше ниска скорост, двигателят едва се чуваше, докато си пробиваха път през гъстата растителност. Хейуърд седеше в предната част на лодката с чифт патерици, взети от къщата, до нея. Беше се замислила.

За може би половин час не бяха разменили и дума. Най-накрая Хейуърд се изправи и погледна към Пендъргаст, който управляваше от кърмата.

— Защо Слейд го е направил? – попита тя.

Очите на Пендъргаст проблеснаха слабо, когато отвърна на погледа й.

— Защо е изчезнал, имам предвид – продължи тя. – Да избяга и да се скрие в това блато…

— Сигурно е знаел, че е заразен – каза Пендъргаст след малко. – Видял е какво се е случило на другите; осъзнал е, че ще полудее… или по-лошо. Искал е да бъде сигурен, че ще може да упражнява някакъв вид контрол върху това как се грижат за него. Спениш Айлънд е бил идеалният избор. Ако не го бяхме открили сега, никога нямаше да бъде открит. И тъй като островът е бил използван като лаборатория, вече са разполагали с голяма част от оборудването, от което е имал нужда. Несъмнено е таял надежди за лечение. Може би е било, докато се е опитвал да открие онова, с което е успял да излекува Джун Броуди.

— Да, но защо чак такъв сложен сценарий? Да инсценира собствената си смърт, да инсценира смъртта на госпожа Броуди. Искам да кажа, не е бил преследван от закона или нещо подобно.

— Не, не от закона. Изглежда по-скоро като крайна реакция. Но при такива обстоятелства човек явно не мисли трезво.

— Така или иначе, сега е мъртъв – продължи тя. – Може би най-после ще намерите мир? Някакво спокойствие?

Известно време агентът не каза нищо. Когато най-сетне проговори, гласът му беше равен.

— Не.

— Защо не? Разрешихте загадката, отмъстихте за убийството на съпругата си.

— Спомнете си какво каза Слейд: че ме чака изненада в бъдеще. Може да е имал предвид единствено втория стрелец – онзи, който все още се навърта някъде наоколо. Докато е на свобода, той остава опасност за вас, за Винсънт и за мен. И… – Той млъкна за момент. – Има и друго.

— Продължавайте.

— Докато съществува, макар и един човек, отговорен за смъртта на Хелън, не мога да бъда спокоен.

Тя го погледна, но очите му внезапно се отместиха. Пендъргаст изглеждаше странно вкаменен от вида на пълната луна – която излезе иззад облаците и най-после застана над блатото. Лицето му за миг се освети от тънки ивици светлина, когато небесното тяло потъна сред гъстата растителност, а накрая, когато изчезна под хоризонта, блясъкът угасна и блатото се потопи отново в тъмнина.

79.

Малфурш, Мисисипи

Пригодената за нуждите на флота лодка с Пендъргаст на руля се плъзна в един незает хелинг през залива от доковете зад „Тайни’с Бейт енд Бар“. Слънцето, което се издигаше нагоре, сипеше неестествена за сезона горещина и влага във всяко ъгълче на калния бряг.

Като изскочи, Пендъргаст завърза лодката и помогна на Хейуърд да стъпи на кея, после й подаде патериците.

Макар да бе късна сутрин, отсреща, откъм разнебитения бар на Тайни, се носеше дрънкане на кънтри музика. Пендъргаст извади дванайсеткалибровата ловджийска пушка-помпа на Джун Броуди и я вдигна над главата си.

— Какво правите? – попита Хейуърд, като се мъчеше да пази равновесие с патериците.

— Привличам вниманието на всички. Както споменах преди, имаме недовършена работа тук. – Отекна силен гърмеж, когато Пендъргаст стреля във въздуха. Миг по-късно хората се изсипаха от заведението навън като стършели от кошер, мнозина от тях с бири в ръце. Тайни и Лари не се виждаха никъде, но останалите от тълпата, забеляза Хейуърд, бяха в пълен състав. Хейуърд си спомни похотливите им, потни лица със следи от повръщано. Голямата група се беше втренчила в двете фигури. Двамата с агента се бяха измили, преди да напуснат Спениш Айлънд, и Джун Броуди бе дала на Хейуърд чиста блуза, но тя знаеше, че сигурно изглеждат мръсни.

— Елате тук, момчета, и вижте какво става! – извика Пендъргаст, като прекоси площадката към бара на Тайни и втората редица докове.

Неуверено и предпазливо тълпата тръгна към тях. Най-накрая един мъж, по-куражлия от останалите, пристъпи напред. Беше едър, с вид на бедняк, с дребно като на пор лице върху голямо, безформено тяло. Той ги изгледа с присвити сини очи.

— Какво искате сега, по дяволите? – каза той, приближавайки, като хвърли кутията от бира във водата. Хейуърд го позна – беше един от онези, които надаваха шумни одобрителни викове, когато сутиенът й беше разрязан на две.

— Казахте, че ще ни оставите на мира – провикна се някой.

— Казах, че няма да ви арестувам. Не съм казал, че няма да се върна да ви безпокоя.

Мъжът подръпна нагоре панталона си.

— Вече ме безпокоите.

— Отлично! – Пендъргаст стъпи на дока зад „Тайни’с“, пълен с лодки от всякакъв вид. Хейуърд позна повечето от тях от вчерашната засада. – А сега: кой от тези прекрасни водни съдове е на Лари?

— Не е твоя работа.

Пендъргаст небрежно наклони оръжието надолу, насочвайки го към една близка лодка и дръпна спусъка. Над езерото отекна силен гърмеж, лодката се разклати от изстрела, който вдигна нагоре пръски вода и остави дванайсетинчова дупка в облицования й с алуминий корпус. В нея нахлу кална вода и скоро носът на лодката се наклони надолу.

— Какво правиш… по дяволите? – изкрещя един мъж от тълпата. – Това е моята лодка!

— Съжалявам, помислих, че е на Лари. А сега; коя е на Лари? Тази ли? – Пендъргаст насочи пушката към следващата лодка и стреля. Вдигна се пореден гейзер мътна вода, опръска тълпата, лодката подскочи и веднага започна да потъва.

— Кучи син! – извика друг мъж. – „Леджънт 2000“ е на Лари! Онази ей там! – Той посочи една плоскодънна лодка в края на хелинга.

Пендъргаст се приближи и я инспектира.

— Хубаво. Кажете на Лари, че това е задето ми хвърли полицейската значка в блатото. – Още един изстрел, който проби извънбордовия двигател; обшивката излетя. – А това е задето е такъв долен тип. – Втори изстрел уцели трегера, вдигайки гейзер. Кърмата се напълни с вода, носът се вдигна нагоре, двигателят потъна.

— Исусе Христе! Този е луд!

— Наистина. – Пендъргаст тръгна по дока и се прицели в следващата лодка. – Това пък е задето ни изпратихте в погрешна посока. – Бум!

Още една нехайна стъпка.

— Това е за двата юмрука в слънчевия сплит.

Бум!

— Това е задето се изхрачихте върху мен.

Бум! Бум! Потънаха още две лодки.

Пендъргаст извади пистолета си и го подаде на Хейуърд.

— Дръж ги под око, докато презаредя.

Той извади шепа патрони от джоба си и ги натъпка в пълнителя.

— А това е най-специалният подарък – заради това, че уважаваната ми колежка бе унизена и съблечена пред похотливите ви погледи. Както казах преди, не това е начинът да се държите с една лейди. – Докато вървеше по кея, той стреляше в дъното на всяка от останалите лодки, една след друга, спирайки колкото да презареди. Тълпата гледаше шокирана, в пълна тишина.

Пендъргаст спря пред групата потни, треперещи, подпийнали мъже.

— Има ли още някой в бара?

Никой не отговори.

— Не може да правите това – обади се един с дрезгав глас. – Не е законно.

— Може би някой трябва да се обади на ФБР – подхвърли Пендъргаст. Той се отправи към вратата на „Тайни’с“, отвори я и надникна вътре. – Мадам? – каза той. – Ако обичате, излезте.

Една объркана жена с обезцветена руса коса и огромни, лакирани в червено нокти, изхвърча отвътре и хукна към паркинга.

— Изгубихте си тока! – извика Пендъргаст след нея, но тя продължи, накуцвайки като сакат кон.

Пендъргаст изчезна в бара. Хейуърд, с пистолет в ръката, го чуваше да отваря и затваря врати и да вика. Накрая се показа.

— Няма никой. – Заобиколи, мина отпред и изгледа тълпата. – Моля всички да се изтеглят на паркинга и да се прикрият зад онези паркирани коли.

Никой не помръдна.

Буум! Пендъргаст стреля над главите им и те припряно се юрнаха към мръсния паркинг. Пендъргаст отиде зад сградата и се прицели в голямата цистерна с пропан, сгушена до магазина за стръв. Той се обърна към Хейуърд.

— Капитане, може би ще ни е необходима проникващата мощ на този четирийсет и петкалибров патрон, така че нека стреляме едновременно на три.

Хейуърд зае позиция. Току-виж съм свикнала с „методите“ на Пендъргаст, помисли си тя, целейки се в голямата бяла цистерна.

— Едно…

— По дяволите, не! – чу се един глас.

— Две…

— Три!

Стреляха едновременно, оръжията отскочиха силно. В същия миг страхотна експлозия разцепи пространството и те бяха връхлетени от мощна вълна горещина и свръхналягане. Цялата постройка изчезна, погълната от едно огнено кълбо. От него се извиха шлейфове пушек, разлетяха се останки и заваляха около тях като димящ дъжд – гърчещи се гъсеници, буболечки, горящи личинки, парчета дърво, влакна за въдици, жици, строшени въдичарски пръти, счупени бутилки, свински крачета, туршия, резенчета лимон, подложки за чаши и експлодирали бирени кутийки.

Огненото кълбо се издигна в миниатюрен облак във формата на гъба, докато останките продължаваха да се сипят. Постепенно, когато пушекът се вдигна, горящият остатък от бара се показа пред погледите им. Всъщност не беше останало нищо.

Пендъргаст преметна пушката през рамото си и тръгна по кея към Хейуърд.

— Капитане, да тръгваме ли? Мисля, че е време да посетим Винсънт. С полицейска охрана или не, ще се чувствам по-добре, след като го преместим другаде – може би на някое потайно място, недалеч от Ню Йорк сити, където няма да отделяме очи от него и лично ще се погрижим да се оправи.

— Амин, дай боже. – Хейуърд си помисли с плахо облекчение, колко ще е хубаво занапред да не работи с Пендъргаст. Тази наслада й беше дошла една идея в повече.

80.

Ню Йорк сити

Д-р Джон Фелдър седеше в кабинета си за консултации в сградата на Нюйоркския департамент по здравеопазване, в долен Манхатън. Кабинетът бе на седмия етаж, където се намираше отдел „Ментална хигиена“. Фелдър огледа малкото подредено пространство, мислено уверявайки се, че всичко е в ред: медицинските справочници по книжните лавици, подредени и потънали в прах, безличните картини върху стената, всички на едно ниво, столовете пред бюрото му – под един и същ ъгъл, повърхността на самото бюро – освободена от всичко ненужно.

Д-р Фелдър обикновено не приемаше много посетители в кабинета си. Вършеше по-голямата част от работата си, така да се каже, на терен: в заключени болнични стаи и полицейски килии за задържани, в спешното отделение, а малката си частна практика осъществяваше в един кабинет за консултации на Парк Авеню. Но този прием беше различен. Фелдър бе помолил джентълмена да дойде само за едно нещо. Психиатърът беше направил проучване за мъжа – и онова, което бе научил, беше по-скоро смущаващо. Може би поканата щеше да докаже, че е грешка. Въпреки това този човек изглежда бе ключът, единственият ключ, към загадката Констанс Грийн.

На вратата се почука тихо два пъти. Фелдър погледна часовника си: десет и трийсет, точно. Никакво закъснение. Той стана и отвори вратата.

Призракът, който стоеше на прага, направи малко, за да успокои лошите предчувствия на Фелдър. Той беше висок, слаб, грижливо облечен, бледата му кожа бе в шокиращ контраст с черния костюм. Очите му бяха бледи като кожата, и като че ли наблюдаваха Фелдър със смесица от интензивна проницателност, умерено любопитство и – може би – съвсем леко забавление.

Фелдър осъзна, че гледа втренчено.

— Заповядайте, влезте – каза той бързо. – Вие сте господин Пендъргаст?

— Да.

Фелдър побутна мъжа към един от столовете за посетители и седна на мястото си зад бюрото.

— Извинявам се, но казано по-точно, д-р Пендъргаст, нали? Позволих си свободата да надникна в биографията ви.

Пендъргаст наклони глава.

— Имам два доктората, но честно казано, предпочитам титлата си на специален агент в изпълнителната съдебна власт.

— Разбирам. – Фелдър беше разпитвал достатъчно полицаи, но никога агент на ФБР, затова не бе съвсем сигурен как да започне. Директният подход изглеждаше толкова добър, колкото и всеки друг.

— Констанс Грийн е ваша повереница?

— Така е.

Фелдър се облегна назад в стола си, небрежно прехвърляйки крак връз крак. Искаше да се увери, че е създал впечатление за отпуснатост и неофициалност.

— Искаше ми се, ако можете, да ми разкажете малко повече за нея. Къде е родена, какъв е бил животът й по-рано… такива неща.

Пендъргаст продължи да го наблюдава със същото неутрално изражение. По някаква причина Фелдър започна да намира това за дразнещо.

— Вие сте назначеният от затвора психиатър по случая, нали? – попита Пендъргаст.

— Диагнозата ми е предадена на съда като част от свидетелските показания при изслушването.

— И сте препоръчали насилствено лечение.

Фелдър се усмихна виновно.

— Да. Имали сте покана за изслушването, но разбрах, че сте отказали…

— И каква точно е вашата диагноза?

— Твърде специализирана е…

— Все пак?

Фелдър се поколеба за секунда.

— Добре тогава, щом настоявате. По ос номер едно[35] – параноидна шизофрения, непрекъсната, с възможно утежняващо шизотипно разстройство на личността по ос номер две, заедно със съпътстваща псифория и симптоми на дисоциативна фуга.

Пендъргаст кимна замислено.

— И въз основа на какво стигате до тези заключения?

— Чисто и просто въз основа на заблуждението, че тя е Констанс Грийн, някакво момиче, родено преди повече от век и половина.

— Нека ви попитам нещо, докторе. В контекста на нейното, хм, „заблуждение“, забелязали ли сте някакво прекъсване или несъстоятелност?

Фелдър смръщи чело.

— Не ви разбирам.

— Може ли да се каже, че нейните илюзии са вътрешно непротиворечиви?

— Като изключим схващането, че детето й е олицетворение на злото, разбира се, илюзиите й са забележително непротиворечиви. Това е едно от нещата, които ме интригуват.

— Какво точно ви каза тя?

— Че семейството й дошло да живее на Уотър стрийт от ферма в северната част на щата Ню Йорк, където е родена в началото на седемдесетте години на 19-ти век, че родителите й починали от туберкулоза, и че сестра й била убита от някакъв сериен убиец. Че тя, като сираче, била осиновена от тогавашен обитател на Ривърсайд Драйв № 891, за когото нямаме никакви сведения. И че в крайна сметка вие сте наследили тази къща, а с нея – и отговорността за самата Констанс. – Фелдър се поколеба.

Колебанието му сякаш се предаде и на Пендъргаст.

— Какво още каза за мен?

— Че вашето попечителство над нея се дължи на вина.

Настъпи мълчание.

— Кажете ми, д-р Фелдър – запита най-сетне Пендъргаст, – каза ли ви Констанс нещо за живота си между този по-ранен период и неотдавнашното й пътешествие с кораба?

— Не.

— Абсолютно никакви подробности?

— Никакви.

— В такъв случай ви уведомявам, че според диагноза № 295.30 това по никакъв начин не може да бъде шизотипно разстройство на личността. Най-многото, което бихте могли да напишете по ос номер две, е шизофрениоформно разстройство. Истината е, докторе, че нямате никаква предистория на нейното заболяване и от това, което знаете, би могло да се заключи, че тези илюзии са съвсем отскоро – може би дори са започнали по време на презатлантическото й пътуване.

Фелдър се приведе напред. Пендъргаст му беше дал точния диагностичен код за параноидна шизофрения от DSMIV.

— Изучавали ли сте психиатрия, специален агент Пендъргаст?

Пендъргаст сви рамене.

— Всеки си има своите интереси.

Независимо от всичко Фелдър откри, че раздразнението му взема връх. Защо Пендъргаст проявяваше такъв интерес сега, при положение, че преди бе почти безразличен?

— Трябва да ви кажа – рече кисело Фелдър, – че заключенията ви са аматьорски и повърхностни.

Пендъргаст присви очи.

— Мога ли да ви попитам тогава по каква причина ме занимавате с тези въпроси за Констанс, щом вече сте й поставили правилна диагноза и сте я предали на принудително лечение?

— Е, ами… – Той забеляза как сребристите очи на Пендъргаст го гледат изпитателно.

— Сигурно е било от празно любопитство? Или… – усмихна се той. – А може би с надеждата за професионална публикация?

Фелдър се стегна.

— Естествено, стига да има нещо ново в случая, бих споделил моя опит с останалите колеги чрез публикация.

— И така ще подобрите репутацията си и може би дори – в очите на Пендъргаст сякаш проблесна злост – ще получите добре платена позиция в изследователски институт. Забелязвам, че от известно време се целите в позицията извънщатен професор в университета „Рокфелер“.

Фелдър се смая. Откъде знаеше всичко това този човек?

Сякаш в отговор на незададения въпрос, Пендъргаст свойски махна с ръка и каза:

— Позволих си да надникна в биографията ви.

Като се изчерви, чувайки собствената си фраза, Фелдър опита да се стегне.

— Какви са професионалните ми цели за вас няма значение. Истината е, обаче, че никога не съм имал пациент, чиито илюзии са толкова автентични. Тя наистина изглежда като извадена от 19-ти век. По начина, по който говори, по който се облича, върви, маниерите й, дори нейните разсъждения. Затова ви помолих да дойдете. Искам да науча повече за нея. В резултат на каква травма може да е станало всичко това? Каква е била преди? Какво е преживяла? И коя е в действителност?

Пендъргаст продължи да го гледа безмълвно.

— И друго… В архивите открих ето това. – От една папка на бюрото си той извади фотокопие на „Улично дете играе“, гравюрата от „Ню Дейли Инкуайърър“, и я подаде на Пендъргаст.

Агентът от ФБР я разгледа внимателно, после я върна.

— Приликата е наистина забележителна. Резултат на художническа фантазия, може би?

— Погледнете лицата – настоя Фелдър. – Толкова са реални, че със сигурност са взети от живота.

Пендъргаст се усмихна загадъчно, но на Фелдър му се стори, че може да види ново отношение в тези бледи очи.

— Всичко това е много интересно, докторе. – Той направи пауза. – Може би съм в състояние да ви помогна – ако вие ми помогнете.

Въпреки че не знаеше точно защо, Фелдър осъзна, че е стиснал страничните ръкохватки на стола си.

— Но как?

— Констанс е много крехка, емоционално и психически. В подходящи условия може да разцъфне. В лоши… – Пендъргаст го погледна. – Къде я държат в момента?

— В частна стая в охраняемото психиатрично отделение на „Белвю“. В ход са документите за прехвърлянето й в психиатрията към „Бедфорд Хилс“.

Пендъргаст поклати глава.

— Това е институция с максимална охрана. Човек като Констанс би увехнал на такова място, състоянието й ще се влоши.

— Не бива да се притеснявате за това да не бъде наранена от другите обитатели, тъй като персоналът…

— Не е това. Констанс е предразположена към внезапни, понякога бурни психотични сривове. Място като „Бедфорд Хилс“ само би ги насърчило.

— Тогава какво предлагате?

— За нея е подходящо място с атмосфера, подобна на онази, в която е израснала – удобна, старомодна, лишена от стрес. И освен това – безопасна. Тя трябва да бъде заобиколена с познати неща – смислени, разбира се. Книгите, по-специално, са от жизненоважно значение.

Фелдър поклати глава.

— Има само едно такова място, „Маунт Мърси“, и то е изцяло запълнено. С дълъг списък от чакащи.

Пендъргаст се усмихна.

— Случайно знам, че едно се е освободило преди по-малко от три седмици.

Фелдър го погледна.

— Наистина ли?

Пендъргаст кимна.

— Като психиатър-изпълнител, можете да прескочите опашката, така да се каже, и да я вкарате на това място. Ако сте преценили, че това е единственото подходящо място за нея.

— Аз… ще проверя.

— Ще направите дори нещо повече от това да проверите. А аз на свой ред ще споделя с вас каквото знам за Констанс – което е изгодна сделка наистина, и което ще надхвърли дори най-смелите ви предположения в психиатрията. Дали информацията е годна за публикуване, или не, ще зависи от вас – и от вашата преценка.

Фелдър усети, че пулсът му забързва.

— Благодаря.

— Аз благодаря на вас. И ви пожелавам хубав ден, д-р Фелдър. Ще се видим отново – веднага щом Констанс бъде благополучно настанена в „Маунт Мърси“.

Фелдър гледаше как агентът излиза от кабинета и тихо затваря вратата. Странно – той също изглеждаше като излязъл от деветнайсети век. И тогава Фелдър за първи път се запита кой точно е организирал срещата, която той така внимателно бе планирал – и чий план е бил изпълнен.

ЕПИЛОГ

Савана, Джорджия

Джъдсън Естерхази се беше излегнал в библиотеката на къщата си на площад „Уайтфийлд“. Беше изненадващо студена майска вечер и в камината гореше малък огън, изпълвайки стаята с аромата на горяща бреза.

Като отпи от изисканото шотландско пиво, което беше извадил от избата си, той завъртя малцовата напитка в устата си, преди да я преглътне. Но тя беше горчива, толкова горчива, колкото настроението му в момента.

Пендъргаст беше убил Слейд. Казаха, че било самоубийство, но той знаеше, че е лъжа. Някак си, по някакъв начин Пендъргаст бе успял да го направи. Като се имаше предвид лошото здравословно състояние на възрастния мъж от десет години насам, последните му мигове трябва да са били една ужасна, невъобразима агония. Джъдсън беше виждал манипулациите на Пендъргаст над други хора и не се съмняваше, че се е възползвал от Слейд в деменцията му. Това беше убийство – даже по-лошо от убийство.

От чашата, трепереща в ръката му, капнаха няколко капки на масата и той я остави шумно долу. Поне знаеше с пълна сигурност, че Слейд не го е предал. Старият човек го обичаше като син и – въпреки умопомрачението и болката – беше съхранил тайната му до последно. Някои неща бяха по-силни дори от лудостта.

Той някога също обичаше Слейд, но това чувство бе умряло преди дванайсет години. Беше видял внезапно една друга страна на Слейд, прекалено потайна, за да е спокоен; прекалено напомняща собствения му жесток баща и прекалено сатанинските му научни изследвания, за които знаеше единствено Джъдсън. Може би това беше участта на всички бащи и фигури на бащи – да разочароват, да заблуждават, да се смаляват на ръст, докато човек остарява и помъдрява.

Той поклати глава. Каква грешка беше всичко това; каква ужасна, трагична грешка. И колко иронична, като се замислеше: когато Хелън първоначално му беше подхвърлила идеята, една идея, на която се бе натъкнала в интереса си към Одюбон, тогава му се беше видяла почти чудодейна – така, както и на нея. Това може да се окаже чудотворно лекарство, беше казала тя. Обсъди го с различни фармацевтични компании, Джъдсън; сигурно знаеш мястото, където да отидеш. Той наистина го знаеше. Знаеше откъде да осигури финансирането. Знаеше идеалната компания, която да разработи лекарството: „Лонджитюд“, ръководена от научния ръководител на доктората му, Чарлс Слейд, който сега работеше в частния сектор. Беше попаднал под харизматичното въздействие на стария си професор и двамата се свързаха. Слейд беше идеалният човек да разработи такова лекарство – беше креативен и независим учен, не се страхуваше от риск, изключително дискретен…

А сега не беше жив, благодарение на Пендъргаст. Пендъргаст, който беше събудил миналото, отворил стари рани и – пряко или непряко – бе причинил няколко смърти.

Той взе чашата и я пресуши на един дъх, преглъщайки бирата, без да усеща вкуса й. На масичката, върху която стояха бутилката и малка чаша, имаше и една брошура. Естерхази я вдигна и я прелисти. Мрачно чувство на задоволство замени гнева му. Направената с вкус брошура рекламираше изтънчените удоволствия на едно място, известно като „Килчърн лодж“, ловна хижа в планините на Шотландия. Тя представляваше невероятна каменна къща на брулен от ветровете склон, обърнат към Лох[36] Дуин и Грампиан Маунтинс. Една от най-живописните и изолирани в Шотландия, хижата предлагаше отлични птици за отстрел, риболов на сьомга и дебнене на червен елен. Там приемаха само малцина отбрани гости и се гордееха със своята поверителност и дискретност; ловуването можеше да бъде с водач или без, в зависимост от предпочитанията.

Естествено, той би предпочел лов без водач.

Преди десет години Естерхази и Пендъргаст бяха прекарали една седмица в „Килчърн“. Хижата се намираше сред обширно и пусто имение от четирийсет хиляди акра, навремето частни ловни резервати на шотландските земевладелци Атхол. Естерхази беше дълбоко впечатлен от пустия, скалист пейзаж, дълбоките езера, скрити в гънките на сушата, бързите потоци, преливащи от пъстърва и сьомга, ветровити хълмове и опасни тресавища, стръмни брегове и гористи долчинки. Човек можеше да изчезне завинаги на такова място, без някога някой да открие костите му, шибани от вятъра и дъжда, докато накрая не остане нищо.

Като отпи още една ленива глътка от слабото малцово пиво, което се беше стоплило в дланта му, той усети, че се успокоява. Не всичко беше изгубено. Всъщност, нещата даже бяха взели по-добър обрат – за пръв път от много време. Остави брошурата настрана и взе една кратка бележка, написана с ръкописен калиграфски почерк върху плътна кремава хартия.

Дакота

Ню Йорк сити

24 април

Скъпи ми Джъдсън,

Благодаря ти най-сърдечно за любезната покана. След известен размисъл, смятам че в крайна сметка ще приема предложението ти, и то с радост. Сигурно си прав, че скорошните събития ни костваха много. За мен ще е удоволствие да видя хижа „Килчърн“ отново след толкова много години. Една двуседмична почивка ще е добре дошла, особено в твоята компания.

В отговор на въпроса ти, планирам да взема шестнайсеткалибровата ми двуцевка „Парди“, една двуцевка „Н&Н Роял“ калибър 0.410 и една полуавтоматични „Н&Н“ калибър 0.300 за лов на сърни.

С най-сърдечни благопожелания,

А. Пендъргаст

КРАЙ

Примечания

1

Дърво с яркозелени пеперудообразни листа, което расте в горещи и сухи райони; достига до 25 м. височина. – Б.пр.

2

Вид африканска антилопа. – Б.пр.

3

Джон Дън, „Прощални думи: забрана на скръбта“. Превод Кристин Димитрова. – Б.пр.

4

Има се предвид книгата „Популярните цитати“ от Джон Бартлет – Б.пр.

5

Най-популярната марка пури в САЩ. – Б.пр.

6

Сезонно езеро (африканер) – Б.пр.

7

Медицинска евакуация. – Б.пр.

8

Единица за кинетична енергия на куршума, равна на 1.3558 джаула – Б.пр.

9

В началото на миналия век Едуард Осми абдикирал след по-малко от година на британския престол, за да може да сключи брак с разведената Уолис Симпсън – Б.пр.

10

Hie jacct sepultus (лат.) – Тук почива погребан. – Б.пр.

11

Tempus Edax Rerum (лат.) – Всепоглъщащото време. Цитат от поемата на Овидий „Метаморфози“, гл. ХV – Б.пр.

12

Верига хотели – Б.пр.

13

Елемент от устройството на патрона с форма на кръгла пластина, който отделя куршума от гилзата. Направена е от късче памучен плат, от картон или дори от бамбук. След взривяване на барута в гилзата набивката осигурява налягане на изгорелите газове, които изстрелват през дулото куршума (оловния или меден връх, наричан проектил). При изстрел набивката изгаря; микрочастици от нея полепват по цевта. – Б.пр.

14

Големокалибрен ловен патрон – 11.3 мм. За тези патрони се използва не барут, а кордит, смес от нитроцелулоза и нитроглицерин. – Б.пр.

15

Обикновено хора от средната класа, привърженици на алтернативната мода и култура. – Б.пр.

16

Вечнозелени дървета с височина до 20 метра, с гладка сива кора. Плодовете им приличат на наденици, откъдето идва и името им. – Б.пр.

17

MIT, Масачузстски технологичен институт, един от най-престижните университети в света – Б.пр.

18

Джон Джеймс Одюбон е прочут орнитолог, художник и писател. Роден през 1785 г. в Хаити като незаконен син на камерисрка-креолка и френския генерал Жан Одюбон. Живее първо във Франция, после – в Америка. Обикаля Новия свят и описва над 500 вида птици в седемтомния албум „Птиците в Америка“, издадени в Лондон между 1827 и 1835 г. в тираж по 119 екземпляра, само за приятели. Днес всеки екземпляр от уникалното издание струва над 8 млн. долара. – Б.пр.

19

Ястие от зелен боб и млечна царевица. – Б.пр.

20

Един от най-старите коктейли, известен отпреди Гражданската война в Ню Орлиънс, Луизиана. Оригиналната напитка се базира на комбинация от коняк и пелин. – Б.пр.

21

Малък дългоопашат папагал. – Б.пр.

22

Blast (англ.) означава взрив, рязък порив на вятъра, болест, напаст – Б.пр.

23

В някои големи стари къщи в миналото имало специална стая, в която се седяло сутрин. – Б.пр.

24

Американска автомобилна асоциация, осигурява пътна помощ и сервизни услуги на собствениците на автомобили. – Б.пр.

25

Стара медна монета с ниска стойност, петаче; синоним на незначителност – Б.пр.

26

Вид морска риба. – Б.пр.

27

Дългоопашата котка. – Б.пр.

28

Задушено (фр.) – Б.пр.

29

Църковна благотворителна организация, основана през 1850 г. – Б.пр.]

30

Многогодишно пълзящо и увивно растение, разпространено в югоизточните райони на САЩ, което се използва за стабилизиране на ронливи почви, както и за храна и фураж на едър рогат добитък. – Б.пр.

31

Търпение и Сила на духа, твърдост. – Б.пр.

32

Aves (лат.) – класификационното название за Птици. – Б.пр.

33

Млатилото, две дървени пръчки подвижно свързани с кожени ленти, в миналото се е използвало за ръчно отделяне на житото от плявата. – Б.пр.

34

Лекарствени средства, получени не от химични, а от биологични процеси. – Б.пр.

35

За психиатрична оценка на пациентите в САЩ се използва наръчникът DSM IV, който оценява всяко заболяване по четири критерия, наречени оси. – Б.пр.

36

На шотландски думата означава езеро – Б.пр.

Content

Дъглас Престън, Линкълн Чайлд
Огън от Ада
Пендъргаст #10
Хелън #1

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

ЕПИЛОГ

Примечания