Дъглас Престън, Линкълн Чайлд

Скръбният лабиринт

Пендъргаст #14

Линкълн Чайлд посвещава тази творба

на дъщеря си Вероника.

Дъглас Престън посвещава това

произведение на Елизабет Бери

и Андрю Себастиан.

1.

Достолепната господарска къща в неокласически стил на „Ривърсайд Драйв“ между 137-а и 138-а улица изглеждаше необитаема, макар че беше грижливо поддържана и безукорно запазена. Никой не крачеше по кръглата покривна платформа, гледаща към река Хъдзън, в тази бурна юнска вечер. През декоративните еркерни прозорци навън не проникваха жълти отблясъци. Всъщност единствената видима светлина идваше от предната врата и осветяваше частта от алеята под портика.

Обаче външният вид може да лъже – дори понякога преднамерено. Защото „Ривърсайд“ № 891 беше дом на специалния агент на ФБР Алойшъс Пендъргаст. А Пендъргаст беше човек, който ценеше най-много от всичко своето уединение.

Той самият седеше в кожено кресло с висока облегалка в елегантната библиотека на къщата. Нощта, макар да беше началото на лятото, беше бурна и хладна, затова зад решетката на камината гореше малък огън. Той прелистваше екземпляр на „Маньошу“[1] – стара и прославена антология на японската поезия, датираща от 750 г. сл. Хр. Върху масата до него стоеше малък тецубин, или чугунен чайник, а до него наполовина пълна със зелен чай порцеланова чаша. Нищо не нарушаваше концентрацията му. От време на време се чуваше само пукотът на слягащите се живи въглени и боботенето на гръмотевиците зад затворените капаци на прозорците.

В този момент се чу слаб шум от стъпки откъм приемната отвън и в рамката на библиотечната врата се появи Констънс Грийн. Носеше проста вечерна рокля. Виолетовите очи и черната коса, подстригана на старомоден бретон, компенсираха бледността на кожата й. В едната си ръка стискаше снопче писма.

— Пощата – обяви тя.

Пендъргаст наклони глава и остави книгата настрана. Констънс седна до него, забелязвайки, че откакто се беше върнал от онова, което наричаше своето „колорадско приключение“, най-накрая беше заприличал отново на себе си. След ужасните събития миналата година психическото му състояние я безпокоеше.

Тя започна да преглежда малката купчинка, отделяйки настрана писмата, които нямаше да го заинтересуват. Пендъргаст не обичаше да се занимава с подробностите на ежедневието. Той разполагаше със стара и дискретна адвокатска кантора в Ню Орлиънс, от дълго време в услуга на семейството, която плащаше сметките и управляваше част от необичайно високите му доходи. Имаше и една също толкова стара инвестиционна фирма, която управляваше другите вложения, тръстове и недвижими имоти. Освен това получаваше писмата си в пощенска кутия в пощата, която Проктър, неговият шофьор, телохранител и главно момче за всичко, изпразваше редовно. В момента Проктър се готвеше да замине, за да се види с роднини в Елзас, затова Констънс се бе съгласила да поеме работата с кореспонденцията.

— Ето бележка от Кори Суонсън.

— Отвори я, моля.

— Приложила е ксерокопие на писмо от „Джон Джей“[2]. Дисертацията й е спечелила наградата „Роузуел“.

— Точно така. Бях на церемонията.

— Сигурна съм, че Кори високо е оценила това.

— Рядкост е церемония по връчването на дипломи да бъде нещо повече от парад на баналности и неверни твърдения като досадния рефрен на „Великолепно и церемониално“[3]. – Пендъргаст отпи глътка чай, докато си спомняше. – Обаче тази беше различна.

Констънс продължаваше да сортира писмата.

— Ето писмо от Винсънт д’Агоста и Лора Хейуърд.

Той й кимна да го прегледа.

— Благодарствено писмо за сватбения подарък и за официалната вечеря.

Пендъргаст наклони глава, когато тя сложи писмото настрана. По случай сватбата на Д’Агоста миналия месец той беше дал официална вечеря на двойката, състояща се от няколко блюда, приготвени лично от него, съчетани с редки вина от личната му изба. Най-много този жест, ако не нещо друго, убеди Констънс, че Пендъргаст се е възстановил от скорошната си емоционална травма.

Тя изчете още няколко писма, след това отдели настрана онези, които представляваха интерес, а останалите хвърли в огъня.

— Констънс, как се развива проектът? – попита Пендъргаст, докато си наливаше чаша пресен чай.

— Много добре. Вчера пристигна пакет от Франция, от Дижонското бюро по генеалогия, който сега се опитвам да включа в онова, което вече съм получила от Венеция и Луизиана. Когато имаш време, бих искала да ти задам няколко въпроса за Огъстъс Робеспиер Сейнт Сир Пендъргаст.

— По-голямата част от онова, което знам, се състои от устна семейна история – небивалици, легенди и няколко прошепнати страшни истории. Ще се радвам да споделя повечето с теб.

— Повечето? Надявах се, че ще ми разкажеш всичко.

— Страхувам се, че в семейния килер на Пендъргаст има скелети, фигуративно и буквално, които трябва да скрия дори от теб.

Констънс въздъхна и стана. Докато Пендъргаст се заемаше отново с поетичния сборник, тя излезе от библиотеката, прекоси балната зала с подредени покрай стените музейни шкафове, пълни с интересни предмети, след това през портала влезе в дълго, сумрачно помещение с потъмнели от времето дъбови ламперии. Основният предмет тук беше дървената маса за хранене, дълга почти колкото самото помещение. Близкият край на масата беше затрупан със списания, стари писма, листове от преброяване на населението, пожълтели снимки и гравюри, съдебни протоколи, спомени, отпечатъци от вестници на микрофиши и други документи – всичко подредено на спретнати купчини. До тях стоеше един лаптоп, а екранът му грееше дисонансно в сумрачното помещение. Преди няколко месеца Констънс се беше заела да състави генеалогията на семейство Пендъргаст. Това беше невъобразимо сложна, вбесяваща, но въпреки това пленителна задача.

В далечния край на дългото помещение, отвъд сводестата врата, беше фоайето, което водеше към входа на къщата. Точно когато Констънс се готвеше да седне на масата, се чу силно почукване.

Констънс застина и се смръщи. Рядко имаха посетители на „Ривърсайд Драйв“ № 891 – още по-рядко някой идваше, без да се обади.

Чук-чук. Друго потропване заехтя от входната врата, придружено от продължителното боботене на гръмотевица.

Приглаждайки роклята си, Констънс закрачи през помещението, мина под арката и се озова във фоайето. Тежката входна врата беше здрава, но нямаше шпионка и тя се поколеба за миг. Не се чу трето почукване и тя отключи горната ключалка, после долната и бавно отвори вратата.

Там, под светлината от портика, която очертаваше фигурата му, стоеше млад мъж. Русата му коса беше мокра и залепнала за черепа. Измокреното му от дъжда лице беше фино и типично нордическо, с високо чело и изваяни устни. Носеше ленен костюм, подгизнал от водата, който прилепваше за тялото му.

Беше вързан с дебели въжета.

Констънс зяпна и започна да протяга ръце към него, но изхвръкналите очи не обърнаха внимание на жеста й. Те си останаха вторачени право напред, без да премигват.

За миг фигурата остана изправена, като едва забележимо се олюляваше, осветявана на пресекулки от проблясващите светкавици. После започна да пада – все едно рухваше дърво – бавно в началото, а после все по-бързо, докато не се стовари по лице на прага.

Констънс отскочи назад с писък. Пендъргаст пристигна тичешком, следван от Проктър. Пендъргаст я сграбчи, дръпна я назад и клекна до младия мъж. Хвана тялото му за раменете и го обърна, бръсна косата от очите и опипа врата, за да напипа пулс, който очевидно липсваше под студената кожа на шията.

— Мъртъв е – обяви той с тих и необичайно спокоен глас.

— Мили боже! – възкликна Констънс и гласът й се прекърши. – Това е синът ти Тристрам.

— Не – отговори Пендъргаст. – Олбън е. Неговият брат близнак.

Остана още миг коленичил до тялото, после скочи на крака и с изблик на животинска гъвкавост изчезна във виещата буря.

2.

Пендъргаст спринтира по „Ривърсайд Драйв“ и се спря на ъгъла, оглеждайки широкия булевард на север и на юг. Сега дъждът бе започнал да се лее като из ведро, колите бяха малко, а пешеходци изобщо нямаше. Очите му се залепиха върху най-близкия автомобил – последен модел „Линкълн Таун Кар“ – от типа коли, които можеха да се видят в Манхатън с хиляди. Осветлението на регистрационната табела не работеше, така че подробностите на нюйоркския номер бяха нечетливи.

Пендъргаст се втурна след нея.

Колата не ускори, а продължи със същото спокойно темпо надолу по булеварда. На всяка от пресечките улучваше зелената светлина и непрекъснато увеличаваше преднината си. Светофарът светна жълто, после стана червен. Обаче колата продължи, първо мина на жълто, после на червено, без да ускорява или намалява.

Както тичаше, Пендъргаст извади мобилния си телефон и набра един номер.

— Проктър, докарай колата. Движа се на юг по булеварда.

Линкълнът беше почти напълно изчезнал, като се изключат стоповете, чиято светлина трепкаше заради леещия се дъжд. Но когато колата бавно взе завоя при 126-а улица, се изгубиха и те.

Пендъргаст продължи преследването презглава. Черното му сако плющеше зад гърба, а дъждът го пареше по лицето.

На няколко преки пред себе си отново видя лимузината, спряла зад две други коли на светофара. Отново извади телефона и набра номер.

— Двайсет и шесто полицейско управление – чу в отговор на обаждането си.

— Обажда се специален агент Пендъргаст от ФБР. Преследвам черен „Линкълн Таун Кар“, нюйоркски номер, нечетлив, движи се на юг по „Ривърсайд“ при сто двайсет и четвърта улица. Водачът е заподозрян в убийство. Имам нужда от помощ за спиране на колата.

— Сто и четвърти – чу се гласът на оператора. Миг по-късно: – В района имаме патрулка на две преки по-нататък. Дръжте ни в течение за местоположението на колата.

— Въздушна подкрепа също – каза Пендъргаст, който продължаваше да тича презглава.

— Сър, ако водачът е само заподозрян...

— Той е приоритет за ФБР. Повтарям - приоритет.

Кратка пауза.

— Ще вдигнем птичка във въздуха.

Когато прибра телефона, лимузината изведнъж се стрелна покрай колите, които изчакваха червения светофар, качи се на бордюра, мина по тротоара, пресече няколко цветни алеи в Крайбрежния парк, вдигайки пръски кал, и пое надолу по изхода от булеварда към магистралата „Хенри Хъдзън“.

Пендъргаст отново звънна на оператора, за да му предаде новите данни за местоположението на колата. Последва ново обаждане на Проктър, след това агентът влезе в парка, прескочи ниска ограда, спринтира през няколко лехи с лалета, а очите му не изпускаха стоповете на колата, която летеше по изходната алея към магистралата. Свиренето на гумите й долетя до него.

Прехвърли ниската каменна ограда в далечния край на булеварда и се спусна наполовина бегом и наполовина пързаляйки се по насипа, като разрита отпадъци и бутилки в опита си да пресече пътя на колата. Падна и се затъркаля, с усилие се изправи, дишайки тежко, подгизнал от вода, а бялата риза окаляна на гърдите. Видя как лимузината направи обратен завой и се понесе по спиралата на изхода в негова посока. Посегна за своя „Лес Беър“, но ръката му напипа само празния кобур. Огледа бързо тъмния насип и когато ярката светлина разсече мрака около него, беше принуден да се хвърли настрани. Щом колата отмина, скочи отново на крака и я проследи с очи, докато тя се смесваше с потока превозни средства.

Миг по-късно се показа ретро „Ролс-Ройс“ и спря рязко до бордюра. Пендъргаст отвори задната врата и се хвърли в купето.

— Следвай линкълна – нареди той, докато си слагаше колана.

Ролс-ройсът плавно набра скорост. Пендъргаст чуваше сирените в далечината, но полицията беше твърде назад и без съмнение щеше да заседне в трафика. От джоба на вратата той измъкна полицейска радиостанция. Преследването стана по-бързо. Лимузината слаломираше из лентите за движение, заобикаляйки колите с почти сто и шейсет в час дори след като навлязоха в район на ремонти, където бетонни бариери се издигаха от двете страни по банкета на магистралата.

По полицейското радио имаше доста приказки, но Пендъргаст и Проктър бяха начело на преследвачите. Хеликоптерът никакъв не се виждаше.

Изведнъж сред трафика пред тях се появи поредица ярки отблясъци, последвани почти на мига от трясъка на изстрелите.

— Стреля се! – обяви Пендъргаст в отворения канал. Веднага беше разбрал какво става. Пред тях колите диво се застрелкаха наляво-надясно, изпаднали в паника, съпроводена от отблясъците на още изстрели. След това се чуха трясъци, докато множество коли се забиваха една в друга с висока, като за магистрала скорост, предизвиквайки верижна реакция, съпроводена със съскане и съсипани ламарини. С голямо умение Проктър натисна спирачките на ройса, завъртя волана и плъзна колата в опит да се промъкне покрай верижната катастрофа. Обаче лимузината се удари под ъгъл в една от бетонните бариери, отскочи обратно на платното и бе блъсната отзад от шофьор, който се заби в струпаните коли с оглушителен трясък. Пендъргаст, който седеше отзад, беше запратен напред, но коланът болезнено прекрати полета му и го изстреля назад. Полузамаян, той чу съскане на пара, писъци и викове, свирене на гуми и трясък от допълнителни катастрофи, докато колите продължаваха да се забиват в задниците на тези пред тях. Всичко това беше смесено с усилващия се хор на сирените и сега, най-накрая, и с плющенето на хеликоптерни витла.

След като изтръска парченцата счупено стъкло от себе си, Пендъргаст с усилие се съвзе и разкопча колана. Наведе се напред, за да прегледа Проктър.

Мъжът беше в безсъзнание, а главата му окървавена. Пендъргаст заопипва да намери радиостанцията и да повика помощ, но в този момент вратите се отвориха и парамедиците се заблъскаха пред тях, простирайки ръце към него.

— Оставете ме – каза Пендъргаст. – Заемете се с него.

3.

Като човек, завършил класическа филология в университета „Браун“, и някогашен природозащитник, лейтенант Питър Англър не беше типичното нюйоркско ченге. Все пак между него и другарите му имаше прилики: обичаше случаите му да бъдат разрешавани чисто и бързо, да вижда извършителите зад решетките. Същата целенасоченост го накара в първи курс през 1992 г. да преведе „Пелопонеската война“ от Тукидит и да забива пирони в дърветата из девствените гори, за да пречи на незаконната сеч с моторни триони по-късно същото десетилетие. Тя беше причината и да израсне в службата до лейтенант, командир на отделението детективи, на младенческата възраст от трийсет и шест години. Той организираше своите разследвания като военни походи и се грижеше детективите под негово командване да изпълняват точно и грижливо своите задължения. Резултатите, които се постигаха с подобна стратегия, бяха източник на трайна гордост за Англър.

Точно заради това сегашният случай предизвикваше у него такова лошо усещане.

Трябваше да признае, че случаят не беше по-стар от двайсет и четири часа. И неговият отряд не можеше да бъде винен за липсата на напредък. Бяха направили всичко като по учебник. Първите озовали се на мястото го бяха обезопасили, бяха записали показанията и задържали свидетелите до пристигането на техниците по разследването. Те от своя страна грижливо бяха обработили местопрестъплението, изследвайки, търсейки и събирайки доказателства. Бяха работили в тясно сътрудничество с екипа криминалисти: с групата за установяване на следите, с тази за биологичните останки, с фотографите, съдебните медици.

Не – неговото недоволство беше свързано с необичайната природа на престъплението... и по ирония на съдбата с бащата на покойника – специален агент на ФБР. Англър беше прочел разпечатката от изявлението на мъжа и то се оказа забележително по своята краткост и липса на полезна информация. Макар и да не пречеше пряко на разследващия екип, агентът се оказа странно неготов да им осигури по-голям достъп до своето жилище освен нужния за периметъра на местопрестъплението. До степен, че не позволи на един от полицаите да използва тоалетната. Разбира се, ФБР не беше включено в разследванията, но Англър беше готов любезно да осигури достъп на мъжа до документите, ако беше поискал. Агентът обаче не беше отправил подобна молба. Ако не знаеше, че е точно обратното, Англър би могъл да си помисли, че Пендъргаст не иска убийците на неговия син да бъдат заловени.

Затова беше решил да разпита лично мъжа след – погледна часовника си – точно една минута. Човекът, който го въведе, беше сержант Лумис Слейд, адютант, личен помощник и често просто добър слушател на Англър. С обиграно око Англър мълчаливо попи подробностите от външния вид на своя посетител: висок, жилест, руса до бяло коса, светлосини очи. Аскетичната картина се допълваше от черен костюм и вратовръзка със строги шарки. Той беше всичко друго, но не и типичният агент на ФБР. Разбира се, като се вземат предвид жилищата му – апартамент в „Дакота“[4] и истински замък на „Ривърсайд Драйв“, където беше изхвърлен трупът, Англър реши, че няма защо да се изненадва. Предложи на агента стол, след това сам се настани зад бюрото си. Сержант Слейд седна в един от далечните ъгли зад Пендъргаст.

— Агент Пендъргаст – започна Англър, – благодаря ви, че дойдохте.

Мъжът в черния костюм наведе глава.

— Първо ми позволете да изкажа съболезнованията си за вашата загуба.

Мъжът не отговори. Всъщност нямаше вид на съкрушен. Фактически нямаше изражение – лицето му беше като затворена книга.

Кабинетът на Англър не беше като на повечето офицери в Нюйоркското полицейско управление. Разбира се, и тук не липсваха папки и купчини доклади. Обаче по стените вместо снимки с висши началници и похвални грамоти висяха дузина рамкирани старинни географски карти. Англър беше запален колекционер на карти. Обикновено посетителите в кабинета веднага биваха привлечени от страниците из Френския атлас на Льо Клерк от 1631 г. или гравюра № 58 от Британския атлас на Огилби, показващ пътя от Бристол до Ексетър, или – неговата радост и гордост – пожълтелия и чуплив фрагмент от пътната карта на Пойтингер, копирана от Ейбрахам Ортилиъс. Обаче Пендъргаст въобще не обърна внимание на колекцията.

— Ако нямате нищо против, бих искал да прегледаме наново първоначалното ви изявление. Преди това искам да кажа, че ще ми се наложи да задам някои неудобни и неприятни въпроси, за което се извинявам предварително. Не се съмнявам, имайки предвид вашия опит с прилагането на закона, че ще проявите разбиране.

— Разбира се – отговори агентът с мелодичен южняшки акцент, но с нещо твърдо в него – метално.

— Има няколко момента в това престъпление, които, честно казано, намирам за загадъчни. Според вашето изявление и това на – Англър стрелна поглед към доклада на бюрото си – вашата подопечна госпожица Грийн снощи около девет и двайсет се почукало на входната врата на вашето жилище. Когато госпожица Грийн я отворила, открила пред нея вашия син, завързан с дебели въжета. Вие сте се уверили, че е мъртъв, и сте подгонили черен „Линкълн“ на юг по „Ривърсайд“, като през това време сте се обадили на деветстотин и единайсет. Така ли е?

Агент Пендъргаст кимна.

— Какво ви накара да решите, поне на първо време, че убиецът е в тази кола?

— Беше единствената движеща се по това време. Не се виждаха минувачи.

— Не ви ли хрумна, че извършителят може да се крие някъде из двора ви и да избяга по друг маршрут?

— Колата мина няколко пъти на червено, качи се на тротоара и прегази цветна леха, влезе в магистралата по алеята за излизане от нея, правейки незаконен обратен завой. С други думи, създаде доста убедително впечатление, че се опитва да избегне залавянето.

Сухият, леко ироничен тон на това заявление подразни Англър. Пендъргаст продължи:

— Мога ли да попитам защо полицейският хеликоптер закъсня толкова?

Англър се подразни допълнително.

— Не е закъснявал. Беше на място пет минути след обаждането, а това е доста добре.

— Не е достатъчно добре.

В опит да си върне контрола върху разпита, Англър каза малко по-рязко, отколкото беше имал намерение:

— Нека се върнем на престъплението. Въпреки внимателното претърсване на околността моите детективи не успяха да намерят свидетели, като се изключат онези от Уестсайдската магистрала, видели самата кола. Няма следи от насилие, нито от алкохол или наркотици в трупа на сина ви. Починал е от строшен врат може би пет часа преди да го намерите. Или поне това е предварителната оценка в очакване на аутопсията. Според показанията на госпожица Грийн й е отнело петнайсет секунди да отвори вратата. Така че имаме убиец – или убийци – който отнема живота на сина ви, връзва го (не непременно в този ред), подпира го на входната ви врата вече в rigor mortis; звънва на звънеца, връща се в линкълна и успява да се отдалечи на няколко преки, преди вие да успеете да започнете преследването. Как е могъл той или те да се движат толкова бързо?

— Престъплението беше безупречно планирано и извършено.

— Така, а възможно ли е да сте били в шок, нещо напълно разбираемо предвид обстоятелствата, и да сте реагирали по-бавно, отколкото споменавате в показанията си?

— Не.

Англър обмисли този кратък отговор. Погледна сержант Слейд, както обикновено мълчалив като Буда, после отново Пендъргаст.

— След това имаме, ъъъ, драматичния характер на самото престъпление. Вързан с въжета труп, сложен пред входната ви врата – определено показва някои от характерните черти на бандитските убийства. Което ме насочва пак към основната насока на разпита. Отново моля за извинение, ако някои от въпросите са натрапчиви или обидни. Синът ви беше ли член на някоя банда?

Агент Пендъргаст отвърна на вторачения поглед на Англър със същото каменно и непроницаемо изражение.

— Нямам представа с какво се е занимавал синът ми. Както посочих в своите показания, ние се бяхме отчуждили.

Англър прелисти страница от доклада.

— Криминалистите и детективите от моя отряд проучиха местопрестъплението много внимателно. Нямаше биологичен материал, нито цялостен, нито частичен, като се изключи този от сина ви. Нито косми, нито влакна, отново с изключение на тези от сина ви. Дрехите му бяха чисто нови – най-обикновена направа, и като капак тялото на починалия беше грижливо измито и облечено. Не намерихме гилзи на магистралата, защото вероятно изстрелите са били дадени от вътрешността на колата. С една дума, извършителите са били запознати с криминологичните техники на проучване на местопрестъплението и са внимавали много да не оставят следи. Знаели са много добре какво правят. Агент Пендъргаст, любопитен съм как бихте коментирали това от професионална гледна точка?

— Пак ще повторя, че това е грижливо планирано престъпление.

— Оставянето на трупа пред входната ви врата означава, че извършителите ви изпращат съобщение. Някаква представа какво може да е?

— Не мога да направя предположение.

Не мога да направя предположение. Англър изгледа въпросително агент Пендъргаст. Беше разпитвал много родители, смазани от загубата на детето си. Не беше необичайно страдалците да бъдат безчувствени от шока. Често отговорите им на неговите въпроси бяха колебливи, объркани, непълни. Обаче Пендъргаст изобщо не беше като тях. Той, изглежда, напълно беше запазил здравия си разум. По-скоро сякаш не искаше да сътрудничи или не беше заинтересуван да го направи.

— Нека поговорим за, ъъъ, мистерията с вашия син – каза Англър. – Всъщност единственото доказателство, че той е ваш син, са вашите показания. Няма го в нито една от полицейските данни бази, които проверихме: нито в КУДНК (Комбинирания указател на ДНК), нито в АСИПО (Автоматизираната система за идентификация на пръстови отпечатъци), нито в базата данни на Националния информационен център за престъпления (НИЦП). Той няма акт за раждане, шофьорска книжка, номер за социално осигуряване, паспорт, диплома за завършено образование, нито виза за влизане в страната. Джобовете му бяха празни. Докато очакваме ДНК анализа, вашият син сякаш никога не е съществувал. В показанията си казвате, че е роден в Бразилия и не е бил гражданин на САЩ. Обаче не е и бразилски гражданин, защото тази страна няма негово досие. Градът, в който посочвате, че е отраснал, изглежда не съществува, или поне не официално. Няма доказателства, че е напуснал Бразилия, нито за влизане в САЩ. Как бихте обяснили всичко това?

Агент Пендъргаст бавно прехвърли крак върху крак.

— Не мога. Както споменах в показанията си, узнах за съществуването на моя син и изобщо за факта, че имам син, преди около осемнайсет месеца.

— Тогава видяхте ли го?

— Да.

— Къде?

— В бразилската джунгла.

— А оттогава?

— Нито съм го виждал, нито съм поддържал връзка с него.

— Защо не? Защо не сте го потърсили?

— Казах ви: ние сме... бяхме се отчуждили.

— И защо точно се отчуждихте?

— Личностна несъвместимост.

— Може ли да кажете нещо за неговия характер?

— Почти не го познавах. Харесваха му злонамерените игри. Беше експерт в подигравките и униженията.

Англър си пое дълбоко дъх. Тези отрицателни отговори започваха да го дразнят.

— А майка му?

— В показанията ми ще видите, че е починала в Африка скоро след неговото раждане.

— А, да. Ловното произшествие. – В това също имаше нещо странно, но Англър не можеше да поема повече от една нелепост наведнъж.

— Смятате ли, че синът ви е имал неприятности?

— Не се съмнявам в това.

— Какви неприятности?

— Нямам представа. Той беше напълно способен да се справи и с най-големите неприятности.

— Как може да знаете, че има неприятности, без да знаете какви са?

— Защото имаше изявени престъпни наклонности.

Те просто се въртяха в кръг. Англър имаше силното усещане, че Пендъргаст не само не е заинтересуван да помогне на Нюйоркското полицейско управление да залови убийците на сина му, но вероятно и криеше информация. Защо ще го прави? Нямаше и гаранция, че трупът наистина е на неговия син. Вярно, имаше невероятна прилика. Обаче единственото разпознаване беше това на Пендъргаст. Щеше да е интересно да се види дали с ДНК на жертвата ще имат попадение в базата данни. Щеше да бъде просто и да се сравни с ДНК на Пендъргаст – като агент на ФБР неговата вече беше документирана.

— Агент Пендъргаст – каза той студено, – трябва отново да ви попитам: имате ли представа, подозрение, някаква следа кой е убил вашия син? Някаква информация за обстоятелствата, довели до неговата смърт? Някаква представа защо трупът е бил захвърлен пред вашата врата?

— Няма нищо в моите показания, което бих могъл да разширя.

Англър бутна доклада настрана. Това беше едва първият рунд. Той още не беше свършил с този човек.

— Не зная кое е по-странно – подробностите около убийството, липсата на реакция у вас на случилото се или липсата на биографични данни за вашия син.

Лицето на Пендъргаст остана напълно безизразно.

— Ах, как прекрасни били човеците! И как щастлив си с тях, нов свят[5] – отговори той.

— За тебе той е нов! – изстреля в отговор Англър.

Сега Пендъргаст показа за пръв път в продължение на целия разпит признаци на интерес. Очите му леко се разшириха и той загледа детектива с нещо подобно на любопитство.

Англър се наклони напред и опря лакти в бюрото.

— Агент Пендъргаст, мисля, че вече сме готови. Засега. Нека завърша, като ви кажа това: вие може да не искате случаят да бъде разрешен. Но той ще бъде разрешен и аз съм човекът, който ще го направи. Ще стигна дотам, докъдето трябва, и ако се налага, до вратата на един агент на ФБР, който не желае да сътрудничи. Разбрано?

— Не бих очаквал по-малко. – Пендъргаст стана, кимна на Слейд, докато отваряше вратата, и безмълвно излезе от кабинета.

***

След като се върна в къщата на „Ривърсайд Драйв“, Пендъргаст прекоси целеустремено балната зала в посока библиотеката. Насочи се към една от високите книжни лавици, пълни с томове с кожена подвързия, и дръпна настрана дървения панел, зад който се показа лаптоп. Започна да пише бързо, като използваше пароли, когато беше нужно. Първо влезе в сървърите на Нюйоркската полиция, след това в базата данни с неразкрити убийства. Написвайки набързо няколко номера на справки, той се прехвърли в полицейската ДНК база данни, където бързо откри резултатите от тестовете на ДНК пробите, взети от предполагаемия Хотелски убиец, който беше тормозил изисканата част на Манхатън преди година и половина. Въпреки че беше влязъл като упълномощен ползвател, данните бяха заключени и не можеха да бъдат променяни или изтрити.

Пендъргаст остана за миг вторачен в екрана. След това извади мобилния телефон от джоба си и набра извънградски номер в Ривър Пойнт, Охайо. Някой вдигна телефона още след първото позвъняване.

— Е, ако това не е моят любим таен агент – се чу мекият, задъхан глас.

— Здрасти, Майм – отговори той.

— С какво мога да помогна днес?

— Искам няколко записа в базата данни на Нюйоркската полиция да изчезнат. Тихо и без следи.

— Винаги с радост бих направил каквото мога, за да погубя нашите момчета в сини униформи. Кажи ми: това има ли нещо общо с операция, как се казваше?... Операция „Горски пожар“?

Пендъргаст направи пауза.

— Да, има. Обаче, Майм, повече никакви въпроси.

— Не можеш да ме обвиняваш за това, че съм любопитен. Както и да е. Разполагаш ли с нужните справочни номера?

— Кажи, когато си готов.

— Готов съм.

Бавно и отчетливо, вперил очи в екрана и с ръка на тъчпада на лаптопа, Пендъргаст започна да рецитира номерата.

4.

Беше шест и половина същата вечер, когато мобилният телефон на Пендъргаст започна да звъни.

— Специален агент Пендъргаст? – гласът беше анонимен, монотонен, но въпреки това познат.

— Да.

— Аз съм вашият приятел в нужда.

— Слушам.

Чу се ироничен кикот.

— Срещали сме се веднъж. Дойдох у вас. Отидохме с колата до моста „Джордж Вашингтон“. Там ви дадох файл.

— Разбира се. Отнасяше се до Лок Бълард. Вие сте господинът от... – Пендъргаст се спря, преди да спомене местоработата на мъжа.

— Точно така, а вие сте достатъчно умен, за да не споменете тези досадни абревиатури на правителствени служби в разговор по незащитен телефон.

— Какво мога да направя за вас? – попита Пендъргаст.

— По скоро аз би трябвало да попитам: какво мога да направя за вас?

— Какво ви кара да мислите, че се нуждая от помощ?

— С две думи. Операция „Горски пожар“.

— Разбирам. Къде ще се срещнем?

— Знаете ли стрелбището на ФБР на Западна двайсет и втора улица?

— Разбира се.

— След половин час. Стрелкови тунел шестнайсет. – Линията прекъсна.

***

Пендъргаст влезе през двойната врата в дългата ниска сграда на ъгъла на Двайсет и втора улица и Пето авеню, показа значката си от ФБР на жената, която беше на пропуска, спусна се по късо стълбище, показа отново значката си на отговорника на участъка, взе няколко хартиени мишени и протектори за ушите и влезе в самата огнева зона. На път за № 16 мина през задната част на стрелковите коридори покрай агенти, стажанти и инструктори по стрелба. Между стрелковите тунели имаше шумозаглушителни прегради и той забеляза, че и двата тунела – 16 и 17, бяха празни. Шумът от изстрелите в другите коридори беше само отчасти заглушен и тъй като беше много чувствителен към силните звуци, Пендъргаст си сложи протекторите.

Докато подреждаше четири празни пълнителя и кутия муниции на малкия рафт пред себе си, усети, че някой влиза в нишата. Беше висок, слаб мъж на средна възраст в сив костюм, с дълбоко лежащи очи и твърде много бръчки по лицето за годините си. Пендъргаст го разпозна на мига, макар косата му да бе пооредяла в сравнение с последния и единствен път, когато го беше видял преди около четири години. Обаче във всяко друго отношение изглеждаше същият – ироничен и все така обвит в ореол от анонимност. Беше от ония хора, с които, ако се разминеш на улицата, дори само миг по-късно няма да можеш да опишеш.

Мъжът не отговори на погледа на Пендъргаст. Вместо това извади от джоба на сакото си „Зиг Зауер“ Р229 и го остави на полицата на тунел № 17. Не носеше протектори и все още без да поглежда към Пендъргаст, с лек жест подкани агента да свали своите.

— Интересен избор на място – подхвърли Пендъргаст, гледайки по протежение на стрелковия тунел. – Не толкова уединено, колкото автомобил под подхода към моста „Джордж Вашингтон“.

— Самата липса на уединеност го прави по-анонимно. Просто двама федерални агенти, които се упражняват на стрелбището. Няма телефони за подслушване, нито записващи устройства. И разбира се, при цялата тази шумотевица – никакви шансове за подслушване.

— Отговорникът на участъка ще си спомни за идването на агент от ЦРУ в стрелбище на ФБР, особено след като вие, момчета, обикновено не носите оръжие.

— Разполагам с достатъчен избор на самоличности. Нищо определено няма да си спомни.

Пендъргаст отвори кутията с мунициите и започна да зарежда пълнителите.

— Харесвам твоя 1911 по поръчка – отбеляза мъжът, след като хвърли поглед към оръжието на Пендъргаст. „Лес Беър Тъндър Ранч Спешъл“? Оръжието изглежда супер.

— Може би най-сетне ще ми кажеш защо сме тук?

— След първата ми среща те държа един вид под око – обясни мъжът, все още без да търси зрителен контакт. – Когато научих за участието ти в „Горски пожар“, се заинтригувах. Наблюдение без много шум, но за сметка на това напрегнато, от определени хора в ЦРУ и ФБР в търсене местоположението на младеж, който може би се е наричал или не Олбън. Който може би се е криел в Бразилия или съседните страни, който говорел перфектно португалски, английски и немски и който на всичко отгоре трябвало да бъде смятан за изключително способен и крайно опасен.

Вместо да отговори, Пендъргаст закачи хартиената мишена – майсторската десетка с червен център под формата на X, на транспортната шейна, натисна бутона върху шумоизолацията от лявата си страна и я закара до края на коридора – пълни 22 метра.

Мъжът до него закачи на шейната мишената за пригодност на ФБР – сива форма с контура на бутилка без кръгове и маркировки, и я откара до края на коридор № 17.

— А днес дочух за доклада на Нюйоркското полицейско управление, в който заявяваш, че твоят син, който също се казва Олбън, е оставен пред входната ти врата мъртъв.

— Продължавай.

— Не вярвам в съвпаденията, затова е тази среща.

Пендъргаст взе един от пълнителите и зареди оръжието.

— Моля, не ме мисли за груб, но те моля да говориш по същество.

— Мога да ти помогна. Ти удържа на думата си в случая с Лок Бълард и така ми спести много неприятности. Аз вярвам в реципрочността. Освен това, както казах, не те изпусках от очи. Ти си много интересен човек. Напълно възможно е някога в бъдещето да ми помогнеш отново. Партньорство, ако щеш. Ще ми бъде приятно да направя подобно вложение.

Пендъргаст не отговори.

— Знаеш много добре, че можеш да ми се довериш – каза мъжът под звука на заглушените, но обгръщащи ги отвсякъде трясъци от изстрелите. – Целият съм дискретност, както и ти. Всяка информация, която ми дадеш, остава за мен. Мога да разполагам с ресурси, до които иначе не би имал достъп.

След малко Пендъргаст кимна.

— Приемам предложението ти. Що се отнася до изходните данни: имам двама синове, близнаци, за чието съществуване научих едва преди година и половина. Един от тях – Олбън, е или по-скоро беше от най-опасните убийци социопати. Той е така нареченият Хотелски убиец, случай, който остана незакрит и неразрешен от Нюйоркската полиция. Искам случаят да си остане такъв и вече съм предприел мерки за това. Скоро след като разбрах за съществуването на Олбън, той изчезна в бразилските джунгли. Оттогава не съм го чувал, нито виждал, докато онази нощ не се появи на прага ми. Винаги съм вярвал, че един ден ще се появи... и че резултатът ще бъде катастрофален. Това е причината да поставя началото на операция „Горски пожар“.

— Обаче тя никога не реализира някакви попадения.

— Точно така.

Безименният мъж зареди своя пистолет, вкара патрон в патронника, прицели се с две ръце и изпразни целия пълнител в мишената за пригодност. Всеки куршум попадна в очертанията на сивата бутилка. Шумът в това шумозаглушено пространство беше оглушителен.

— Довчера кой знаеше, че Олбън е твой син? – попита мъжът, докато вадеше пълнителя.

— Шепа хора – повечето роднини или прислужници.

— Въпреки това някой не само го е намерил и заловил, успял е да го убие и да го остави пред входната ти врата, а след това и да избяга, без да бъде открит.

Пендъргаст кимна.

— С една дума, нашият извършител е успял да направи онова, което ЦРУ и ФБР не можаха, и дори много повече.

— Точно така. Извършителят има големи способности. Може той самият да работи в правоохранителните органи. Заради това не вярвам, че Нюйоркското полицейско управление ще постигне някакъв напредък в този случай.

— Разбрах, че Англър е добро ченге.

— Уви, в това е проблемът. Той е достатъчно добър, за да се превърне в сериозна пречка пред моите усилия да намеря убиеца. По-добре да беше некадърен.

— Затова ли беше толкова неотзивчив?

Пендъргаст не отговори.

— И нямаш представа защо са го убили и какво е посланието им към теб?

— В това е целият ужас: нямам никаква представа както за посланието, така и за неговия изпращач.

— А другият ти син?

— Уредих да бъде задържан под полицейска закрила в чужбина.

Мъжът пъхна друг пълнител в зигзауера, освободи плъзгача, изпразни пълнителя в мишената и натисна бутона за изхвърляне на пълнителя.

— Какви чувства изпитваш? Имам предвид заради убийството на сина ти.

Пендъргаст дълго не отговаряше.

— На езика на нашето време отговорът е: аз съм разкрачен. Той е мъртъв, а това е добър изход. От друга страна... ми беше син.

— Какви са плановете ти, когато... или ако намериш отговорните лица?

Пендъргаст отново не отговори, вместо това вдигна „Лес Беър“ с дясната ръка, лявата прилепена отзад на кръста – стойка за стрелба без опора.

Последваха бързи изстрели, макар че се целеше грижливо, докато не изпразни пълнителя в мишената. След това бързо го смени с пълен, прехвърли пистолета в лявата ръка и отново се обърна с лице към мишената, този път от друг ъгъл, и сега много по-бързо изстреля всички седем патрона. Натисна бутона на шумоизолиращата преграда, за да върне шейната с мишената. Агентът на ЦРУ погледна към нея.

— Изтрил си напълно десетката. С една ръка в стойка без опора. Като използва силната и слабата си ръка. – Мъжът направи пауза. – Това ли беше отговорът ти на моя въпрос?

— Просто се възползвах от момента да поизлъскам уменията си.

— Нямаш нужда от излъскване. Както и да е. Веднага ще пусна ресурсите си да работят. Щом открия нещо, ще ти съобщя.

— Благодаря.

Агентът кимна. След това сложи протекторите си на главата, остави зигзауера настрана и се зае да зарежда пълнителите.

5.

Лейтенант Винсънт д’Агоста се заизкачва по широките гранитни стъпала на Нюйоркския музей за естествена история. Докато го правеше, погледна в светлината на обедното слънце неокласическата фасада, дълга четири преки, изпълнена във великия римски стил. Тази сграда беше свързана с много лоши спомени за него... и му се струваше като неочакван и неприятен обрат на съдбата, че влиза отново в нея, и то тъкмо в този момент.

Точно снощи се беше върнал от двете най-хубави седмици в своя живот: меден месец с новата му невеста Лора Хейуърд в курорта Търтъл Бей на легендарния Северен бряг на Оаху. Бяха прекарали времето в слънчеви бани, километрични разходки по чистия плаж, гмуркаха се в залива Куилима – и разбира се, още по-интимно опознаване. Беше буквално като в рая.

Затова когато тази сутрин (неделна) се върна на работа – беше неприятна изненада (нищо по-малко) да открие, че е определен за водещ разследването детектив на убийството на един техник в Остеологическия отдел на музея. Не само бяха стоварили на гърба му случай веднага щом се върна, но трябваше да провежда разследването в сграда, в която би искал повече никога, никога да стъпва.

Въпреки това беше решен да доведе докрай този случай и да изправи извършителя пред съда. Беше едно от онези глупави убийства, които очерняха името на Ню Йорк – случайно, безсмислено, ужасно убийство на нещастен човечец, който се беше озовал на погрешното място в погрешното време.

Спря, за да си поеме дъх – мамка му, ще трябва да се сложи на диета след тези две седмици, пълни със сладки картофи, печено в земята прасенце, миди, десерти с кокосов орех и бира. След малко продължи нагоре по стълбите и през входа се озова във величието на Голямата ротонда. Тук се спря отново, за да извади айпада и да освежи паметта си за подробностите около убийството. Престъплението е било открито снощи късно вечерта. Цялата първоначална работа по обработката на местопрестъплението беше приключила. Първата задача на Д’Агоста щеше да бъде повторният разпит на пазача, открил трупа. След това имаше уговорена среща с директора на „Връзки с обществеността“, който – доколкото познаваше музея – щеше да е по-загрижен да обезвреди вредните отзиви в медиите, отколкото разкриването на убийството. В списъка му за разпити имаше още дузина имена.

Показа значката си на един от пазачите, разписа се в тетрадката за посетители, получи временен бадж и закрачи из огромното, кънтящо пространство покрай динозаврите, след това през друг пропуск влезе във врата без надпис и зад нея се озова в поредица от подобни на лабиринт задни коридори, водещи до централата на охраната – пътешествие, което си спомняше твърде добре. В приемната седеше самотен пазач. Когато Д’Агоста влезе, мъжът скочи на крака.

— Господин Марк Уитакър? – попита Д’Агоста.

Мъжът кимна отривисто. Беше нисък – около метър и петдесет и осем – възпълен, с кафяви очи и вече оредяваща руса коса.

— Д’Агоста, отдел „Убийства“. Зная, че вече сте дали показания, затова ще се опитам да не ви отнемам повече време от нужното.

Той стисна отпуснатата, потна ръка на мъжа. Според неговия опит частните охранители бяха два типа: кандидат-ченгета – злопаметни побойници, или кротки вратари, сплашени и укротени от истинските биячи. Марк Уитакър определено беше от втората порода.

— Може ли да говорим на местопрестъплението?

— Да, разбира се. – Уитакър беше жаден да угоди.

Д’Агоста го последва на още едно продължително пътешествие, за да излязат от вътрешността в обществено достъпните райони на музея. Докато крачеха по извиващите се коридори, той не можеше да се сдържи да не поглежда експонатите. Бяха минали години, откакто беше идвал тук, но мястото не изглеждаше много променено. Крачеха през затъмнената двуетажна Африканска зала, минаха край стадо слонове и оттам се озоваха в Залата на народите на Африка, Мексико, Централна Америка и Южна Америка. Кънтящи зали една след друга с витрини, пълни с птици, злато, керамика, скулптури, текстилни изделия, копия, дрехи, маски, скелети, маймуни... Той откри, че се задъхва, и се запита как, по дяволите, стана така, че не може да поддържа темпото на тази дребен пазач.

Влязоха в Залата на морските обитатели и Уитакър най-накрая се спря край една от по-далечните ниши, достъпът до която беше преграден с жълта полицейска лента. Пред нея стоеше един от пазачите на музея.

— Нишата с коремоногите – обяви Д’Агоста, след като прочете наименованието върху медната плочка, която стоеше до входа.

Уитакър кимна.

Д’Агоста показа значката си на пазача, наведе се и мина под лентата, после махна на Уитакър да го последва. Пространството отвъд входа беше тъмно и задушно. Стъклени шкафове покриваха трите стени на нишата, натъпкани с черупки от всякакви размери и форми – от охлюви до миди и рапани. Високи до кръста витрини стояха пред шкафовете, показвайки още черупки. Д’Агоста подуши въздуха. Това сигурно беше най-рядко посещаваното място в шибания музей. Погледът му се спря върху розовата лъскава кралска раковина и за миг се върна в една определена вечер на северното хавайско крайбрежие: пясъкът още беше топъл от милувките на току-що залязлото слънце, Лора, легнала до него, а пенестите вълни се плискаха в краката им. Той въздъхна и се издърпа обратно в действителността.

Погледна под една от витрините, където се виждаха тебеширени контури и няколко маркера за доказателства заедно с дълго, дълго ручейче засъхнала кръв.

— Кога намерихте трупа?

— В събота вечерта. Около единайсет и десет.

— Кога застъпихте на смяна?

— В осем.

— Тази зала беше част от вашата обичайна обиколка?

Уитакър кимна.

— В колко затваря музеят в събота?

— В шест.

— Колко често патрулирате в тази зала, след като е затворил?

— Зависи. Редуването може да бъде на всеки трийсет или на четиресет и пет минути. Имам магнитна карта, с която трябва да се регистрирам, докато обикалям. Не обичат да правим обиколките си по редовно разписание.

Д’Агоста извади от джоба си брошура с плановете на етажите, която беше успял да грабне на входа.

— Може ли да очертаете един от своите патрули или както там ги наричате?

— Разбира се. – Уитакър извади химикалка от джоба си и очерта колеблива линия по картата, обхващайки голяма част от етажа.

Д’Агоста я разгледа внимателно.

— Изглежда обикновено не влизате точно в тази ниша.

Уитакър замълча за момент, сякаш въпросът беше подвеждащ.

— Обикновено не. Искам да кажа, че е задънена улица, затова минавам покрай нея.

— И какво ви накара да влезете в нея около единайсет часа снощи?

Уитакър докосна челото си.

— Кръвта беше протекла до средата на пода. Когато светнах натам, лъчът... я улови.

Д’Агоста си спомни кръвта от снимките на групата за установяване на следите. Реконструкцията на престъплението показа, че жертвата, един по-възрастен техник на име Виктор Марсала, е бил ударен по главата с тъп инструмент в нишата или на излизане от нея. Тялото, като се изключат часовникът, портфейлът и дребните по джобовете, е било напъхано под витрината.

Д’Агоста се консултира с таблета си.

— Снощи да е имало някакви специални прояви?

— Не.

— Никакви преспивания, частни празненства, аймакс прожекции, обиколка с гид след работното време? Такива неща?

— Не, нищо.

Д’Агоста вече знаеше повечето от това, но обичаше да се движи по познатия терен със свидетел – за всеки случай. Докладът на съдебния лекар посочваше час на смъртта около десет и половина.

— През четиресетте минути, докато намерите трупа, видяхте ли някого или нещо необичайно? Например турист след работно време, който твърди, че се е изгубил? Служител на музея извън обичайния си район на работа?

— Не видях нищо странно. Само учени и куратори, работещи до късно.

— А тази зала?

— Беше празна.

Д’Агоста посочи покрай нишата към дискретната врата в далечната стена с табела „Изход“ над нея.

— Къде води?

Уитакър вдигна рамене.

— В мазето.

Д’Агоста обмисли чутото. Залата с южноамериканското злато не беше далеч от тук, но то не беше докоснато. Нищо не беше откраднато или пипано. Възможно беше Марсала на излизане, след като беше свършил късно задачата си, да е обезпокоил някой бездомник, легнал да дремне в този безлюден край на музея, но Д’Агоста се съмняваше, че историята е толкова екзотична. Необичайното в този случай беше, че убиецът очевидно е успял да излезе от музея, без да бъде забелязан. Единственият изход толкова късно през нощта беше през силно охраняван пропуск на долния етаж. Дали убиецът беше служител на музея? Имаше списък на всички, работили тази вечер до късно, и той се оказа изненадващо дълъг. От друга страна, музеят беше голяма институция с няколко хиляди служители.

Зададе още няколко формални въпроса на Уитакър и накрая му благодари и го освободи:

— Аз ще поогледам, а вие може да се връщате на работа.

Следващите двайсет минути прекара в оглеждане на нишата и околните пространства, като редовно се консултираше със снимките от местопрестъплението, качени на таблета му. Но нямаше нищо ново за гледане, нямаше какво да намери, нищо, което да е било пропуснато.

След като въздъхна, Д’Агоста напъха айпада в чантата и се отправи към отдела за връзки с обществеността.

6.

Наблюдаването на аутопсия беше в края на списъка с любими занимания на лейтенант Питър Англър. Не защото имаше проблем да гледа кръв. През петнайсетте си години в полицията беше видял повече от достатъчно трупове – застреляни, намушкани, прегазени, отровени, сплескани на тротоара, нарязани на парчета върху релсите на метрото. Без да споменаваме неговите собствени наранявания: той не беше някоя мимоза, затова при изпълнение на служебните си задължения десетина пъти бе вадил оръжие и го бе използвал в два от тях. Насилствената смърт не го притесняваше. Онова, което го караше да се чувства кофти, беше клиничният начин, по който трупът се разглобяваше орган по орган, обработваше, фотографираше, обсъждаше и дори ставаше предмет на шеги. Това и разбира се, миризмата. Но с течение на годините беше свикнал да съжителства с тази задача и подхождаше към нея със стоическо примирение.

В тази аутопсия обаче имаше нещо, което я обвиваше с особено страховит ореол. Англър беше виждал множество аутопсии, но никога аутопсия, наблюдавана ревностно от самия баща на жертвата.

В помещението имаше петима души – живи, така или иначе: Англър, Миликин, един от детективите, съдебният лекар, който правеше аутопсията, неговият помощник – нисък, съсухрен и гърбав като Квазимодо, плюс специален агент Алойшъс Пендъргаст.

Разбира се, тук Пендъргаст нямаше привилегии. Когато агентът отправи странното си искане, Англър се замисли дали да не му откаже достъп. В края на краищата до момента той не беше отзивчив в разследването. Детективът обаче бе направил няколко проверки и беше установил, че агентът е известен в бюрото със своите необичайни методи и си е спечелил страхопочитанието на колегите си заради забележителния процент успехи. Англър не беше виждал досие, толкова пълно с похвали и порицания. Затова накрая реши, че просто не си заслужава да се опитва да пречи на мъжа да участва в аутопсията. В края на краищата, синът беше негов. Освен това беше сигурен, че независимо какво казва, Пендъргаст ще намери начин да присъства.

Доктор Константинеску, съдебният лекар, изглежда също познаваше Пендъргаст. Константинеску приличаше повече на мил стар селски доктор, отколкото на патолог, а присъствието на специалния агент го бе извадило от равновесие. Беше напрегнат и нервен като котка в ново жилище. Нееднократно, след като измърморваше наблюденията си в микрофона над масата, поглеждаше през рамо към Пендъргаст, после прочистваше гърло и започваше отново. Беше му отнело почти час само за да приключи с външния оглед, което беше забележително, като се има предвид почти пълното отсъствие на доказателства, които да се откриват, събират и етикетират. Свалянето на дрехите, заснемането, рентгеновите лъчи, претеглянето, токсикологичните тестове, отбелязването на характерни белези и другите неща продължиха цяла вечност. Сякаш патологът се страхуваше да не допусне и най-малката грешка или изпитваше някаква странна неохота да продължава работата си. Помощникът му, който не разбираше какво става, беше нетърпелив, пристъпваше от крак на крак, подреждаше и преподреждаше инструментите. През цялото това време Пендъргаст остана неподвижен, застанал малко по-назад от останалите. Беше се загърнал с престилката като със саван. Очите му се местеха от Константинеску към сина му и обратно, безизразни и безчувствени.

— Няма видими следи от удари, хематоми, рани от пробождане или други някакви наранявания – диктуваше съдебният лекар в микрофона. – Първоначалният външен оглед и рентгеновият преглед свидетелстват, че смъртта е настъпила вследствие на унищожителен удар в областта на гръбначните прешлени СЗ и С4, съчетан с възможно странично завъртане на черепа с прекъсване на гръбначния стълб, предизвиквайки по тази начин спинален шок.

Д-р Константинеску отстъпи от микрофона и отново си прочисти гърлото.

— Агент Пендъргаст, готови сме да започнем с... ъъъ... вътрешния оглед. – Пендъргаст продължаваше да стои неподвижен, може би като се изключи лекото наклоняване на главата. Беше много блед и Англър не беше виждал по-замръзнали черти на лицето от неговите. Колкото повече опознаваше този Пендъргаст, толкова по-малко го харесваше. Очевидно беше особняк.

Детективът отново насочи вниманието си към трупа, който лежеше на металната маса за аутопсии. Младият мъж очевидно е бил в отлично физическо състояние. Втренчен в гладките мускули и изваяните черти на лицето, непроменени дори от смъртта, той си спомни някои изображения на Хектор и Ахил по черната гръцка керамика, приписвани на т.нар. Антиопийска група.

Готови сме да започнем с вътрешния оглед. Скоро тялото щеше да изгуби красотата си.

След кимването на Константинеску помощникът му донесе минитриона „Страйкър“. Патологът го включи и го прокара по черепа на Олбън. Докато срязваше костта, дискът на триона издаваше отчетлив стържещ вой, който Англър ненавиждаше. Лекарят отстрани горната част на главата. Това беше необичайно: според досегашния опит на детектива мозъкът беше последният орган, който се вади. Повечето аутопсии започват със стандартния Y-образен срез. Може би това имаше връзка с причината за смъртта – счупен врат. Обаче Англър реши, че по-вероятната причина е присъствието на външния наблюдател в помещението. Той погледна крадешком към Пендъргаст. Мъжът изглеждаше дори по-блед от обикновено, а лицето му още по-затворено.

Константинеску прегледа мозъка, внимателно го извади, постави го върху кантар и измърмори още няколко наблюдения в микрофона. Взе няколко проби от тъканите, подаде ги на помощника и след това, без този път да поглежда към него, заговори на Пендъргаст:

— Агент Пендъргаст... планирате ли поклонение и погребение е отворен ковчег?

Миг мълчание. После запитаният отговори:

— Няма да има поклонение, нито погребение. Когато тялото бъде освободено за погребение, ще направя необходимите постъпки да бъде кремирано. – Гласът му прозвуча като острие, което стърже по лед.

Константинеску кимна.

— Разбирам. – После върна мозъка в черепната кухина и се поколеба. – Преди да продължа, бих искал да попитам нещо. Рентгеновите лъчи показаха присъствието на кръгъл обект в... ъъъ... стомаха на покойния. Въпреки това по тялото няма следи от стари огнестрелни рани или хирургически намеси. Знаете ли за някакви импланти, които може да има в тялото?

— Не – отговори Пендъргаст.

— Добре. – Константинеску кимна замислено. – Сега ще направя Y-образния срез.

Никой не отговори и съдебният лекар отново взе триона „Спайкър“ и направи два среза в лявото и в дясното рамо, продължавайки ги, докато не се срещнаха върху гръдната кост. След това завърши среза, като прокара чертата до пубиса със скалпел. Помощникът му подаде ножица и Константинеску завърши отвора в гръдната кухина, като вдигна няколкото ребра и плът, разкривайки сърцето и белите дробове.

Зад гърба на Англър Пендъргаст остана неподвижен. Из помещението започна да се носи известната миризма – миризма, която завинаги оставаше с детектива, както и воят на триона.

Константинеску извади едно след друго сърцето и белите дробове, претегли ги на кантара, взе тъканни проби, издекламира наблюденията си в микрофона, постави органите в найлонови торбички за връщане в тялото в последната фаза на аутопсията, когато трупът се сглобява отново. Черният дроб, бъбреците и останалите големи органи бяха подложени на същата обработка. Патологът насочи вниманието си към централните артерии, сряза ги и ги провери набързо. Сега вече работеше бързо в пълно противоречие с туткането си в началото.

Дойде ред на стомаха. След оглед и претегляне, заснемане и взимане на тъканни проби Константинеску посегна към голям скалпел. Това беше частта, която Англър искрено мразеше: проучване на стомашното съдържание. Той се дръпна малко по-настрана от масата.

Патологът се рееше над металния басейн, в който лежеше стомахът, работеше върху него със защитените си с ръкавици ръце, използвайки от време на време скалпела и форцепс. Помощникът му беше плътно до него. Миризмата в помещението стана по-лоша.

Изведнъж се чу звук – силен звън по дъното на стоманената мивка. Патологът шумно си пое въздух. Измърмори нещо на помощника, който му подаде нов форцепс. След като бръкна в металния басейн, където лежаха стомахът и неговото съдържание, Константинеску вдигна нещо с форцепса – нещо кръгло, хлъзгаво от матовите течности, и го отнесе до друга мивка, където грижливо го изплакна. Когато се върна, Англър за своя голяма изненада видя, че онова, което челюстите на форцепса стискаха, беше камък с неравна форма, малко по-голям от топче за игра. Тъмносин камък – скъпоценен камък.

С периферното си зрение видя, че Пендъргаст най-сетне реагира.

Константинеску държеше камъка високо с форцепса, оглеждаше го, обръщаше го насам-натам, като през цялото време си мърмореше:

— Я виж ти, я виж ти...

Сложи го в плик за доказателства и се приготви да го запечата. Докато го правеше, Англър установи, че Пендъргаст е застанал до него и се е вторачил в камъка. Изчезнали бяха дистанцираното каменно изражение, далечният поглед. Сега в очите му имаше неочакван глад, нужда, която едва не тласна Англър назад.

— Камъкът – каза Пендъргаст. – Трябва да го имам.

На Англър му се стори, че не е чул добре.

- Да го имам? Та този камък е първото веществено доказателство, на което попаднахме.

— Точно така. Точно затова трябва да имам достъп до него.

Англър облиза устни.

— Вижте, агент Пендъргаст, осъзнавам, че човекът, който лежи там, на масата за аутопсии, е вашият син и че случващото се не е лесно за вас. Но това е официално разследване, има правила, на които трябва да се подчиняваме, и при тази оскъдица на доказателства трябва да знаете...

— Разполагам с ресурси, които могат да помогнат. Имам нужда от този камък. Трябва да го взема. – Пендъргаст пристъпи към него, пронизвайки го с очи. – Моля.

Англър трябваше да положи съзнателно усилие да не направи крачка назад заради силата на вторачения в него поглед. Нещо му подсказа, че „моля“ е дума, която Пендъргаст използва твърде рядко. За момент той остана неподвижен, разкъсван от противоположни чувства. Обаче тази размяна на думи му подейства силно в едно отношение: сега се убеди, че Пендъргаст действително иска да открие какво се е случило с неговия син. Изведнъж изпита съжаление към този човек.

— Трябва да се впише сред доказателствата – каза той. – Да се заснеме, да се опише точно, каталогизира и да се вкара в базата данни. След като бъде направено всичко това, може да го извадите от доказателствата, но едва когато се спазят точно всички изисквания на протокола за извършени следствени действия. И трябва да се върне в срок от двайсет и четири часа.

Пендъргаст кимна.

— Благодаря.

— Двайсет и четири часа. Не повече.

Обаче изведнъж се оказа, че говори на гърба на агента. Мъжът бързаше към вратата, а зелената престилка се вееше зад гърба му.

7.

Остеологическият отдел в Нюйорския музей за естествена история представляваше едно сякаш безкрайно гъмжило от помещения, наблъскани под широки покриви. До тях се стигаше единствено през чифт двойни врати, издигащи се в края на дълъг коридор. Тук, на петия етаж, се намираше и канцеларията на музея. До двойната врата се стигаше с помощта на бавен товарен асансьор. Когато Д’Агоста влезе в него и се оказа, че ще споделя машината с леша на маймуна, проснат на количка, осъзна защо този отдел е толкова далече от обществените пространства на музея: мястото вонеше като публичен дом при отлив, както би казал неговият баща.

Товарният асансьор изтрака и спря, вратите се разтвориха нагоре и надолу и Д’Агоста излезе в Остеологическия отдел, огледа се и нетърпеливо потърка ръце. Следващият му уговорен разговор беше с Морис Фрисби, председател на двата отдела – „Антропология“ и „Остеология“. Не че хранеше кой знае какви надежди за този разпит, защото Фрисби се беше върнал едва тази сутрин от някаква конференция в Бостън. Така че не е бил в музея по време на смъртта на техника. По-обещаващ беше младежът, който влачеше крака да го посрещне – Марк Сандовал – техник по остеология, който беше изкарал една седмица в болнични заради лятна настинка.

Сандовал затвори главния вход към отдела след себе си. Все още имаше вид на болен – очите му бяха подпухнали и зачервени, лицето – бледо, и попиваше носа си с хартиена носна кърпа. Поне така му е спестена ужасната смрад, помисли си Д’Агоста.

— Подранил съм десет минути за срещата с д-р Фрисби – каза детективът. – Нали може да ме разведете наоколо? Искам да видя къде е работил Марсала.

— Ами... – преглътна Сандовал и погледна през рамото си.

— Проблем ли има?

Друг поглед през рамо и понижаване на гласа.

— Заради д-р Фрисби е. Той не си пада много по...

Д’Агоста веднага разбра. Нямаше съмнение, че д-р Фрисби е типичен музеен бюрократ, ревнив към малкото си царство и до смърт уплашен от възможно враждебно отразяване в медиите. Можеше да си представи куратора: сако от туид, носеща се след него миризма на тютюн за лула, розови точици от подкожни косми по бръснатата брадичка, трепкащи суетливо в причудливи съчетания.

— Не се притеснявайте – успокои го Д’Агоста, – няма да цитирам имена.

Сандовал се поколеба още миг, но след това го поведе надолу по коридора.

— Разбрах, че вие сте човекът, работил най-тясно с Марсала.

— Колкото беше възможно. – Младежът все още изглеждаше малко нащрек.

— Не беше ли харесван?

— Не искам да говоря лошо за умрелите – вдигна рамене Сандовал.

Д’Агоста извади бележника си.

— Кажете ми въпреки това, ако нямате нищо против.

Сандовал попи носа си.

— Той беше... добре де, трудно беше човек да се разбира с него. Беше твърде самодоволен.

— Защо?

— Мисля, че спокойно може да се каже, че беше провалил се учен.

Минаха край нещо, което приличаше на вратата на гигантски фризер.

— Продължавайте.

— Учил е в колеж, но не успял да вземе органичната химия. Без нея си мъртъв, що се отнася до докторат по биология. След колежа дошъл тук да работи като техник. Наистина го биваше в работата с кости. Обаче без научна степен това беше пределът му. Наистина беше болно място. Не обичаше учените да го командват. Всички трябваше да бъдат много внимателни с него. Дори аз, макар да бях единственото, подобно на приятел, което Виктор имаше тук. Това не е особено учудващо.

Сандовал го поведе през вратата вляво от тях. Д’Агоста се озова в помещение, пълно с огромни метални варели. Над тях редица огромни вентилатори бяха заети със задачата да изсмукват въздуха, но изглежда това не помагаше – миризмата беше много по-силна.

— Това е помещението за накисване – обясни Сандовал.

— За какво?

— За накисване. – Сандовал докосна носа си е хартиената кърпичка. – Нали разбирате, една от основните задачи тук, в Остеологическия отдел, е да приемаме трупове и да ги превръщаме в кости.

— Трупове? И човешки?

Сандовал се усмихна.

— В миналото понякога. Жертви за медицинската наука. Днес са само животни. По-големите видове се поставят в тези варели за накисване. Пълни са с топла вода. Не са стерилни. Ако оставиш животното достатъчно дълго във варела, накрая ще се втечни и щом извадиш тапата, вътре ще останат само костите. – Сандовал посочи най-близкия варел, пълен със супа. – В момента вътре се кисне една горила.

Точно в този момент се появи общият работник, който тикаше количката с маймуната.

— Това е снежна маймуна от зоологическата градина в Сентръл Парк. Имаме договор е тях и получаваме всички техни умрели животни.

Д’Агоста преглътна с труд. Сега наистина миризмата стигна до него и усети пържените пикантни италиански наденици, с които беше закусил, да се надигат.

— Това беше основната работа на Марсала – обясни Сандовал. – Да следи процеса на накисване. Разбира се, работеше и с бръмбарите.

— Бръмбарите?

— Насам. – Сандовал се върна в главния коридор, подмина няколко поредни врати, после влезе в друга лаборатория. За разлика от помещението за накисване, тук беше пълно с малки стъклени корита, подобни на аквариуми. Д’Агоста отиде при едно от тях и надникна вътре. Видя нещо, което приличаше на голям умрял плъх. Върху него гъмжеше от черни бръмбари, заети енергично да си пълнят търбусите с леша. Дори успя да чуе шума от тяхното джвакане. Детективът отскочи назад, ругаейки под нос. Закуската опасно се размърда в стомаха му.

— Кожни бръмбари – обясни Сандовал. – Месоядни. Така сваляме месото от костите на по-малки видове. Оставят скелетите добре свързани.

— Свързани? – попита Д’Агоста с пресекващ глас.

— Нали разбирате, свързване на костите, закрепването им за метални рамки за излагане или проучване. Марсала се грижеше за бръмбарите и видовете, които постъпваха тук. Също така се занимаваше с обезмасляването.

Детективът не попита, но Сандовал въпреки това продължи да обяснява:

— Щом от екземпляра са останали само костите, те се потапят в бензол. Хубавото накисване ги кара да побелеят, стопява липидите и премахва миризмата.

Те се върнаха на централния коридор.

— Такива бяха основните му отговорности – обясни Сандовал. – Както вече ви обясних, със скелетите Марсала беше вълшебник. Затова често го караха да ги свързва.

— Разбирам.

— Всъщност той направи своя кабинет в лабораторията по свързване.

— Моля, заведете ме.

След като отново докосна носа си с кърпичката, Сандовал продължи надолу по коридора, който сякаш нямаше край.

— Това са някои от сбирките на кости – обяви той, посочвайки към поредицата врати. – Колекциите са подредени таксономически. А сега навлизаме в антропологическите колекции.

— Какво представляват?

— Погребения, мумии и „подготвени“ скелети – трупове, събирани от антрополози, често от бойните полета, както по време на Индианските войни, и донесени тук в музея. Нещо като изчезнало изкуство. През последните години бяхме принудени да върнем доста от тях на племената.

Д’Агоста погледна в една от отворените врати. Различи редици дървени шкафове с врати от вълнисто стъкло, в които лежаха безброй плъзгащи се вани със залепен за тях етикет.

След като минаха край дузина или повече хранилища, Сандовал въведе детектива в лаборатория, пълна с работни тезгяхи и маси с плотове, покрити с талк. Тук вонята беше по-слаба. Върху тезгяхите стояха скелетите на различни животни в различна степен на завършеност. Няколко бюра бяха опрени в далечната стена. Върху тях имаше компютри и бяха струпани различни инструменти.

— Това беше бюрото на Марсала – обяви Сандовал, докато сочеше към едното от тях.

— Имаше ли приятелка? – попита Д’Агоста

— Не съм чувал.

— Какво правеше през свободното си време?

Сандовал сви рамене.

— Не говореше за това. Беше повече или по-малко потаен. Фактически лабораторията беше неговият дом – работеше до късно. Струваше ми се, че няма личен живот извън лабораторията.

— Казахте, че бил ръбат тип, с когото трудно се работи. Имаше ли нещо определено, което го дразнеше?

— Винаги намираше за какво да се скара.

— Нещо, което се набиваше на очи?

Сандовал се поколеба. Детективът чакаше с бележник в ръката.

— Да, имаше едно нещо – започна най-накрая Сандовал. – Преди два месеца дойде един от кураторите на млекопитаещите с група много редки, почти изчезнали прилепи, които събрал в Хималаите. Марсала ги сложи в някои от тавите с кожни бръмбари. След това... прецака нещата. Не ги проверявал редовно, както е трябвало да прави, оставил ги прекалено дълго. Това изобщо не беше типично за него, обаче по това време, изглежда, нещо го глождеше. Както и да е. Ако не извадиш експоната навреме от тавата, може да бъде съсипан. Гладните бръмбари изгризват хрущялите, костите се разкачват и тогава изяждат и костите. Това се случи с образците от прилепи. Специалистът по прилепите – той е малко луд като повечето от кураторите – направо откачи. Каза на Марсала някои ужасни неща пред всички служители на отдел „Остеология“. Наистина ядоса Марсала, но нямаше какво да направи, защото той беше сбъркал.

— Как се казва този куратор?

— Брикстън. Ричард Брикстън.

Д’Агоста си записа това име.

— Казахте, че нещо го глождело. Какво?

Сандовал помисли малко.

— Ами по това време беше започнал да работи с един гостуващ учен върху някакво изследване.

— Това необичайно ли е?

— Напротив – напълно обичайно.

Сандовал посочи към едно помещение в другия край на залата.

— Там гостуващите учени проучват костите си. През цялото време влизат и излизат. Тук идват да работят учени от цял свят. Марсала обикновено не работеше с тях – проблемът с поведението му и така нататък. Всъщност това беше първият учен за повече от година, с когото работеше.

— Каза ли Марсала за какво изследване е ставало дума?

— Не, но имаше периоди, когато изглеждаше твърде доволен от себе си. Сякаш очакваше някой да му даде медал или нещо подобно.

— Помните ли името на този учен?

Сандовал се почеса по главата.

— Мисля, че беше Уолтън. Но може да е било и Уолдрън. Трябва да се подписват на влизане и излизане, да бъдат акредитирани. Фрисби има списък. Може да го научите от него.

Д’Агоста огледа помещението.

— Още нещо, което би трябвало да зная за Марсала? Нещо необикновено, странно, различно в поведението му?

— Не – каза Сандовал и издуха шумно носа си.

— Тялото му беше открито в Нишата на коремоногите в Залата на морските обитатели. Може ли да си представите причина, за да се намира в тази част на музея?

— Никога не ходеше там. Кости, тази лаборатория – това беше всичко, което го интересуваше. Тя дори не е по пътя за изхода.

Д’Агоста си записа нещо.

— Някакви други въпроси? – попита на свой ред Сандовал.

Детективът си погледна часовника.

— Къде мога да намеря Фрисби?

— Ще ви заведа. – Поведе го навън от лабораторията, след това нагоре по коридора, връщайки се обратно в най-миризливата част на отдела.

8.

Доктор Финистър Пейдън се дръпна от машината за рентгенова дифракция, над която се беше навел, само за да отскочи обратно пред онова, което му се стори като колона от черен плат. Той се отдръпна със силен протест и се оказа вторачен във висок мъж с черен костюм, който по някакъв начин се бе появил зад гърба му и може би бе стоял на сантиметри от него, докато беше работил.

— Какво, по дяволите? – попита Пейдън гневно, докато дребното му пълно тяло потреперваше от възмущение. – Кой ви пусна да влезете? Това е моят кабинет!

Мъжът не реагира и продължи да го гледа с очи в цвета на бял топаз и лице с толкова фини черти, че би могло да бъде дело на Микеланджело.

— Кой сте вие? – попита Пейдън, възвръщайки своето кураторско равновесие. – Трябва да си свърша работата, затова не може разни хора да нахлуват тук!

— Съжалявам – каза мъжът с успокоителен тон и отстъпи крачка назад.

— Аз също – кимна Пейдън донякъде успокоен, – но това наистина е натоварващо. И къде е баджът ви на посетител?

Мъжът бръкна в сакото си и извади кафяв кожен портфейл.

— Това не е бадж!

Портфейлът се разтвори, откривайки ярка смесица от златно и синьо.

— О – възкликна Пейдън, взрял се внимателно. – ФБР? Мили боже!

— Казвам се Пендъргаст. Специален агент А. Ш. Л. Пендъргаст. Може ли да седна?

Пейдън преглътна.

— Предполагам.

С грациозно движение мъжът се настани на единствения стол в кабинета освен този на Пейдън и кръстоса крака, сякаш се подготвяше за дълъг престой.

— Всичко това заради убийството ли е? – попита напрегнато Пейдън. – Защото аз въобще не бях в музея, когато се е случило. Нищо не знам за него, дори не познавам жертвата. Освен това не проявявам никакъв интерес към коремоногите. През двайсетте ми години тук никога не съм бил в тази зала. Нито веднъж. Така че, ако става дума за това...

Гласът му бавно заглъхна, когато мъжът вдигна изящната си ръка.

— Не става дума за убийството. Доктор Пейдън, защо не седнете – в края на краищата, кабинетът е ваш.

Пейдън се настани предпазливо зад работната маса, сгъваше и разгъваше ръце, докато се чудеше за какво ли става дума, защо охраната на музея не го беше информирала и дали да отговаря на въпросите, или може би да се обади на адвокат? Обаче той нямаше такъв.

— Доктор Пейдън, искрено ви моля за извинение заради това неочаквано нахълтване. Имам малко затруднение и се нуждая от помощ. Разбира се, неофициално.

— Ще направя каквото мога.

Мъжът протегна стиснат юмрук. После като магьосник бавно го разтвори, за да разкрие син камък. Пейдън, облекчен, че става дума само за трудност с идентификацията, взе камъка и го огледа.

— Тюркоаз – обяви той и го обърна. – Сега да видим от тази страна. – Взе лупа от работната маса, нагласи я на окото си и започна внимателно да го оглежда. – Изглежда естествен камък, не е стабилизиран и със сигурност не е реконструиран, импрегниран или навосъчен. Чудесен образец на скъпоценен камък с необичаен цвят и структура. Наистина много необичаен. Бих казал, че струва доста пари. Може би над хиляда долара.

— Какво го прави толкова ценен?

— Неговият цвят. Повечето тюркоази са небесносини, а този камък е необикновено тъмносин. Много тъмносин, почти до ултравиолетовия спектър. Това и златистата матрица го правят твърде рядък. – Свали лупата и върна камъка на агента от ФБР. – Надявам се, че съм ви помогнал.

— Разбира се, че го направихте – ласкателно отговори Пендъргаст, – но се надявах да ми кажете откъде е.

Пейдън го взе отново и този път го проучва по-дълго време.

— Със сигурност не е ирански. Предполагам, че е американски. Югозападен. Удивителен тъмносин цвят и матрица от златиста паяжина. Бих казал, че най-вероятно е от Невада. Аризона и Колорадо са по-малко вероятни възможности.

— Доктор Пейдън, казаха ми, че сте най-големият специалист по тюркоази в света. Сега виждам, че не са ме излъгали.

Пейдън наклони глава. Беше изненадан, че някой от полицията е толкова проникновен и такъв джентълмен като този господин.

— Обаче, доктор Пейдън, аз трябва да знам точно от коя кариера идва.

Докато говореше, агентът от ФБР го гледаше много настоятелно. Пейдън прокара длан по голото си теме.

— Е, господин... ъъъ... Пендъргаст, това е съвсем друга работа.

— Защо?

— Ако не мога да разпозная кариерата от един предварителен оглед – а в този случай не мога, ще се наложи камъкът да бъде изследван. Нали знаете – тук Пейдън скочи на крака, защото се гмурна в своя любим предмет, – че тюркоазите са хидрофосфати на медта и алуминия. Образуват се при перколацията на вода през скали с много кухини и празни пространства, обикновено вулканични. Водата носи разтворени медни сулфиди и фосфор освен другото, които се утаяват в пролуките като тюркоази. Югозападните тюркоази почти винаги се развиват на местата, където се намират залежи от медни сулфиди между калиев фелдшпат и интрузивни порфирити. Може да съдържат и лимонити, пирити и други железни окиси. – Той се изправи и отиде бързо с късите си крака до един масивен шкаф, наведе се и издърпа едно от чекмеджетата. – Тук виждате малка, но изискана колекция от тюркоази – всички са от праисторически кариери. Използваме ги, за да помагаме на археолозите да идентифицират източниците на праисторическите артефакти от тюркоази. Елате насам, за да виждате по-добре.

Пейдън махна на агента да дойде, после взе камъка от него и бързо започна да го сравнява е другите екземпляри в чекмеджето.

— Не виждам дори малка прилика тук, още повече че тюркоазите могат да се различават дори в рамките на една или друга част от кариерата. А това е малка база за сравнение. Да вземем това парче тюркоаз от Сирило, от кариерите Сирило в Санта Фе. Този образец идва от прочутите праисторически кариери в известната планина Чалчиуитъл в Ню Мексико. Цвят слонова кост с бледозелена матрица е голяма историческа стойност, макар и да не е от най-високо качество. А тук имам образец на праисторически тюркоаз от Невада...

— Наистина страшно интересно – мазно каза Пендъргаст, прекъсвайки потока от думи. – Споменахте изследване. Какво изследване ще е нужно?

Пейдън се покашля. Неведнъж му бяха казвали, че е склонен да прекалява е приказките.

— За да анализирам вашия камък – тюркоаза и матрицата, трябва да използвам различни начини. Ще започна с протонно индуцирана емисия рентгенови лъчи[6], при която камъкът се бомбардира е високоскоростни протони във вакуумна среда. Анализира се получената рентгенова емисия. За щастие тук в музея имам отлична минералогична лаборатория. Искате ли да я разгледате? – Той се обърна сияещ към Пендъргаст.

— Не, благодаря – отклони той поканата, – но съм щастлив, че сте готов да направите изследването

— Разбира се. Това ми е работата. Обикновено за археолози, но за ФБР... Господин Пендъргаст, на вашите услуги.

— За малко щях да забравя да ви спомена моя малък проблем.

— Да?

— Изследването трябва да се направи до утре на обяд.

— Какво? Това е невъзможно! Ще отнеме седмици. В най-добрия случай месец.

Настъпи дълго мълчание.

— Би ли било физически възможно да завършите изследването до утре?

Пейдън почувства мравки по кожата на главата си. Вече не беше сигурен, че този човек е толкова приятен и сговорчив, какъвто му се беше сторил в началото.

— Ами... – той пак прочисти гърло. – Разбира се, възможно е физически дотогава да се получат предварителни резултати, но това ще означава непрекъсната работа през следващите двайсет часа и дори тогава може да не успея.

— Защо?

— Ще зависи от това дали този тип тюркоаз вече е анализиран и неговият химически подпис е записан в базата данни. Трябва да знаете, че съм анализирал много тюркоази за археолозите. Помага им да разберат търговските пътища и така нататък. Обаче ако този камък идва от по-нова кариера, ние може изобщо да не сме я анализирали. Колкото по-стара е кариерата, толкова по-голяма е вероятността за успех.

Отново пауза.

— Доктор Пейдън, мога ли да ви помоля да бъдете тъй добър и да се заемете с тази задача?

Специалистът по тюркоази поглади отново голото си теме.

— Искате да будувам през следващите двайсет часа, докато работя върху вашия проблем?

— Точно така.

— Господин Пендъргаст, имам жена и деца! Днес е неделя. Обикновено изобщо нямаше да съм тук, а и вече не съм млад.

Агентът сякаш обмисляше чутото. След това бавно пъхна ръка в джоба си и извади нещо, отново скривайки го в свития юмрук. Протегна ръка и я разтвори. Вътре беше сгушен малък, проблясващ червеникав шлифован камък с тегло около карат. Пейдън рефлективно протегна ръка да го вземе, намести лупата на окото и започна да го върти насам-натам.

— Боже, боже. Силно плеохроичен[7]... – Той грабна преносимата ултравиолетова лампа от масата и я включи. Камъкът на мига смени цвета си и заблестя в ярко неоновозелено.

Пейдън вдигна поглед, а очите му бяха разширени от удивление.

— Паинит?

Агентът на ФБР наведе глава.

— Наистина не ме излъгаха, че сте най-добрият минералог.

— Откъде, за бога, се сдобихте с този камък?

— Моят прапрачичо беше колекционер на странни неща, които наследих заедно с неговата къща. Избрах това от неговата колекция като стимул. Ваш е, стига да изпълните стоящата пред вас задача.

— Но този камък трябва да струва... милостиви Боже, дори не смея да си помисля колко. Паинитът е най-редкият скъпоценен камък на земята!

— Драги господин Пейдън, информацията откъде е дошъл този тюркоаз за мен е много по-скъпа от всички паинити. Още веднъж: може ли да го направите? И – добави той сухо – уверен ли сте, че вашата съпруга и децата няма да възразят?

Обаче минералогът вече беше на крака и поставяше тюркоаза в найлоново пликче с цип, обмисляйки множеството химически и минералогични изследвания, които трябва да проведе.

— Да възразят? – отговори той през рамо, докато влизаше в светая светих на лабораторията. – На кого му пука?

9.

След три завоя в погрешната посока и две спирания, за да пита за пътя, лейтенант Д’Агоста най-накрая успя да се измъкне от лабиринта на Остеологическия отдел и да слезе на приземния етаж. Прекоси голямата ротонда в посока към изхода, крачейки бавно и потънал в мисли. Срещата му с главния куратор Морис Фрисби беше чиста загуба на време. Никой от другите разпити не хвърли кой знае колко светлина върху убийството. Нямаше и най-малката представа как извършителят беше успял да излезе от музея.

Беше се лутал из сградата цяла сутрин и сега го боляха краката и кръстът. Това все повече започваше да прилича на типично кофти нюйоркско убийство – случайно и безмозъчно, и като такова, трън в задника на онзи, който се опитва да го разкрие. Нито една от следите не се беше оказала вярна. Всички бяха съгласни, че Виктор Марсала е бил неприятен човек, но добър работник. Никой от музея не е имал причина да го убие. Единственият възможен заподозрян – Брикстън, специалистът по прилепите, който се беше карал с Марсала преди два месеца, е бил извън страната по време на убийството. А и бе ясно, че не му стиска да извърши убийство. Хора от екипа на Д’Агоста вече бяха разпитали съседите на Марсала в Сънсайд, Куинс. Всички го определили като тих човек, саможивец, който страни от другите. Нямал приятелка, не вдигал купони, не взимал наркотици. И твърде вероятно нямал никакви приятели, може би с изключение на техника от отдел „Остеология“ Сандовал. Родителите му живееха в Мисури и от години не бяха виждали сина си. Тялото беше намерено в затънтена, рядко посещавана част на музея. Липсваха портфейлът, часовникът и дребните пари от джобовете. Д’Агоста изобщо не се съмняваше, че става дума за поредния обир, който се е объркал. Марсала опитва да се съпротивява, глупакът извършител се паникьосва, убива го и накрая го завлича в нишата.

И като за беля доказателства не липсваха – Д’Агоста и неговият екип вече се давеха в тях. Местопрестъплението беше осеяно с косми, нишки и отпечатъци. Хиляди хора бяха трамбовали из залата след последното й миене и забърсване на музейните шкафове, оставяйки навсякъде мазните си следи. Беше наредил на двойка детективи да прегледат записите от охранителните камери на музея, но досега не бяха открили нещо подозрително. Двеста служители бяха работили снощи до късно – толкова по въпроса за почивката в края на седмицата. Д’Агоста вече можеше да си го представи, и то твърде ясно: щеше да си блъска главата в този случай още седмица или две, пилеейки времето си в разследвания, водещи до задънена улица. След това случаят щеше да бъде архивиран и да започне бавно да изстива – поредното окаяно неразкрито убийство със своите мегабайти от набрани разпити, дигитализирани снимки и анализи от екипите на местопрестъплението. Щяха да се плискат из базите данни на Нюйоркската полиция като мръсната вода долу край кея, без да служат за каквото и да било, освен да намалят процента му на разкриваемост.

Когато зави към изхода и ускори крачка, забеляза познат силует: високата фигура на агент Пендъргаст, който крачеше по полирания мраморен под, а на гърба му се развяваше черен костюм.

Д’Агоста беше удивен да го види – особено тук, в музея. Не беше виждал Пендъргаст от частното парти, което агентът беше организирал миналия месец по случай предстоящата му женитба. Храната и вината бяха направо неземни. Пендъргаст ги беше сготвил с помощта на своя японски иконом. Храната беше невероятна... Докато на следващия ден неговата жена Лора не беше разшифровала напечатаното меню и двамата осъзнаха, че са яли между многото други неща супа от рибешки устни и вътрешности (супа Бибир Икан), кравешки стомах, сварен с бекон, коняк и бяло вино (шкембе ала Кан). Обаче може би най-хубавата част от вечерята беше самият Пендъргаст. Беше се възстановил от трагедията, която му се бе стоварила преди осемнайсет месеца, и се бе върнал от по-късно посещение на зимен курорт в Колорадо. Там се беше освободил от бледността и скелетоподобната си мършавина. Сега изглеждаше във форма както физически, така и емоционално, макар сдържаната му и хладна същност да не се бе променила.

— Ей, Пендъргаст! – Д’Агоста се втурна през ротондата и го хвана за ръката.

— Винсънт – Светлите очи на Пендъргаст се спряха за момент върху Д’Агоста. – Радвам се да те видя.

— Исках да ти благодаря за вечерята. Ти наистина надмина себе си и това означава много за нас. И за двама ни.

Пендъргаст кимна разсеяно, а погледът му се плъзна по ротондата – изглежда си беше наумил нещо.

— Какво правиш тук? – попита Д’Агоста.

— Дойдох... да се консултирам с един куратор.

— Смешна работа. Аз правих същото – засмя се детективът. – Като в доброто старо време, а?

На Пендъргаст, изглежда, не му беше забавно.

— Виж, чудя се дали мога да те помоля за услуга.

Въпросът беше посрещнат с недоверчив, уклончив поглед.

Д’Агоста се хвърли смело напред.

— Още не съм се върнал от медения си месец и Сингълтън ми стовари това убийство. Снощи бил намерен един техник от Остеологическия отдел. С размазана глава, напъхан в една затънтена зала. Прилича на грабеж, прераснал в убийство. Ти имаш толкова развит усет за тези неща, че се питах дали ако ти разкажа малко подробности, ще мога да чуя мнението ти...

По време на това късо слово Пендъргаст започна да става все по-неспокоен. Сега изгледа с такова изражение Д’Агоста, че го спря по средата на изречението.

— Скъпи Винсънт, съжалявам, но се страхувам, че в момента нямам нито време, нито желание да обсъждам с теб случая. Довиждане. – С леко кимване се завъртя на пети и закрачи бързо към изхода на музея.

10.

Дълбоко зад германските ренесансови стени на „Дакота“, в края на поредицата от три свързани и много уединени апартамента, зад плъзгащ се параван от дърво и оризова хартия, лежеше учи роджи — вътрешната градина на японска чайна. Пътечка от плоски камъни се виеше като синусоида между вечнозелени бонсаи. Въздухът беше пълен с аромата на евкалипт и песните на невидими птици. В далечината се издигаше самата чайна – малка и безупречна, почти невидима в измамната светлина на късния следобед.

Това близко до чудо нещо – прелестна миниатюрна частна градина, изградена зад стените на огромна жилищна сграда в Манхатън, беше проектирано от агент Пендъргаст като място за медитация и подмладяване на душата. Той седеше на пейка от резбовано дърво кеяки, стояща до пътеката над малкото езерце със златни рибки. Седеше неподвижно, вторачен в черните води, където оранжево-белите рибки се стрелкаха безцелно като сенки.

Обикновено това убежище му осигуряваше спокойствие от суматохата на света или поне временно облекчение. Обаче този следобед не можеше да намери покой.

От джоба на сакото му се чу писукане. Беше от мобилния му телефон, чийто номер знаеха само шепа хора. Погледна да види кой се обажда и видя изписано на екрана: НЕПОЗНАТ НОМЕР.

— Да?

— Агент Пендъргаст. – Беше гласът на безименния агент на ЦРУ, с когото преди два дни се бе срещнал на стрелбището. При предишните обаждания в гласа на мъжа се долавяха нотки на горчива ирония, сякаш беше откъснат от ежедневните глупости в света. Днес иронията отсъстваше.

— Да? – повтори Пендъргаст.

— Обаждам се, защото знам, че предпочиташ да чуеш лошите новини веднага, а не по-късно.

Пендъргаст стисна телефона малко по-силно.

— Продължавай.

— Лошата новина е, че нямам никакви новини.

— Разбирам.

— Използвах някои сериозни ресурси, похарчих доста пари и поисках услуги както тук, така и в чужбина. Накарах няколко тайни агенти да рискуват разкриване с надеждата, че някои чужди правителства крият информация за операция „Горски пожар“. Обаче останах с празни ръце. Никакви признаци, че Олбън се е появявал в Бразилия или някъде другаде по света. Няма следи от влизането му в страната – разполагам с ферми от сървъри за лицево разпознаване в митниците и вътрешната сигурност, които работиха по въпроса, но без резултат. Никакви следи на местно и федерално полицейско равнище, които да водят някъде.

Пендъргаст изслуша това безмълвно.

— Разбира се, все още е възможно да се появи нещо – някое късче самородно злато от най-неочаквано място, някоя база данни, която сме пропуснали. Пуснах в употреба всичко от стандартния чувал с номера и дори нещо повече.

Пендъргаст запази мълчание.

— Съжалявам – продължи гласът от мобилния телефон. – Това е... това е повече от унизително. На моя пост, с инструментите, които имам на разположение, човек започва да свиква с успеха. Страхувам се, че на последната ни среща съм бил прекалено самоуверен, будейки надежди у теб.

— Няма нужда да се извиняваш. Надеждите ми не бяха събудени. Олбън беше труден човек.

Настъпи кратка пауза, преди мъжът отново да заговори:

— Има нещо, което може би си заслужава да знаеш. Лейтенант Англър, водещият детектив на Нюйоркската полиция по убийството на твоя син... Хвърлих поглед на вътрешните му доклади. Силно се интересува от теб.

— Наистина?

— Липсата на сътрудничество и твоето държание са събудили любопитството му. Например появата ти на аутопсията. Както и интересът ти към онзи тюркоаз. Дори си убедил Нюйоркската полиция да ти го даде назаем, а срокът вече е изтекъл. Може да си навлечеш проблем с Англър.

— Благодаря за съвета.

— Няма за какво. И отново – съжалявам, че нямам повече съвети. Все още разполагам с очи на сушата. Ако има с какво да помогна в бъдеще, звънни на основния телефонен номер на Лангли и поискай сектор „Игрек“. Междувременно ще те уведомя, ако има някаква промяна в положението.

Линията прекъсна.

Пендъргаст остана на мястото си известно време, вторачен в телефона. След това го плъзна обратно в джоба си, стана и закрачи по каменната пътека на излизане от вътрешната градина.

***

В голямата кухня на апартамента Киоко Ишимура, японският иконом на Пендъргаст, режеше лук. Когато агентът на ФБР мина през помещението, той погледна през рамо и с пестеливите жестове на глух човек му даде знак, че има съобщение на телефонния секретар. Пендъргаст кимна в знак на благодарност, след това продължи надолу по коридора към своя кабинет. Влезе, взе телефона и без да сяда зад бюрото, пусна съобщението.

— Ало, господин Пендъргаст. – Беше стремителният, задъхан глас на доктор Пейдън, минералога от музея. – Анализирах образеца, който ми оставихте вчера, с рентгенова дифракция, светлинна микроскопия, флуоресценция, поляризация, диаскопично и епископично осветление наред с другите тестове. Определено става дума за естествен тюркоаз: твърдост 6, рефрактивен индекс 1,614, специфичното тегло е около 2,87. И както вече споменах, няма признаци на стабилизиране или реконструкция. Обаче обектът проявява някои любопитни особености. Строежът му е много необичаен. Никога не съм виждал такава полупрозрачност, положена в голяма паяжиноподобна матрица. А цветът... не идва от нито една от известните кариери, а в базата данни няма запис на химическия му подпис... Накратко, аз се... ъъъ... страхувам, че е рядък образец от малка кариера, който ще бъде труден за идентифициране, и че ще е нужно много повече време, отколкото очаквах. Доста повече. Затова се надявам да бъдете търпелив и да не си поискате паинита обратно, защото...

Пендъргаст не си направи труда да изслуша докрай съобщението. Натисна с пръст бутона за изтриване и остави телефона на място.

Едва тогава седна зад бюрото, опря лакти на полирания плот, отпусна брадичка на преплетените си пръсти и се вторачи в пространството, без нищо да вижда.

***

Констънс Грийн беше седнала в музикалния салон на къщата на „Ривърсайд Драйв“ и тихо подрънкваше на клавесина – разкошен инструмент, изработен в Антверпен в началото на 50-те години на XVII век от прочутия Андреас Рукерс II. Дървото на корпуса, чиито ръбове бяха позлатени, показваше красивите си шарки. На долната част на капака бе изобразена пасторална сцена с нимфи и сатири, които лудуваха на обрасла със зеленина горска поляна.

Пендъргаст нямаше кой знае какво отношение към музиката. Вкусовете на Констънс бяха ограничени в рамките на бароковата и ранната класическа музика и тя беше отлична пианистка, затова на Пендъргаст му беше приятно да купи най-добрия инструмент от този период на пазара. Помещението беше обзаведено просто и с вкус. Освен клавесина имаше две износени кожени кресла от двете страни на персийски килим и две еднакви стоящи лампи от „Тифани“. На една от стените имаше вградена библиотека, пълна с нотни листове на музиката на композитори от XVII и XVIII век – всички оригинални издания. На противоположната стена висяха половин дузина рамкирани страници с оригинални партитури и писма от Телеман, Скарлати, Хендел и други.

Нерядко Пендъргаст се вмъкваше като призрак и сядаше на едно от креслата, докато Констънс свиреше. Този път младата жена вдигна очи и го видя застанал в рамката на вратата. Тя повдигна вежда, все едно искаше да попита дали да спре свиренето, но той просто поклати глава. Констънс продължи с прелюдия № 2 в до минор от Баховото „Добре темперирано пиано“. Докато без усилие изпълняваше късата пиеса, коварно бърза и пълна с повтарящи се пасажи, Пендъргаст не седна на обичайното си място, а започна да броди из помещението, като измъкваше по някоя партитура от библиотеката и безцелно я прелистваше. Едва след като тя свърши, той отиде да седне в едно от кожените кресла.

— Констънс, свириш прекрасно тази прелюдия – похвали я Пендъргаст.

— Деветдесет години практика спомагат за подобряването на техниката – отговори тя с почти незабележима усмивка. – Нещо ново за Проктър?

— Ще се оправи. Вече е излязъл от интензивното. Обаче ще трябва да прекара още няколко седмици в болницата, а след това месец-два на рехабилитация.

Настъпи мълчание. Тогава Констънс стана от клавесина и седна на противоположното кресло.

— Разтревожен си.

Пендъргаст не отговори веднага.

— Разбира се, причината е Олбън. Не каза нищо след... след онази вечер. Как си?

Той продължаваше да мълчи и безцелно да прелиства партитурата. Констънс също замълча. Тя знаеше по-добре от всички колко много Пендъргаст мрази да обсъжда чувствата си. Обаче същевременно инстинктивно усещаше, че е дошъл да поиска съвет. Затова просто седеше и чакаше.

Най-накрая Пендъргаст затвори партитурата.

— Чувствата, които изпитвам, са такива, каквито никой баща не би искал. Няма скръб. Съжаление – може би. Също така осъзнавам усещането за облекчение: облекчение, че на света ще бъдат спестени Олбън и неговата лудост.

— Разбираемо е. Обаче... той беше твой син.

Пендъргаст рязко запрати партитурата настрана, стана и започна да крачи напред-назад по килима.

— Въпреки това най-силното чувство, което изпитвам, е удивление. Как са го направили? Как са го хванали и убили? Ако не друго, умееше да оцелява. А със своите специални дарби... трябва да са били нужни огромни усилия, разходи и планиране, за да го пипнат. Никога не съм виждал по-добре извършено престъпление. Престъпление, от което са останали само онези доказателства, които са имали намерение да оставят, но не повече. А най-озадачаващото е – защо? Какво е посланието, което са ми изпратили?

— Признавам, че съм не по-малко озадачена от теб. – Констънс направи пауза. – Някакви резултати от твоето разследване?

— Тюркоазът, намерен в стомаха на Олбън – единственото истинско доказателство – не може да бъде идентифициран. Доктор Пейдън, минералог в Музея за естествена история, току-що ми се обади по този повод. Не изглежда уверен в успеха.

Констънс наблюдаваше агента на ФБР, който не беше спрял да крачи насам-натам.

— Не трябва да се отдаваш на мрачни мисли – каза тя тихо най-накрая.

Той се обърна и махна пренебрежително с ръка.

— Трябва да се заемеш с нов случай. Със сигурност има много нерешени убийства, които очакват твоята намеса.

— Тук никога не липсват скучни убийства, които не заслужават мисловно усилие. Защо да се безпокоя?

Констънс продължи да го наблюдава.

— Приеми го като средство да се разсееш. Понякога на нищо не се наслаждавам повече, отколкото да изсвиря проста пиеса, написана за начинаещи. Това прочиства съзнанието.

Пендъргаст се завъртя към нея.

— Защо да си губя времето с някаква дреболия, когато голямата загадка на Олбъновото убийство се е вторачила в лицето ми? Човек с редки заложби се опитва да ме въвлече в някаква пакостна игра по свой замисъл. Не познавам противника си, името на неговата игра, нито правилата й.

— Точно това налага да се потопиш в нещо напълно различно – обясни Констънс. – Докато чакаш по-нататъшното развитие, заеми се с някоя малка главоблъс— каница, някой обикновен случай. Иначе... ще изгубиш равновесието си.

Последните думи бяха казани бавно и убедено.

Погледът на Пендъргаст се плъзна по пода.

— Разбира се, ти си права.

— Предлагам това, защото... защото се безпокоя за теб и зная как този странен случай може да те обсеби и да те направи нещастен. Страда достатъчно.

За миг Пендъргаст остана неподвижен. След това се плъзна напред, наведе се към нея, повдигна брадичката й с ръка и за нейна голяма изненада я целуна нежно.

— Ти си моят оракул – промълви той.

11.

Винсънт д’Агоста седеше в малкото пространство, което беше поискал за полеви щаб в нюйоркския Музей за естествена история. Наложи се да упражни голям натиск, за да го издейства от музейната администрация. Неохотно му бяха дали вакантна работна кабина дълбоко във вътрешността на Остеологическия отдел, която за щастие беше далеч от варелите за киснене.

В момента Д’Агоста слушаше, докато един от хората му обобщаваше прегледа на записите на музейните охранителни камери от деня на убийството. С една дума – нулев резултат. Д’Агоста се преструваше, че слуша внимателно – не искаше човекът да си помисли, че работата му не се цени.

— Благодаря, Педро – каза той, докато поемаше писмения доклад.

— Какво следва? – попита Хименес.

Д’Агоста си погледна часовника. Беше четири и петнайсет.

— Ти и Конклин може да приключвате. Вървете да пиете по бира. Обърнете една и за мен. Утре ще имаме съвет. В десет в заседателната зала.

Хименес се усмихна.

— Благодаря ти, шефе.

Д’Агоста го гледаше как си отива. В момента беше готов на всичко, за да се присъедини към момчетата и да изпият по няколко бири. Обаче не можеше: имаше нещо, което трябваше да свърши. С въздишка започна бързо да прелиства страниците на доклада, предаден от Хименес. После го остави настрана, извади таблета от чантата си и започна да пише своя доклад за капитан Сингълтън.

Въпреки всички усилия на неговия екип и хвърлените повече от сто часа следователска работа за два дни, не се появи нито една прилична следа за убийството на Виктор Марсала. Музейните охранителни камери не бяха регистрирали нищо необичайно. Въпросът беше как проклетият извършител е успял да излезе? Още от началото си блъскаха главите над този въпрос.

Нито едно от многото съдебномедицински доказателства, които бяха събрали, не вършеше работа. Освен това, изглежда, никой от колегите на Марсала нямаше мотив, а онези, които имаха и най-малкото срещу него, разполагаха с железни алибита. Частният му живот беше скучен и законопослушен като на епископ. Д’Агоста усети как го промушва лична обида от това, че след толкова години служба капитан Сингълтън му беше натресъл подобен случай.

Започна да пише междинния си доклад за капитана. В него обобщи стъпките, които следствието бе предприело, разпитаните хора, проверките на миналото на Марсала, данните на криминалистите и екипа следователи, анализа на записите от охранителните камери в музея, показанията на свързаните със случая пазачи. Посочи, че следващата стъпка, ако Сингълтън разреши, ще бъде разширяване на разпитите извън Остеологическия отдел. Това щеше да означава разпит, търсене на връзки, проверка на миналото на всички музейни служители, които бяха останали онази вечер след работно време. Всъщност може би всички служители, независимо дали бяха останали след работно време, или не.

Д’Агоста предполагаше, че Сингълтън няма да се съгласи. Разходите на време, пари, работна сила бяха толкова високи. Не, по-скоро щеше да остави намален екип, който да работи по случая и постепенно да мине на заден план. След време и този екип щеше да бъде пренасочен. Такъв беше пътят на студените досиета.

Свърши доклада, прочете го набързо, прати го на Сингълтън и изключи таблета си. Когато вдигна очи, видя – с истински потрес от изненадата – че агент Пендъргаст е седнал на единствения стол пред малкото бюро. Д’Агоста нито го беше чул, нито видял да влиза.

— Исусе Христе! – Детективът си пое дълбоко дъх, за да се съвземе от изненадата. – Май обичаш да се промъкваш и да плашиш хората, а?

— Признавам, че го намирам забавно. Повечето хора възприемат толкова слабо онова, което ги заобикаля, колкото морска краставица.

— Благодаря за сравнението. И така, какво те води насам?

— Ти, драги Винсънт.

Д’Агоста се вторачи настойчиво в него. Беше чул за убийството на сина му онзи ден. Впоследствие разбра защо Пендъргаст беше толкова лаконичен с него в ротондата на музея.

— Виж – започна той с неудобство, – много съжалявам, за случилото се. Когато се обърнах към теб вчера, не знаех за сина ти... току-що се бях върнал от медения месец и още не бях в крак със ставащото в отдела...

Пендъргаст вдигна ръка и Д’Агоста замълча.

— Ако някой трябва да се извинява, това съм аз.

— Забрави.

— Дължа ти кратко обяснение. След това смятам, че ще бъде уместно този въпрос да не бъде повдиган.

— Слушам те.

Пендъргаст приседна по-напред на стола си.

— Винсънт, знаеш, че имам син – Олбън. Той беше социопат. За последен път го видях преди година и половина, когато изчезна в бразилската джунгла, след като беше извършил хотелските убийства тук, в Ню Йорк.

— Не съм чувал това.

— Оттогава не се беше показвал... докато преди четири нощи трупът му не бе оставен пред входната ми врата. Как е било извършено и от кого – нямам и най-малка представа. Случаят се разследва от лейтенант Англър и се боя, че не се справя със задачата.

— Познавам го добре. Той е дяволски добър детектив.

— Не се съмнявам, че е способен, затова накарах един сътрудник с отлични компютърни умения да изтрие от файловете на Нюйоркската полиция всички доказателства, свързани с ДНК на Хотелския убиец. Може би си спомняш, че веднъж докладва, че Олбън и Хотелския убиец са едно и също лице. За мой късмет този твой доклад така и не получи нужното внимание. Но както и да е, не можех да си позволя Англър да пусне ДНК на сина ми в базата данни и да се окаже с попадение.

— Мили боже, не искам да чувам нищо повече.

— Във всеки случай Англър е изправен срещу най-необикновения убиец и няма да успее да го открие. Но това е моя грижа – не твоя. И ме подсеща защо съм тук. Когато разговаряхме последния път, ти каза, че имаш случай, за който искаш да чуеш моя съвет.

— Точно така, но ти сигурно имаш по-важна работа.

— Ще се зарадвам на малко разнообразие.

Д’Агоста се вгледа в агента на ФБР. Беше мършав както обикновено, но напълно спокоен. Очите му, подобни на ледени кубчета, отвърнаха с хлад на неговото вторачване. Пендъргаст беше най-странният човек, когото бе срещал, и само един господ знаеше какво става у него под повърхността.

— Добре. Това е прекрасно. Обаче те предупреждавам, че случаят е тъп. – Д’Агоста изброи подробностите около убийството: откриването на трупа; детайлите за местопрестъплението; многото криминологични доказателства, от които нито едно подходящо; докладите на пазачите; показанията на кураторите и асистентите от Остеологическия отдел. Пендъргаст попи всичко това, без да помръдне. Изключение бяха сребристите му очи, които от време на време премигваха. В този момент върху кабината падна сянка и погледът на Пендъргаст се измести.

Д’Агоста погледна през рамо, следвайки посоката му, и видя високата набита фигура на Морис Фрисби, началник на отдела. Когато Д’Агоста го разпита за пръв път, се изненада, че не вижда пред себе си прегърбения късоглед куратор, както беше очаквал, а силен човек, който всяваше страх у служителите. Сам Д’Агоста се почувства малко заплашен. Мъжът носеше скъп раиран костюм и червена вратовръзка и говореше с чист нюйоркски акцент на човек от висшето общество. С ръста си над метър и осемдесет той доминираше в тясното пространство. Местеше поглед от Д’Агоста до Пендъргаст и обратно, като през цялото време излъчваше раздразнение от продължаващото присъствие на полицията.

— Все още сте тук – каза той. Беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

— Случаят не е разрешен – отговори Д’Агоста.

— Нито има вероятност да бъде. Това е случайно убийство, извършено от някой външен човек. Марсала се е озовал на неподходящото място в неподходящото време. Убийството няма нищо общо с Остеологическия отдел. Разбрах, че сте разпитвали моите служители неколкократно, а те всички имат много работа, важни задачи ги чакат. Мога ли да очаквам, че скоро ще приключите разследването си и ще оставите моите служители спокойно да си гледат работата?

— Лейтенант, кой е този човек? – попита Пендъргаст благо.

— Аз съм доктор Морис Фрисби – хладно отговори мъжът, обръщайки се към него. Докторът имаше тъмносини очи с големи еклери, които се съсредоточаваха върху човека като прожектори. – Аз съм ръководител на секцията по антропология.

— А, да. Повишен, ако не бъркам, след доста тайнственото изчезване на Хюго Мензес?

— А вие кой сте? Друго ченге в цивилни одежди?

С мудно движение Пендъргаст бръкна в джоба си, извади значката и я размаха пред Фрисби отдалече.

Той се вторачи.

— И как така федералните имат юрисдикция?

— Тук съм от празно любопитство – нехайно отговори агентът.

— Нещо като отпуска по никое време, а? За вас е чудесно, така че може би ще кажете на лейтенанта да си събира нещата и да престане да прекъсва работата на отдела ми и да пилее парите на данъкоплатците, да не говорим, че заема място за работа.

Пендъргаст се усмихна.

— Празното ми любопитство може да доведе до нещо по-официално, ако лейтенантът почувства, че на работата му пречи един досаден, егоцентричен, са— мовлюбен бюрократ. Разбира се, не става дума за вас. Говоря най-общо.

Фрисби втренчи поглед в него, докато лицето му почервеняваше от гняв.

— Доктор Фрисби, възпрепятстването на правосъдието е сериозно нещо. Заради това бях доволен да чуя от лейтенанта, че сте предложили пълно сътрудничество, и се надявам да продължавате да го правите.

Фрисби остана известно време като закован на мястото си, после се завъртя на пети, за да си върви.

— Доктор Фрисби? – Пендъргаст продължаваше с най-сладникав тон.

Онзи не се обърна, само спря на място.

— Може да продължите сътрудничеството ни, като изровите името и документите на гостуващия учен, който наскоро е работил заедно с Виктор Марсала, и ги предадете на моя уважаван колега.

Сега доктор Фрисби се обърна. Лицето му беше почти черно от гняв. Той отвори уста, за да говори.

Пендъргаст обаче го изпревари.

— Докторе, преди да кажете каквото и да било, нека ви попитам нещо. Запознат ли сте е теорията на игрите?

Главният куратор не отговори.

— Ако е така, трябва да знаете, че има едно подмножество игри, известни на математиците и икономистите като постоянна или нулева сума. Игрите с нулева сума се занимават с ресурси, които нито нарастват, нито намаляват като количество, а само преминават от един играч у друг. Притеснявам се, че като се има предвид сегашното ви психическо състояние, ще кажете нещо необмислено. А аз ще се почувствам задължен да отвърна. В резултат на тази размяна на думи вие ще се почувствате огорчен и унижен. Което, както диктуват правилата на теорията на игрите, ще повиши моето влияние и обществено положение за ваша сметка. Затова мисля, че най-благоразумният начин на действие ще бъде да запазите мълчание и да отидете да осигурите информацията, която поисках, с цялата възможна бързина.

Докато Пендъргаст говореше, върху лицето на Фрисби бавно се плъзна изражение, което Д’Агоста не беше виждал преди. Той не продума, само се олюля леко първо назад, после напред като клонка, милвана от лек ветрец. След това с глава направи почти незабележимо движение, което трябваше да мине за кимване, и изчезна зад ъгъла.

— Благодарим предварително! – подвикна Пендъргаст след куратора, накланяйки се на стола си.

Д’Агоста бе наблюдавал безмълвно този словесен сблъсък, но сега отбеляза:

— Вкара крака си толкова дълбоко в задника му, че сега ще вечеря с обувалка.

— Винаги мога да разчитам на теб за остроумно сравнение.

— Опасявам се, че си спечели враг.

— Имам голям опит с този музей. Определени куратори се държат в малките си феодални владения като князе. С подобни хора съм склонен да бъда суров. Досаден навик, но е труден за преборване. – Той стана от стола си. – А сега много бих искал да поговоря с онзи техник от „Остеологията“, когото спомена – Марк Сандовал.

Д’Агоста също стана.

— Следвай ме.

12.

Намериха Сандовал в един от  складовете надолу по коридора. Той се туткаше, докато отваряше чекмеджета с кости, оглеждаше ги и си водеше бележки. Носът му още беше червен, а очите подути – летният грип се бе оказал упорит.

— Това е специален агент Пендъргаст от ФБР – започна Д’Агоста. – Той би искал да ти зададе няколко въпроса.

Сандовал се огледа тревожно, сякаш се притесняваше, че някой може да ги види – вероятно Фрисби.

— Тук?

— Да, тук – отговори Пендъргаст, докато попиваше заобикалящата го обстановка. – Какво очарователно местенце. Колко комплекта човешки останки има в това помещение?

— Около две хиляди, плюс минус.

— Откъде са?

— Океания, Австралия и Нова Зеландия.

— А колко общо в цялата сбирка?

— Около петнайсет хиляди, ако броим заедно остеологическата и антропологическата сбирки.

— Господин Сандовал, разбрах, че част от работата ви е да помагате на гостуващи учени.

— Всъщност това е основното ни задължение. Те са непрекъснат поток.

— Обаче това не е задължение на Виктор Марсала, макар той също да е бил техник.

— Вик нямаше подходящия нрав. Понякога изтъкнатите гостуващи специалисти могат да бъдат... ами трудни и дори по-лошо.

— Какво включва вашата помощ?

— Обикновено учените, които идват в музея, искат да изследват определен образец или сбирка. Ние сме като костни библиотекари: намираме образците, чакаме, докато бъдат проучени, после ги връщаме на място.

— Костен библиотекар – много подходящо описание. И на колко горе-долу гостуващи учени помагате месечно?

— Различно. Може би между шест и десет.

— По какви причини е различно?

— От това колко сложни или обширни са изискванията на човека. Ако имате гостуващ учен с много богат списък с цели, може да се наложи да работите само с него в течение на седмици. А може да ви се падне клиент, който иска да види тук бедрена кост, там череп.

— Какви квалификации изисквате от тези гостуващи учени?

Сандовал сви рамене.

— Трябва да са свързани с някоя институция и да имат състоятелен научноизследователски план.

— Без определени удостоверения?

— Нищо определено. Писмо за представяне и официална молба на бланка от съответния университет, доказателства за принадлежност към университет или медицинско училище.

Без някаква особена нужда Пендъргаст оправи маншетите на ризата си.

— Разбрах, че преди два месеца, макар и да не го е правил редовно, Марсала е работил с един гостуващ учен.

Сандовал кимна.

— И е споменавал пред вас, че проектът е особено интересен за него?

— Ами да.

— И какво ви каза?

— Един вид намекна, че ученият може да му помогне по някакъв начин.

— И Марсала е работил само с този учен?

— Да.

— По какъв начин работата на външен учен може да е от полза за господин Марсала, който е бил много умел в сглобяването на кости, обаче основното му задължение е да контролира варелите за накисване и кожоядните бръмбари?

— Не знам. Може би е планирал да предложи на Вик съавторство в статията, която щеше да публикува?

— Защо?

— Заради неговата помощ. Да си костен библиотекар не значи, че всичко е подредено веднъж завинаги. Понякога получаваш необичайни поръчки, които не са толкова характерни, че да са недвусмислени. Затова трябва да използваш своите собствени специализирани познания.

Д’Агоста слушаше този разговор с все по-нарастващо неразбиране. Беше очаквал, че Пендъргаст ще се зарови в криминологичната страна на случая. Но както обикновено, агентът на ФБР изглежда бе поел по допирателна, която на пръв поглед нямаше нищо общо със случая.

— Господин Сандовал, знаете ли какви конкретни образци е поискал да проучи този учен, преди да си тръгне?

— Не.

— А може ли да научите за нас?

— Разбира се.

— Чудесно – Пендъргаст махна към вратата. – Щом е така, след вас, господин Сандовал!

Те излязоха от склада и през лабиринт от коридори стигнаха да компютърен терминал в помещение, което приличаше на главната лаборатория: място, пълно с маси и работни станции. Няколко почти сглобени скелета лежаха върху табли от зелен шаяк.

Д’Агоста и Пендъргаст се надвесиха над Сандовал, докато техникът, настанен зад един от компютрите, влезе в остеологическите и антропологическите бази данни на музея. В лабораторията настъпи тишина. Чуваше се само потракването на клавиатурата, докато Сандовал пишеше. После се чу шепотът на принтер и Сандовал извади лист хартия от него.

— Излиза, че Марсала е проверил само един образец за учения – обясни той. – Ето списъка.

Д’Агоста се приведе и зачете на глас данните за достъпа.

— Данни от най-скорошния достъп: двайсети април. Хотентот, мъж, приблизителна възраст трийсет и пет години. Колонията Кейп[8], някога Източен Грику— аланд. Състояние: отлично. Няма следи от обезобразяване. Причина за смъртта: дизентерия по време на Войната на седмата граница[9]. Дата: 1889 г. Набавен от Н. Хъчинс. Аr: С-31234-rn.

— Разбира се, това е оригиналният запис. Днес хотентот се смята за пренебрежително наименование. Точното наименование е кхоикхои.

— Този запис показва, че трупът е бил изпратен в музея през 1889 г. – каза Пендъргаст. – Обаче, ако не ме лъже паметта, Войната на седмата граница свършва някъде към края на 40-те години на XIX век.

Сандовал похъмка известно време.

— Вероятно са извадили вътрешностите на трупа, преди да го изпратят в музея.

В лабораторията отново стана тихо.

— Преди години това е било обичайна практика – обясни Сандовал. – Разкопавали са гробове, за да намерят търсения образец. Разбира се, това вече не се прави.

Пендъргаст посочи каталожния номер.

— Можем ли да видим образеца, моля?

Сандовал се смръщи.

— Защо?

— Направете ми това удоволствие.

Отново мълчание.

Пендъргаст наклони глава.

— Просто искам да се запозная с процеса, включващ намирането и изваждането на образец.

— Така да бъде. Елате с мен.

След като записа каталожния номер на бланка, Сандовал ги поведе обратно по централния коридор и след това още по-нататък по неговото протежение, прониквайки дълбоко в сякаш безкрайния лабиринт от сбирки. Търсенето на образеца в стари дървени шкафове с меден обков и вълнообразни стъкла отне известно време. Накрая Сандовал се спря уверено пред един от шкафовете. Търсеният каталожен номер, изписан с избелял старовремски шрифт, беше закрепен към голям поднос върху една от горните лавици на шкафа, който стоеше в ъгъла. Сандовал провери повторно номера и плъзна тавата навън от шкафа. Отнесе я обратно в лабораторията и я сложи върху незаета част от зеления шаяк. След това раздаде на Пендъргаст и Д’Агоста по един чифт тънки латексови ръкавици. Той също си сложи латексови ръкавици и свали капака на тавата.

Вътре беше бъркотия: ребра, гръбначни прешлени, безброй други кости. Лъхна ги необичайна миризма: на Д’Агоста му се стори, че мирише на мускус, стари корени и нафталин заедно с лек нюанс на разложение.

— Костите са страшно чисти, защото са били погребани под земята в продължение на четиресет години – обясни той.

— Някога скелетите, които музеят е получавал, са били напълно изчистени – добави Сандовал. – Тогава още не осъзнавали, че пръстта също е ценна част от мострата и трябва да бъде запазена.

Пендъргаст остана вторачен за около минута в тавата. След това бръкна вътре и внимателно извади черепа без долната челюст. Протегна го пред себе си, за да може всички да го видят – като Хамлет, помисли си Д’Агоста, застанал до гроба на Йорик.

— Интересно – промърмори той. – Наистина, много интересно. Благодаря ви, господин Сандовал. – След това върна черепа в тавата и кимна на техника в знак, че разпитът е свършил. Когато свали ръкавиците, поведе Д’Агоста по обратния път към света на живите.

13.

Комисарската столова, или както беше      известна на всички – КС, се       намираше на втория тавански етаж в сградата на „Полис Плаза“ №1. Там полицейският началник, неговият заместник и галеници от други отдели се събираха по време на обедната почивка. Д’Агоста беше влизал само веднъж – за тържествения обяд, когато той и двайсетина негови колеги бяха повишени в лейтенанти. Макар помещението да приличаше на капсула на времето с евтиното си обзавеждане от началото на 60-те години на XX век, панорамните прозорци откриваха смайващи гледки към Манхатън, които обезщетяваха посетителя.

Докато чакаше в просторната чакалня пред КС, Д’Агоста съвсем не мислеше за гледката. Гледаше прииждащите лица и търсеше това на Глен Сингълтън. Днес беше третата сряда от месеца – денят, когато началникът обядваше с всички капитани, началници на отдели, и той знаеше, че ще бъде тук.

Изведнъж забеляза добре облечената и добре поддържана фигура на Сингълтън. Д’Агоста бързо закрачи през навалицата, докато не се озова до капитана.

— Вини – изненада се Сингьлтън.

— Чух, че си искал да ме видиш

— Да, но нямаше защо да ме преследваш. Това можеше да почака.

Д’Агоста беше проверил при секретарката на Сингълтън и научи, че началникът е зает цял след обед.

— Няма проблем. Какво става?

Те крачеха по посока на асансьорите, но сега Сингълтън се спря.

— Прочетох доклада ти за убийството на Марсала.

— Така ли?

— При тези обстоятелства добра работа. Реших да поверя случая на Формоса, а на теб да възложа убийството на Седемдесет и трета улица. Нали чу – бегачката, която беше заклана, докато се опитвала да отблъсне нападателя си. Случаят изглежда солиден, има няколко очевидци и добри криминологични доказателства. Можеш да си подбереш хората от музея и да ги прехвърлиш към този случай.

В общи линии Д’Агоста беше очаквал да чуе точно това. И това беше причината да проследи Сингълтън до комисарската столова – искаше да говори с капитана, преди нещата да стигнат твърде далеч. Формоса... беше един от новаците сред лейтенантите в полицията – още имаше мляко около устата.

— Сър, ако за вас няма значение, предпочитам да остана по случая в музея.

Сингьлтън се смръщи.

— А докладът ти? Наистина случаят не е хубав. Липса на сериозни доказателства, няма свидетели...

Над рамото на Сингълтън Д’Агоста видя своята нова жена – Лора Хейуърд, да излиза от КС, а високите тесни прозорци на небостъргача „Улуърт“ рамкираха чудесното й дребно телце. Тя го видя, усмихна се инстинктивно и тръгна към него, но видя, че разговаря със Сингьлтън, и се задоволи да му махне, преди да поеме към асансьорите.

Д’Агоста погледна отново към началника си.

— Да, сър, зная, че е главоболна работа, обаче бих искал още една седмица по него.

Сингълтън го зяпна с любопитство.

— Това пренасочване не е плясване през ръцете, ако това си мислиш. Давам ти хубав, разрешим, шумен случай, който ще подпомогне кариерата ти.

— Не, капитане, не ми е минавало това през ум. Чух за убийството на бегачката – зная, че ще бъде страхотен случай.

— Тогава защо искаш да продължиш по убийството на Марсала?

Вчера Д’Агоста беше готов и нетърпелив да го прехвърли на някой нещастен мухльо.

— Не съм сигурен, шефе – отговори той бавно. – Мразя да оставям случай недовършен. А понякога човек има предчувствие, някакво шесто чувство ти казва, че ще има пробив. Сигурен съм, капитане, че сам добре познавате това чувство.

Шестото чувство, осъзна Д’Агоста, си имаше име и то беше Пендъргаст.

Сингълтън отново го изгледа, този път по-дълго и преценяващо. След това на лицето му се появи намек за усмивка и той кимна.

— Да, наистина го познавам – потвърди той. – И наистина вярвам в предчувствията. Добре, Вини, можеш да останеш по този случай. Ще възложа убийството на бегачката на Клейтън.

Д’Агоста преглътна малко трудно.

— Благодаря, шефе.

— Късмет и ме дръж в течение. – След като му кимна още веднъж, Сингълтън се обърна и го остави.

14.

Когато Пендъргаст влезе в разхвърляния кабинет в музея, доктор Финистър Пейдън бързо го отведе при стола, предназначен за посетители.

— Ах, агент Пендъргаст, моля седнете. – Неувереният тон от телефонното му съобщение преди два дни беше изчезнал. Днес човекът беше усмихнат до уши. Изглеждаше доволен от себе си.

Пендъргаст наклони глава.

— Доктор Пейдън, разбрах, че имате нова информация за мен.

— Да, да, наистина имам. – Минералогът потърка пълните си ръце. – Господин Пендъргаст, трябва да призная – нали това ще си остане между нас? – че чувствам леко, съвсем леко разочарование. – Той отключи едно чекмедже, извади мека кърпа, разви я, за да открие камъка, и накрая го докосна гальовно за миг. – Красота. Каква съвършена красота. – После се съвзе и подаде тюркоаза на Пендъргаст. – Във всеки случай, след като не можах веднага да разпозная камъка и не беше включен в обичайните бази данни, се заех да изследвам химическия му подпис, рефракционния индекс и други подобни източници на информация. Фактически аз... ъъъ... откровено казано, не можах да видя гората от дърветата.

— Доктор Пейдън, не съм сигурен дали ви разбирам напълно.

— Ами трябваше да се съсредоточа върху външния вид на камъка, а не върху химическите му показатели. Казах ви още в началото, че вашият образец има най-необичайния цвят, че паяжината на матрицата му е най-ценната от всички. Може би помните, също така ви казах, че това индиговосиньо се намира само в три щата. Това е така, но има едно изключение.

Той протегна ръка към цветния лазерен принтер, извади листа хартия от тавата и го подаде на Пендъргаст.

Агентът набързо го огледа. На него, изглежда, беше изобразен предмет от бижутерски каталог или от аукционен списък. Имаше няколко описателни изречения заедно със снимка на скъпоценен камък. Макар да беше значително по-малък от екземпляра, намерен в стомаха на Олбън, по всички други характеристики изглеждаше като него.

— Единственият американски лазурен тюркоаз, намерен извън границите на тези три щата – обяви Пейдън почтително. – И единственият лазурен тюркоаз със златиста матрица с формата на паяжина, на който съм попадал.

— Къде е намерен?

— В една затънтена мина в Калифорния, известна като „Златният паяк“. Това е много стар рудник, изчерпан преди повече от столетие, и не се среща в известните книги и каталози. Въпреки това камъкът е толкова необикновен, че трябваше да го разпозная. Обаче нали разбирате, кариерата беше малка, с много малко производство на висококачествени тюркоази – предполага се не повече от осемнайсет-двайсет килограма годишно. Тази отдалеченост и местоположението й в Калифорния ми подложиха крак.

— Къде в Калифорния? – попита Пендъргаст, а гласът му беше дори още по-тих.

— На брега на езерото Солтън на северозапад от пустинния резерват „Анса Борего“ и южно от националния парк „Джошуа Трий“. От минералогична гледна точка много необичайно местоположение, защото единствената...

До този момент Пендъргаст беше седял неподвижно на стола, обаче сега, напълно неочаквано, с рязко движение се изправи и изхвръкна от офиса. Черното сако плющеше на гърба му, в едната си ръка стискаше разпечатката, а от устата му се чу накратко измърморена благодарност, която се понесе обратно към смаяния куратор.

15.

Помещението за съхраняване на доказателства и имущество на Двайсет и шесто полицейско управление на Нюйоркската полиция не беше помещение в общоприетия смисъл, а по-скоро криволичеща бърлога от кътчета, ниши и скрити места, отделена от останалата част на мазето на участъка с дебела телена мрежа. Сградата беше стара и в мазето силно миришеше на мухъл и селитра. Понякога на лейтенант Питър Англър се струваше, че ако вземат да организират претърсване, зад някоя стена ще открият зазидания скелет, вдъхновил По[10] да напише „Бъчвата с амонтилядо[11]“. Сега стоеше пред големия прозорец, вграден в мрежата, на който имаше надпис: „Склад за доказателства“. Чуваше слабо чукане и драскане от пространствата отвъд гишето. Мина още минута и от сумрака изплува сержант Мълвахил, носещ с две ръце малка кутия за доказателства.

— Това е, сър – каза той.

Англър кимна, след това направи няколко крачки надолу по коридора и влезе в помещението за писане на доклади. След като затвори вратата, изчака Мълвахил да остави кутията в преходния шкаф, вграден в общата стена. Подписа бележката и я върна обратно през отвора. След това занесе кутията за доказателства на най-близката маса, седна с кутията пред себе си, вдигна капака и надникна вътре.

Нищо.

Всъщност нищо беше леко преувеличение. Имаше няколко проби от дрехите на Олбън Пендъргаст, парче кал от тока на една обувка, пъхнато в малко пликче с цип. Имаше и няколко смачкани куршума, извадени от автомобилни каросерии, обаче все още ги изследваха в отдела по балистика.

Единственото истинско веществено доказателство – парче тюркоаз – не беше тук. Беше останала малката пластмасова кутийка, в която го сложиха... преди Пендъргаст да го изпише.

Шестото чувство на Англър не го беше подвело – камъка го нямаше. Но се беше надявал, макар да знаеше, че е напразно, Пендъргаст да е върнал тюркоаза. Вторачен в кутията за доказателства, почувства как постепенно започва да се ядосва. Агентът бе обещал да го върне след двайсет и четири часа... които бяха изтекли преди два дни. Англър не беше успял да се свърже с него – многобройните му позвънявания останаха без отговор.

Колкото и да го беше яд на Пендъргаст, повече се ядосваше на самия себе си. На практика агентът на ФБР беше молил за тюркоаза – на аутопсията на своя собствен син – направо да не повярваш – и в момент на слабост, в разрез със здравия разум, Англър беше отстъпил. И в резултат какво? Пендъргаст не бе оправдал доверието му.

По дяволите, какво ли прави е камъка?

Нещо размазано и черно се мерна в периферното му зрение и Англър се обърна, за да види самия агент – появил се като по магия в резултат на неговите мисли – застанал на прага на помещението за писане на доклади. Пендъргаст се приближи безмълвно и докато Англър го наблюдаваше, бръкна в джоба си и му предаде тюркоаза.

Детективът се вторачи внимателно в камъка – беше същият или поне така изглеждаше. Той отвори пластмасовата кутия, сложи тъмносиния камък вътре, затвори капака и я сложи в кутията за доказателства. След това погледна отново Пендъргаст.

— Какво се очаква да кажа за това? – попита той.

Агентът отвърна на вторачения му поглед с любезно изражение.

— Надявах се да ми благодарите.

— Да ви благодаря? Задържахте камъка четиресет и осем часа по-дълго, отколкото ви бях отпуснал. Не отговаряхте на обажданията ми. Агент Пендъргаст, правилата за регистрация и движение на веществените доказателства не съществуват безпричинно и тяхното нарушаване е крайно непрофесионално.

— Познавам правилата за регистрация и движение на веществените доказателства не по-зле от вас, който ми позволихте да взема камъка въпреки, а не според тях.

Англър си пое дълбоко дъх. Гордееше се с това, че умее да запазва спокойствие и проклет да е, ако позволи този призрак в черно, този сфинкс да го извади от равновесие.

— Кажете ми защо го задържахте толкова дълго?

— Опитвах се да установя откъде идва.

— И успяхте ли?

— Резултатите още не са окончателни.

Още не били окончателни. Отговорът не би могъл да бъде по-неясен. Англър направи пауза. След това реши да опита друг подход.

— Поемаме нов курс в преследването на убиеца на вашия син.

— Наистина?

— Ще проследим, доколкото можем, движенията на Олбън в дните и седмиците преди убийството.

Пендъргаст изслуша в мълчание това. След това с леко свиване на раменете се обърна, за да си върви.

Англър не успя да се сдържи въпреки усилията и раздразнението му изби:

— Свиване на рамене и това е всичко?

— Вижте, лейтенанте, много бързам. Отново ви благодаря, че ми позволихте да взема тюркоаза. А сега, ако нямате нищо против, трябва да си вървя.

Обаче Англър още не беше свършил с него, затова го последва до вратата.

— Толкова ми се иска да зная какво, по дяволите, се върти из главата ви? Как може да сте толкова... безразличен? Не искате ли да знаете кой е убил вашия син?

Обаче Пендъргаст вече беше завил зад ъгъла на помещението за писане на доклади. Англър се беше вторачил с присвити очи в празната рамка на вратата. Чуваше леките бързи крачки на Пендъргаст надолу по каменния коридор към стълбището, което извеждаше на първия етаж.

Най-накрая, когато крачките се бяха отдалечили и вече не се чуваха, той се обърна, затвори кутията с доказателствата и почука на общата стена със склада за доказателства, за да предупреди Мълвахил, след което остави кутията в преходния шкаф.

После погледът му още веднъж, като от само себе си, се плъзна към празната врата.

16.

Привлекателната брюнетка на около трийсет с лъскава, дълга до раменете коса се отдели от тълпата, която се въртеше из огромната ротонда на музея, изкачи се бавно по широкото централно стълбище на втория етаж, след което закрачи по кънтящия мраморен коридор към врата, фланкирана с нарисувани изображения на анасазки петроглифи[12], осветени с вкус. Тя се спря, пое си дълбоко дъх, след това прекрачи прага. Зад нея зад малка дървена катедра стоеше оберкелнерът, който я изгледа въпросително.

— Имам резервация за обяд. За двама души на името Грийн. Марго Грийн.

Мъжът провери в компютъра.

— Точно така, доктор Грийн. Вашият сътрапезник вече ви очаква.

Марго последва келнера, който я поведе по пътеките между застланите с ленени покривки маси. Тя се огледа. Знаеше, че помещението има интересна история. В началото тук е била погребалната зала на анасазите, пълна с десетки индиански мумии в оригиналните си сгънати пози, заедно с безброй съдове, одеяла и върхове на стрели, измъкнати от Аризонската пещера с мумии и други гробища в началото на XIX век. С времето залата станала спорна и в началото на 70-те години на XX век група навахо дошла в Ню Йорк, за да демонстрира пред музея в знак на протест срещу онова, което те наричали оскверняване на гробове. Без много шум залата била затворена, а мумиите – махнати. Така си стояла с десетилетия, докато само преди две години един проницателен служител осъзнал, че е много подходяща за луксозен ресторант, където кураторите да се срещат с донори, членове на музея и важни гости. Беше наречен „Чако“ и запази красивите стари стенописи, които бяха украсявали първоначалната зала. Бяха направени така, че вътрешността да прилича на вътрешността на анасазка кива – както били известни церемониалните помещения на тези индианци. Разбира се, без мумифицираните останки. Беше махната и разделителната стена от тухли в далечния край, за да се открият големите прозорци, извисяващи се над „Мюзиъм Драйв“, сега подпалени от ярката слънчева светлина.

Марго стрелна благодарен поглед към прозорците.

Лейтенант Винсънт д’Агоста в момента се изправяше до маса, която беше точно пред нея. Изглеждаше така, както когато го бе видяла за последен път – може би малко по-слаб, в по-добра форма и с пооредяла коса. Начинът, по който сегашният му вид се сблъска с онзи, който беше запазила предано в паметта си, я трогна със странна смесица от благодарност и меланхолия.

— Марго – каза той и я поздрави с ръкостискане, което премина в леко тромава прегръдка, – радвам се да те видя.

— Аз също.

— Изглеждаш прекрасно. Щастлив съм, че можа да намериш време въпреки късната покана.

Двамата седнаха на местата си. Д’Агоста й се беше обадил вчера съвсем неочаквано и я попита дали могат да се срещнат някъде в музея. Тя предложи „Чако“.

Д’Агоста се огледа.

— Откакто се срещнахме за пръв път, мястото със сигурност се е променило. Впрочем преди колко години беше това?

— Не беше ли през времето на Музейните убийства? – Марго се замисли. – Значи преди единайсет години. Не, дванайсет.

— Направо не е за вярване.

Келнерът им донесе менютата, чиито обложки бяха украсени със силует на Кокопели[13]. Д’Агоста си поръча чай с лед и тя последва примера му.

— И така, какво прави през това време?

— Сега работя в една медицинска неправителствена организация в Ийст Сайд. В института „Пиърсън“.

— Така ли? И какво по-точно?

— Аз съм етнофармакологът на института. Оценявам индиански растителни лекове с цел откриване на възможни лекарства.

— Звучи интересно.

— Действително е така.

— Все още ли преподаваш?

— Вече не, отказах се. В работата ми сега има потенциал да се помогне на хиляди, не само на една класна стая.

Д’Агоста взе отново менюто и започна да го прелиства.

— Най-голямото, върху което досега съм работила, е съединение в кората на памуковото дърво, което може да помага срещу епилепсията или Паркинсоновата болест. Маите са го използвали за лечение на старческа деменция. Проблемът е, че отнема цяла вечност, за да се разработи ново лекарство.

Келнерът се върна и те поръчаха. Д’Агоста отново я погледна.

— По телефона ми каза, че редовно посещаваш музея.

— Най-малко два или три пъти месечно.

— Защо?

— Тъжната истина е, че естествените местообитания на растенията, които изучавам, се изсичат, изгарят и разорават с плашеща бързина. Бог знае колко възможни лекарства срещу рак вече са изчезнали. Музеят разполага с най-добрата етноботаническа сбирка в света. Разбира се, не са мислили за мен, когато са я изграждали – просто са събирали местните лекарства и магически лекове от племената по света. Обаче е съвършено съоръжена за моите изследвания. В музейната сбирка има растения, които вече не могат да бъдат намерени в природата. – Тя се спря, защото си спомни, че не всички споделят нейната страст по етноботаниката.

Д’Агоста сплете ръце.

— Това, че си редовна посетителка тук, се вписва отлично в работата ми.

— Защо?

Той леко се наклони към нея.

— Вероятно си чула за скорошното убийство тук?

— Имаш предвид Вик Марсала? Работех с него, когато си правех магистратурата в Антропологическия отдел. Бях от малкото хора, които се разбираха с него. – Марго поклати глава. – Въпреки всичко не мога да повярвам, че някой го е убил.

— Аз оглавявам разследването и имам нужда от твоята помощ.

Марго не отговори.

— Изглежда Марсала не много преди смъртта си е работил с гостуващ учен. Помогнал е на този учен да намери и проучи образец от антропологическите сбирки – скелета на един хотентот. Агент Пендъргаст ми помага за случая и той сякаш се заинтересува от скелета.

— Продължавай – подкани го Марго.

Д’Агоста се поколеба.

— Проблемът е...ъъъ... че Пендъргаст изчезна. Завчера е заминал, без да остави информация къде може да бъде намерен. А отгоре на всичко едва вчера открихме, че документите на гостуващия учен, работил с Марсала, са фалшиви.

— Фалшиви?

— Аха. Фалшива акредитация. Твърдял, че е доктор Джонатан Уолдрън, физически антрополог от университет извън Филаделфия, обаче истинският Уолдрън нищо не знае. Лично разговарях с него. Никога не е стъпвал в музея.

— Откъде знаеш, че не е той убиецът, който сега се прави, че нищо не знае?

— Показах снимката му на служителите в антропологията. Абсолютно друг човек. Трийсет сантиметра по-нисък и двайсет години по-стар.

— Странно.

— Да. Защо някой ще се преструва на друг човек само за да види някакъв скелет?

— Мислиш, че този фалшив учен е убил Марсала?

— Засега не мисля нищо. Но е твърде добра следа, първата, която изобщо имам. И така... – Той се поколеба. – Питах се дали би искала да хвърлиш един поглед на този скелет?

— Аз? – възкликна Марго. – Защо?

— Защото си антрополог.

— Да, но моята специалност е етнофармакология. От магистратурата насам не съм се занимавала с физическа антропология.

— Сигурен съм, че мнозина от антрополозите тук не могат да стъпят и на малкия ти пръст. А и мога да ти имам доверие. Ти работиш тук, познаваш музея, но не си част от служителите.

— Моите проучвания отнемат доста време.

— Само един поглед. Когато имаш малко време. Ще съм благодарен да чуя твоето мнение.

— Наистина не мога да разбера какво общо може да има стар хотентотски скелет с убийството.

— Аз също не знам. Обаче засега това е единствената ми следа. Марго, направи го за мен. Познавала си Марсала. Моля те, помогни ми да разкрия убийството му.

Марго въздъхна.

— Как бих могла да откажа, щом поставяш въпроса по този начин.

— Благодаря ти. – Д’Агоста се усмихна. – Обедът е за моя сметка.

17.

В избелели джинси, риза от същия плат с метални тик-так копчета и стари каубойски ботуши, агент Алойшъс Шингу Л. Пендъргаст огледа езерото Солтън от покрайнините на Националния природен парк „Сони Боно“[14], обрасли с овесена трева. Виждаха се кафяви пеликани, които се виеха над тъмните води, стрелкайки се в различни посоки с писъци. Беше десет и половина сутринта, а температурата не мърдаше от приятните 42-43 градуса.

Мнозина наричаха Солтън море, но то определено си беше вътрешно езеро, възникнало случайно след произшествие със зле замислена мрежа от напоителни канали, разрушени от силни дъждове, които карат водите на река Колорадо да се излеят в долината Солтън, заливайки едноименния град. Така се създава езеро, което покрива площ от почти 640 квадратни километра. Известно време районът се запазва плодороден и по крайбрежието възникват ваканционни селища. Обаче със спадането си водата става все по-солена и селищата остават буквално на сухо. Летовниците престават да идват и курортите фалират. Сега районът със своите пусти хълмове и покрити със сол брегове, заобиколен от паркинги за потрошени каравани и изоставени курорти от 50-те години на XX век, приличаше на свят след ядрен Армагедон. Земята беше обезлюдена, превърнала се в скелет, изпържена до бяло – брутален пейзаж, където нямаше живот, като се изключат хилядите птици.

Мястото се стори много привлекателно на Пендъргаст.

Той прибра мощния бинокъл и се върна при колата си – перлен „Кадилак Девил“от 1998 година. Качи се обратно на шосе 86 и следвайки пътя покрай западния бряг на езерото, започна да се изкачва към Импириъл Вали. По време на пътуването спираше при крайпътните сергии и антикварните магазини с тъжен вид, където прекарваше известно време в разглеждане на стоката. Питаше и за колекционерски предмети като заложени индиански бижута, раздаваше визитки и от време на време купуваше по нещо.

Около обед насочи кадилака по един неотбелязан на картата черен път, кара няколко километра и спря в подножието на възвишенията Скерит – поредица голи хребети и върхове, оглозгани до кокал от ерозията и напълно лишени от живот. Взе бинокъла от пътническата седалка и започна да се изкачва по най-близкото възвишение. Когато наближи върха, забави крачки. Прислони се зад една голяма скала, сложи бинокъла пред очите си и предпазливо надникна над ръба й.

На изток полите на планината се спускаха до пустинята и може би дори до пустите брегове на езерото Солтън, което лежеше на около километър и половина по-нататък. Вихрушки пълзяха по солените плоски повърхности, повдигайки циклони от прах.

Под него, на половината разстояние между хълмовете и брега, от равната пустиня се издигаше странна постройка – съсипана от капризите на времето и порутена. Представляваше конструкция от бетон и дърво, някога боядисани в ярки цветове, но сега избелели почти до бяло, осеяна с фронтони, минарета и пагоди, подобно на някакъв фантастичен мелез между китайски храм и увеселителен парк. Това беше някогашното солтънско „Фонтебло“. Преди шейсет години бе най-пищни— ят комплекс край езерото Солтън, известен като Южен Лас Вегас, посещаван от филмови звезди и гангстери. Един от филмите на Елвис е заснет по неговите плажове и широки веранди. „Глутницата плъхове“[15] беше пяла в неговите салони, а хора като Франк Костело[16] и Мо Далиц[17] бяха сключвали сделки в задните стаички. Обаче един ден водите на езерото се отдръпнали от елегантните кейове на летовището, нарастващото съдържание на сол убило рибата, която водата изхвърлила по бреговете на вонящи разлагащи се купчини. Затова комплексът бе изоставен на слънцето, ветровете и мигриращите птици.

Пендъргаст разгледа старата сграда внимателно и подробно. Времето беше изжулило боята от дъските и повечето прозорци зееха като черни отвори. На няколко места огромният покрив се беше продънил, оставяйки зеещи дупки. Тук-там някои от претрупаните балкони се бяха килнали на една страна, отслабени от годините без поддръжка. Нямаше следи от скорошна дейност. „Фонтебло“ беше недокоснат, спокоен, откъснат – не представляваше интерес дори за бандите подрастващи и художниците на графити.

Пендъргаст насочи бинокъла си половин километър на север, извън комплекса. Тук древни жлебови релси водеха към черен отвор в страната на хълма. Неравната му паст беше запушена със стара дървена врата. Това беше входът за кариерата „Златният паяк“ – мястото, където парчето тюркоаз, намерено в храносмилателната система на Олбън, е било изкопано. Пендъргаст огледа входа крайно внимателно. За разлика от „Фонтебло“ кариерата за тюркоази показваше очевидни следи от скорошна дейност. Виждаха се пресни следи от гуми нагоре по стария път, а пред самата кариера земята беше разровена, натрошена и откриваше поглед към един нюанс по-светла сол. Бяха положили усилия да премахнат следите от гуми и стъпки, обаче от наблюдателния пост на върха на хълма още се виждаха фантомните им очертания.

Това не беше нито случайност, нито съвпадение. Олбън беше убит, а тюркоазът напъхан в тялото му по една-единствена причина: да подмами Пендъргаст в това забравено от Бога място. А причината беше забулена в дълбока тайна.

Пендъргаст беше позволил да бъде подмамен, но нямаше да позволи да бъде изненадан. Най-накрая насочи бинокъла още по на север, за да огледа околностите. Само на три километра и половина от „Фонтебло“, върху едно малко възвишение се виждаше мрежата от улици, счупените улични лампи и изоставените къщи на онова, което някога е било град. Пендъргаст го проучи внимателно. След това прекара още един час в изучаване на околността на север и юг, търсейки нещо друго, което би могло да говори за скорошна деятелност.

Нямаше нищо.

Спусна се по хълма до колата си, качи се и подкара към зарязания град. Когато наближи, го посрещна голяма, избеляла от времето табела с „Добре дошъл в град Солтън Палмс“. Призрачната илюстрация под надписа, изглежда, представляваше жена по бикини, която кара водни ски, усмихвайки се и махайки на зрителя.

Когато Пендъргаст стигна предградията на един от разнебитените квартали, паркира и тръгна да се разхожда безцелно из Солтън Палмс. Каубойските му ботуши тропаха по напукания асфалт на улиците, вдигайки облачета бял като сняг прах. Някога Солтън Палмс е бил град със скромни летни къщи. Сега тези втори домове бяха в руини, избелели от ветровете, без врати, изгорели. Някои бяха срутени. Рухнал яхтклуб, наклонен под невъзможен ъгъл, избелял и изгнил, стоеше на стотици метри от сегашната брегова линия. Търкалящ се храст се бе закачил за солната кора, украсен със солни кристали като някаква огромна снежинка.

Пендъргаст бродеше бавно из бъркотията, оглеждаше ръждясалите останки от люлки в обезтревените задни дворове, старите барбекюта и напуканите детски басейни. В средата на улицата беше полегнала на една страна детска количка с педали от 50-те години. В сянката на една открита галерия лежеше скелетът на куче, инкрустиран със сол. Нашийникът още си беше на мястото. Единственият шум беше тихият вой на вятъра.

В южните покрайнини на Солтън Палмс, настрана от другите сгради, се издигаше импровизирана барака с покрив, покрит с асфалтова хартия – мрачна, оградена от сол, струпана набързо с парчета от изоставените къщи. До нея стоеше стар пикап, но в движение. Пендъргаст дълго и преценяващо огледа колибата. След това започна да се приближава към нея с леки, но големи крачки.

Като изключим камионетката, не се виждаха други следи на живот. Бараката, изглежда, нямаше ток или течаща вода. Пендъргаст отново огледа околността и почука по парчето гофрирана ламарина, което служеше за импровизирана врата. Когато нищо не се случи в отговор, той почука отново.

Вътре се чу едва доловим шум от движение.

— Махай се! – изкряска дрезгав глас.

— Извинявайте – каза Пендъргаст пред вратата, а старият му южняшки акцент беше сменен с лек носов тексаски изговор, – чудя се дали не би могъл да ми отделиш минутка от времето си?

Когато казаното не предизвика някакъв осезаем резултат, Пендъргаст извади визитка от гръдния джоб на ризата, на която пишеше:

Уилям У. Фийтърс

Търгува с колекционерски предмети,

индиански украшения, западни артефакти

и произведения в каубойски стил.

Специалист по препродажби в еВау.

Пъхна я под парчето гофрирана ламарина. За миг тя остана на мястото си, после изведнъж изчезна. След това дрезгавият глас се обади отново:

— Какво искаш?

— Надявах се, че може да имате неща за продан.

— В момента нямам нищо.

— Хората винаги казват така, защото не знаят какво имат, докато не им покажа. Плащам добре. Някога да сте гледали шоуто „Представяне на антики“?

Нямаше отговор.

— Сигурно сте намерили интересни неща тук, пречесали сте този стар град за колекционерски вещи. Може би ще мога да купя нещо от вас. Разбира се, ако това не ви интересува, ще ида сам да поогледам из старите къщи. Имам предвид, след като съм бил този път дотук.

В продължение на около минута – нищо. След това вратата се отвори със скърцане и в отвора се показа посивяло брадато лице, което се рееше като призрачен балон на фона на черния интериор отзад, изкривено от подозрения.

Пендъргаст веднага се възползва от ситуацията и прекрачи прага, докато същевременно ентусиазирано се здрависваше и промъкваше навътре с показна общителност. Заливаше мъжа с благодарности, без да му даде възможност да вметне и една дума.

Вътрешността на колибата беше задушаващо вонлива. Пендъргаст бързо я огледа. В единия ъгъл лежеше смачкан сламеник. Под единствения прозорец стоеше готварска печка, а върху нея чугунен тиган. Две отрязани парчета от дървесен ствол служеха за столове. Всичко беше в безпорядък: дрехи, одеяла, дреболии, празни консерви, стари пътни карти, подпалки, потрошени инструменти и безброй други вещи лежаха разхвърляни из малкото жилище.

Сред боклуците нещо проблесна слабо. Пендъргаст прекъсна ръкостискането и се наведе да го грабне е радостен вик:

— Ето това имах предвид – вижте това! Защо, по дяволите, лежи на земята? Трябва да е зад витрина!

Беше парче от индианска огърлица с формата на цвят от тиква е висулка наджа, нащърбена и издрана, изработена от евтиното сребро на претопени съдове. Скъпоценният камък липсваше. Обаче Пендъргаст я обви е длани толкова грижовно, сякаш беше някоя от каменните плочи е Божиите заповеди.

— Мога да изкарам шейсет кинта в ибей от нея – изграчи той. – Честна дума. – Ще поема цялата продажба, ще направя снимките, ще напиша обявата, ще я изпратя, ще поема работата е пощата – с една дума, всичко. Единственото, което искам, е малка комисиона. Ще ви платя, за да тръгнат нещата, а ако изкарам повече от ибей, ще задържа десет процента. Какво казах – шейсет? Нека да са седемдесет. – И без повече приказки извади пачка банкноти от джоба си.

Сълзящите очи на обитателя на бараката се застрелкаха от лицето на агента към дебелата пачка и обратно. После останаха залепени върху нея, докато Пендъргаст отброяваше седем десетдоларови банкноти и му ги предложи. Имаше малко колебание, но после треперещата ръка на възрастния мъж се стрелна напред и грабна парите, сякаш се страхуваше да не отлетят, и ги прибра в джоба на джинсите си.

С широка тексаска усмивка Пендъргаст се разположи като у дома си, сядайки върху едно от парчетата ствол. Неговият домакин, макар и с несигурно изражение на лицето, направи същото. Мъжът беше нисък и кльощав, с дълга бяла сплъстена коса и бакенбарди, къси, дебели ръце и невероятно мръсни нокти. Лицето и ръцете му бяха потъмнели от дългите дни на слънце. В очите му все още пламтеше подозрение, донякъде отслабено от вида на парите.

— Приятелю, как се казвате? – попита Пендъргаст. Той продължи да стиска балата с пари в ръка.

— Кают.

— Е, господин Кают, позволете да ви се представя: Бил Фийтърс на вашите услуги. Тук трябва да имате хубави неща. Сигурен съм, че ще се разберем! – Пендъргаст вдигна стара указателна табела за щатската магистрала 111, подпряна на две сгурбетонни блокчета, използвани за малка маса. Боята се лющеше, а повърхността й беше нагъната от удари на сачми. – Например това. Знаеш, че ги закачат по стените на заведенията. Много се търсят. Обзалагам се, че мога да я шитна за... ъъъ... петдесетак? Какво ще кажеш?

Пламъчетата в очите на стареца станаха по-ярки. След минута Кают кимна забързано. Пендъргаст надлежно отброи още пет десетачки и му ги подаде.

След това го изгледа лъчезарно.

— Господин Кают, виждам, че сте делови човек. Смятам, че нашите отношения ще бъдат особено плодотворни и за двама ни.

18.

След петнайсет минути Пендъргаст беше купил още пет напълно безполезни предмета за общо долара. Резултатът беше успокоението на много подозрителния Кают. Половинлитровата бутилка с „Южна утеха“, извадена от задния джоб на Пендъргастовите джинси и предложена безплатно, се оказа допълнителната причина старият чешит да развърже езика си. Той беше скитник, като малък прекарал известно време в този район, и когато изпитал трудности, се оставил на течението, което го довлякло обратно в Солтън Палмс, след като другите го изоставили. Използваше колибата за база, докато събираше неща за продан.

С търпение и такт Пендъргаст го разпита за историята на града и близкото „Фонтебло“ и беше възнаграден на пристъпи и с прекъсвания с истории за триумфа и дългия тъжен упадък на казиното. Кают бил помощник-келнер в най-елегантния ресторант на „Фонтебло“, и то в най-славните му дни.

— Мили боже – възкликна Пендъргаст, – сигурно е било незабравима гледка.

— Направо не можеш да си представиш – отговори Кают с дрезгавия си глас, докопчи половинлитровото шише и го остави настрана, все едно и то беше колекционерски предмет. – Всички идваха там. Всички холивудски величия. Мерилин Монро се подписа на маншета ми, докато отсервирах масата й!

— Не може да бъде!

— Изпрах го по невнимание – тъжно добави Кают. – Само си помисли колко щеше да струва днес!

— Много жалко! – Кратка пауза. – Колко време мина, откакто комплексът беше затворен?

— Петдесет, петдесет и пет години.

— Това е цяла трагедия! Такава хубава сграда!

— В комплекса имаше всичко: казино, плувен басейн, крайбрежна алея, кей, спа, зоологическа градина.

— Зоологическа градина?

— Точно така. – Мъжът вдигна бутилката „Южна утеха“, огледа я с копнеж, после я остави обратно. – Построиха я в една естествена дупка в земята под хотела. Точно пред коктейлния бар. Все едно си в джунглата. Имахме истински живи лъвове, черни пантери и сибирски тигри. Вечерта всички големи клечки се събираха на терасата с питиетата си, за да гледат животните под тях.

— Колко интересно. – Пендъргаст потърка замислено брадичката си. – Има ли още нещо ценно там вътре? Имам предвид, проверихте ли вътрешността?

— Всичко е свалено. Всичко.

Нещо друго, което се подаваше изпод един опърпан каталог на „Сиърс-Роубък“, привлече погледа на агента. Той го взе и го вдигна пред импровизирания прозорец, за да го види по-добре. Беше необработен къс от тюркоаз, набразден с черни жилки.

— Какъв хубав камък. Чудесни жилки. Може би ще успеем да постигнем съгласие и за него. – Той стрелна поглед към Кают. – Чух, че тук има стара кариера. „Златният паяк“, ако не ме лъже паметта. Оттам ли го имаш?

Старият мъж поклати глава.

— Никога не влизай там.

— Защо не? Мисля, че това е точното място, където човек да търси тюркоази.

— Заради историите.

— Историите?

Лицето на Кают се изкриви в странно изражение.

— Хората казват, че мястото е обитавано от духове.

— Стига бе!

— Мината не е голяма, но има някои доста дълбоки галерии. Носят се много слухове.

— Какви?

— Единият, който чух, е, че собственикът на мината е скрил някъде вътре цяло състояние в тюркоази. Историята твърди, че починал и мястото на съкровището умряло с него. Мине не мине време, и някой започва да го търси, но досега нищо не са намерили. Преди двайсетина години един търсач на съкровища влязъл вътре. Някои от дървените планки на пода били изгнили и той паднал през тях в една от шахтите. Счупил си и двата крака. Никой не го чул, докато крещял за помощ. Умрял от жаждата и горещината там долу в мрака.

— Ужасно!

— Хората казват, че ако влезеш, още можеш да го чуеш.

— Да го чуеш? Искаш да кажеш стъпки?

Кают поклати глава.

— Не, по-скоро шум от влачене и викове за помощ.

— Влачене? Разбира се, заради счупените крака. Колко ужасна история.

Кают не отговори, но отново погледна с копнеж към празната бутилка.

— Предполагам, че легендата не плаши всички – отбеляза агентът на ФБР.

Очите на Кают се стрелнаха към него.

— Какво искаш да кажеш?

— О, малко по-рано се разходих край входа на кариерата. Видях следи от гуми и стъпки – пресни.

Очите на мъжа се стрелнаха към него така бързо, както се извиха на другата страна.

— Нищо не знам за това.

Пендъргаст изчака да чуе някакво обяснение, но нищо подобно не стана. Накрая се размърда на импровизирания стол.

— Така ли? Изненадан съм да го чуя, защото от прозореца ти мината се вижда като на длан. – Докато говореше, Пендъргаст небрежно извади дебелата пачка банкноти от джоба.

Кают не реагира.

— Да, наистина съм изненадан. Мястото не може да е на повече от километър и половина или малко повече от тук. – И той бавно започна да премята десетачките, показвайки отдолу двайсетачки и петдесетачки.

— Защо се интересуваш толкова? – попита Кают, изведнъж станал отново подозрителен.

— Ами тюркоазите са моя специалност. Както и – без да се хваля много – търсенето на съкровища. Също като онзи човек от твоята история. – Пендъргаст доверително се наведе към него и леко му смигна. – Ако в кариерата се върши нещо, това ще ми е интересно.

Старият вехтошар не изглеждаше сигурен. Премигна един-два пъти с кръвясалите си очи.

— Платиха ми да си трая.

— Аз също мога да платя. – Пендъргаст разгъна балата, измъкна петдесетачка, после още една. – Може два пъти да заработиш и никой няма да разбере.

Кают се вторачи жадно в парите, но не продума. Пендъргаст измъкна още две петдесетачки и му ги предложи. Пак колебание, и после бързо, сякаш за да не може да премисли, възрастният човек грабна банкнотите и ги натъпка в джоба си при другите.

— Беше преди няколко седмици – каза той. – Пристигнаха с няколко пикапа – голяма суматоха. Паркираха пред входа на кариерата и започнаха вадят оборудване от кашоните. Реших, че ще отворят мината отново, и затова отидох да кажа „здрасти“. Предложих да им продам една стара карта на мината, която намерих.

— И?

— Ами не бяха от най-любезните. Казаха, че проверяват кариерата за... структурна здравина... мисля, че това беше. Обаче съвсем не приличаха на такива.

— Защо не?

— На мен не ми приличаха на инспектори. И заради оборудването, което внасяха. Никога не бях виждал подобно нещо. Куки, въжета и нещо като... като... – Кают показа с ръце. – Едно от онези неща, в които влизат водолазите.

— Противоакулна клетка?

— Да, но по-голяма. Не пожелаха да купят моята карта – вече си имали. След това ми казаха да си гледам работата и ми дадоха петдесетачка да си държа устата затворена. – Възрастният вехтошар дръпна ръкава на Пендъргаст. – Нали няма да кажеш на никого какво съм видял?

— Не, разбира се.

— Обещаваш ли?

— Това ще бъде нашата тайна. – Пендъргаст поглади брадичката си. – После какво стана?

— След няколко часа си заминаха. Вчера се върнаха. Беше късно. Този път бяха само с един пикап. Вътре седяха двама души. Паркираха малко по-надолу и слязоха.

— И? – подкани го агентът.

— Беше пълнолуние и можех да виждам всичко ясно. Единият заличи всички следи с гребло, а другият разхвърля пръста насам-натам. Вървяха назад, замитайки всички следи, чак до пикапа. Качиха се и си заминаха.

— Можеш ли да опишеш тези хора? Как изглеждаха?

— Диви типове. Не ги видях хубаво. Вече казах повече, отколкото трябваше. Да не си забравиш обещанието.

— Господин Кают, няма защо да се страхуваш. – За миг изражението на Пендъргаст стана отсъстващо. – Спомена за някаква карта на мината? – Користният плам отново заблестя в мътните старчески очи, смекчавайки вълнението и вечната подозрителност.

— Какво за нея?

— Може би ще ме заинтересува и ще я купя.

Известно време Кают остана неподвижен. След това, без да става от импровизирания си стол, започна да рови из боклуците под краката си. Накрая измъкна избеляла, наплюта от мухи ролка хартия, скъсана и зацапана. Без да продума, разгъна картата и я показа на Пендъргаст.

Пендъргаст се наклони, за да я разгледа по-добре. След това също безмълвно извади още четири петдесетачки и ги показа на Кают.

Трансакцията завърши бързо. След като нави картата, агентът стана от стола и стисна старата жилава ръка.

— Благодаря, господин Кают, и хубав ден – каза той и напъха покупките си в джобовете, а картата и пътния знак стисна под мишница. – Да се работи с теб е удоволствие. Не си прави труда да ме изпращаш, и сам ще намеря пътя.

19.

Д’Агоста беше кацнал на едно писалище в централната лаборатория на Остеологическото отделение. Марго Грийн стоеше до него със скръстени ръце и с пръстите на едната потупваше нервно по лакътя на другата. С потиснато раздразнение Д’Агоста гледаше как техникът Сандовал работи на компютъра си, набирайки текст, а после се вторачваше в екрана. Всичко в музея ставаше толкова бавно, че човек се питаше как успяват изобщо да свършат нещо.

— Ще хвърля бележката с каталожния номер – обади се Сандовал. – Не мисля, че ще ви потрябва отново. – Изглежда смяташе за изключено да се наложи да прави всичко отначало, а може би се боеше, че Фрисби ще се покаже на вратата и ще види как Нюйоркската полиция отнема още от времето му.

— Искам и доктор Грийн да огледа екземпляра – каза Д’Агоста, леко натъртвайки на „доктор“.

— Разбрах.

Още няколко почуквания по клавиатурата и накрая с нисък вой от близкия принтер изскочи лист хартия.

Сандовал го подаде на лейтенанта, който от своя страна го прехвърли на Марго.

— Това е резюмето – отбеляза тя. – Може ли да видя и подробностите?

Сандовал се вторачи в нея за миг, примигвайки, после се завъртя отново към клавиатурата и без да бърза, започна отново да почуква по клавишите. От принтера изскочиха още няколко листа и той ги подаде на Марго. Тя ги прегледа.

В помещението беше хладно, както впрочем навсякъде в музея, обаче Д’Агоста забеляза как по челото й се появиха няколко капчици пот и тя побледня.

— Марго, добре ли си?

Тя махна нетърпеливо и му изпрати краткотрайна усмивка.

— И това е единственият образец, който Вик е показал на фалшивия учен?

Сандовал кимна, докато Марго продължи да преглежда данните за придобиване на обекта.

— Хотентот, мъж, приблизително трийсет и пет годишен. Пълен скелет. Препаратор: доктор И. Н. Паджет.

Като чу, Сандовал се засмя.

— О, този ли.

Марго го стрелна с поглед, после отново насочи вниманието си към листовете.

— Виждаш ли нещо интересно? – попита Д’Агоста.

— Не. Виждам, че е придобит по обичайния начин – искам да кажа обичайния за онова време начин. – Отново прелистване. – Изглежда музеят е сключил договор с един пътешественик в Южна Америка да доставя скелети за остеологичната колекция. Данните за мъжа на име Хъчинс също са налице. – Докато Марго продължи да чете, в лабораторията цареше тишина. – Мисля, че този Хъчинс не е по-добър от мародерите. Вероятно е научил за хотентотската погребална церемония, проследил я е и през нощта е обрал гроба и е изпратил скелета на музея. Предполагаемата причина за смъртта – дизентерия. Заразил се е по време на Войната на седмата граница. Вероятно уловка, за да приеме музеят по-лесно пратката.

— Не може да знаете това – обади се Сандовал.

— Прав сте, не мога да го знам, но съм преглеждала толкова данни за придобиване, че вече знам как да чета между редовете. – Тя остави листовете.

Д’Агоста се обърна към Сандовал.

— А сега бихте ли донесли скелета?

Сандовал въздъхна.

— Веднага. – Стана от бюрото, взе листа с каталожния номер, който беше идентичен с номера в документа за придобиване, и тръгна към коридора. На половината от пътя до вратата се обърна и попита през рамо:

— Вие няма ли да дойдете?

Д’Агоста понечи да стане, но Марго го задържа, слагайки ръка върху рамото му.

— Ще ви чакаме в залата за огледи от другата страна на коридора.

Сандовал сви рамене.

— Както желаете. – После изчезна зад ъгъла.

Д’Агоста последва Марго надолу по коридора към залата, където гостуващите учени проучваха образци. Започваше да съжалява, че не бе приел предложения от Сингълтън случай с бегачката. Беше дяволски неприятно, че Пендъргаст изчезна по такъв начин. Без дори да каже защо смята скелета за важен. Докато не стана късно, на Д’Агоста не беше хрумвало колко много разчита на помощта на агента. И на всичко отгоре беше започнал да затъва в купища разпити, доклади за веществени доказателства и регистри. Във всички случаи имаше безполезна бумащина, обаче този – благодарение размерите на музея и броя на служителите – надминаваше всички останали. Празният кабинет до неговия в полицейското управление вече преливаше от излишните документи.

Той наблюдаваше как Марго си слага чифт латексови ръкавици, погледна часовника си и започна да се разхожда напред-назад. Показваше всички признаци на вълнение.

— Марго – предложи той, – ако моментът не е подходящ, можем да се върнем и по-късно. Казах ти, че става дума по-скоро за предчувствие, отколкото за нещо друго.

— Не – отговори тя, – вярно е, че скоро трябва да се върна в института, но не в това е проблемът. – Тя направи още няколко тегела, после сякаш взе някакво решение, спря и се обърна към него.

Зелените й очи, вторачени в неговите, бяха толкова бистри и напрегнати, че за минута Д’Агоста се почувства отново в миналото, години назад, когато за пръв път я беше разпитвал за Музейните убийства.

Тя устоя дълго време на втренчения му поглед, след това се отпусна на един от столовете, подредени край масата за прегледи. Д’Агоста направи същото.

Марго прочисти гърлото си, преглътна.

— Ще съм ти благодарна, ако не кажеш на никого за това.

Д’Агоста кимна.

— Помниш какво ми се случи тогава.

— Да. Музейните убийства, убийствата в метрото – беше тежко време.

Марго сведе очи.

— Не това... а онова, което се случи с мен... след като всичко свърши.

В първия миг Д’Агоста не разбра, но в един момент споменът го връхлетя като удар с чук. Божичко, помисли си той. Беше забравил напълно какво се случи на Марго, когато се върна в музея, за да редактира научното им списание „Музеология“. Как маниакално злият сериен убиец я беше дебнал като дивеч из затъмнените коридори, тероризирал и как накрая я намушка и едва не я уби. Трябваше да прекара много месеци в болницата, за да възстанови здравето си. Не се беше замислял как ли й се е отразило случилото се.

Марго помълча малко. Скоро започна отново да говори, но с известно колебание:

— Оттогава за мен беше... трудно да идвам в музея. Това не е ли ирония, след като изследванията ми могат да се правят само тук? – Тя поклати глава. – Винаги съм била толкова смела. Такава мъжкарана. Помня как настоявах да ви придружа с Пендъргаст в тунелите на метрото – дори под тях. Но сега всичко е различно. Има много малко места в музея, където мога да отида... без пристъп на паника. Не мога да навлизам твърде навътре в депата със сбирките. Трябва да вадят нещата и да ми ги носят. Запомнила съм всички най-близки изходи, за да мога бързо да изляза, ако се наложи. Когато работя, около мен трябва да има хора. Вече никога не оставам след края на работното време, щом падне мрак. Дори това да съм тук, на по-висок етаж, е трудно.

Докато слушаше, Д’Агоста изпита още по-голяма вина, че я беше помолил за помощ – почувства се като истински глупак.

— Онова, което преживяваш, е нормално.

— Не, по-зле е. Не мога да понасям тъмни места. Дори самата тъмнина – в апартамента ми лампите светят цяла нощ. Само да ми видиш сметката за тока. – Тя се изсмя горчиво. – Много съм объркана. Мисля, че страдам от нов синдром: музеофобия.

— Чуй ме. – Д’Агоста я хвана за ръката. – Може би трябва да забравим този проклет скелет. Ще намеря някого другиго, който би могъл да...

— В никакъв случай. Може да съм психарка, но не съм страхлива. Ще го направя. Само не ме карай да слизам долу в хранилището. – И тя посочи коридора, простиращ се нататък, дълбоко в сбирките, по който Сандовал беше поел. – И никога не ме моли... – тя се опита да запази тона лековат, но се усещаше оттенък на страх – да сляза в мазето.

— Благодаря! – каза Д’Агоста.

Точно тогава отвън в коридора се чуха стъпки. Сандовал се появи хванал с две ръце познатия вече изложбен поднос и внимателно го сложи на масата между тях.

— Аз ще бъда на мястото си – каза той. – Обадете се, когато сте готови.

Той излезе и затвори вратата зад гърба си. Д’Агоста наблюдаваше как Марго придърпва латексовите си ръкавици, след това извади сгъната памучна покривка, приглади я върху повърхността на масата и взе да вади кости от тавата и да ги реди върху плата. Започна парад на костите: ребра, гръбначни прешлени, пищяли, череп, челюсти и малки кости, които той не можа да разпознае. Спомни си как Марго постепенно се бе отърсила от травмата на Музейните убийства, как бе започнала да тренира, изкара разрешително за пистолет и се научи да го използва. Изглеждаше толкова самоуверена, но той беше виждал същото да се случва на ченгета и искрено се надяваше това да не влоши нещата...

Когато погледна към Марго, забрави потока на мисълта си. Тя седеше до него и изведнъж беше замръзнала, стиснала таза в ръцете си. Изражението на лицето й се бе променило. Откъснатото, загрижено изражение беше изчезнало, заменено от недоумение.

— Какво има? – попита лейтенантът.

Вместо да му отговори, тя завъртя таза в ръцете си и се взря в него по-отблизо. След това предпазливо го постави върху покривката, вдигна долната челюст и започна внимателно да я оглежда от един или друг ъгъл. Най-накрая я остави и погледна детектива.

— Хотентот на трийсет и пет, мъж?

— Аха.

Марго облиза устни.

— Интересно, ще се наложи да се върна, когато имам повече време, но мога отсега да ти кажа: този скелет е на хотентот, и то мъж, колкото съм и аз.

20.

Когато Пендъргаст потегли от Солтън Палмс със своя перлен на цвят „Кадилак“, слънцето вече напичаше от обедното небе. Когато се върна отново, вече минаваше полунощ. Спря на четири и половина километра от призрачния град. Загаси фаровете и навлезе в полето, за да скрие колата зад горичка юкови дървета. Загаси двигателя и остана неподвижен на мястото си, за да обмисли положението.

Повечето обстоятелства си оставаха обгърнати от неизвестност. Въпреки това сега знаеше две подробности: смъртта на Олбън представляваше сложен механизъм, който да го примами на това място: кариерата „Златният паяк“. Самата мина също беше внимателно подготвена за него. Пендъргаст изобщо не се съмняваше, че входът й внимателно се наблюдава.

Агентът извади два навити листа хартия, които разви и приглади с ръка на скута си. Единият беше картата на мината „Златният паяк“, купена от Кают. На другия имаше стари строителни планове на солтънското „Фонтебло“.

След като извади от жабката фенерче с козирка, насочи вниманието си първо към картата на мината. Беше сравнително малка кариера с централна галерия, която сякаш се спускаше надолу под малък наклон, насочвайки се на юг и встрани от езерото. От централната галерия се отклоняваха дузина различни странични галерии. Някои бяха прави, други криволичеха, следвайки жилите с тюркоаз. Някои свършваха с дълбоки шахти. Пендъргаст вече беше запаметил всички тези подробности.

Насочи прикрития лъч на фенерчето към далечния край на картата. В задната част на мината виеща се галерия се откъсваше от главната. Стесняваше се с напредването си и осемстотин метра преди края преминаваше в почти вертикален комин: може би вентилационна шахта или заден вход, който беше останал неизползван. Очертанията й бяха избелели и износени, сякаш картографът бе забравил за нея по времето, когато картата е била завършена.

Сега Пендъргаст наложи чертежа на мината върху строителните планове на стария хотел. Започна да мести очи от едната на другата, опитвайки се да запомни местоположението на „Златният паяк“ и солтънското „Фонтебло“. Строителните планове бяха подредени по етажи и ясно показваха апартаментите на гостите, просторното фоайе, трапезариите, кухнята, казиното, балните зали – и една любопитна кръгла сграда между салона за коктейли и задната крайбрежна алея. Беше наименувана като З.Г.: зоологическа градина.

Зоологическа градина — беше казал Кают. - Построиха я в естествена дупка в земята под хотела. Там долу имаше истински лъвове, черни пантери и сибирски тигри.

Пендъргаст още веднъж се зае много внимателно да сравнява строителните планове с картата. Зоологическата градина на курортния комплекс беше разположена точно над задния вход на мината „Златният паяк“.

Той загаси фенерчето и се облегна удобно. Беше напълно логично: какво по-добро място за строителство на подземна зоологическа градина от забравената, неизползвана част на отдавна изоставена кариера?

Тайнствените му домакини бяха подготвили мината за неговото пристигане и бяха положили усилия да заличат следите си. Мината беше без съмнение капан – капан, но със заден вход.

Докато изстиващият двигател лекичко пропукваше, Пендъргаст обмисляше как да действа. Под прикритието на нощта щеше да разузнае и да влезе в комплекса, да открие задния вход на мината и да се приближи към капана в гръб. Щеше да научи каква е същността на този капан и след това, ако е необходимо, да промени предназначението му или да го извади от строя. На следващия ден щеше да отиде с колата до главния вход на кариерата без никакви опити да се прикрива, сякаш не знае за капана вътре. По този начин щеше да се добере до своя домакин или домакини. Щом веднъж се озовяха в негова власт, не се съмняваше, че ще съумее да ги подтикне да разкрият какво се крие зад този скъп и абсурдно сложен заговор... и кой беше убил сина му, за да го задейства.

Разбира се, трябваше да се подготви за вероятността да е пропуснал нещо; някое неочаквано усложнение, което щеше да го накара да преработи плановете си. Обаче той беше внимавал много при наблюдението и подготовката и засега тази стратегия сякаш предлагаше най-големите шансове за успех.

Той преглежда още петнайсет минути строителните планове, запаметявайки всеки малък коридор, ниша и стълбище. Самата зоологическа градина е била в мазето, а животните в нея са били държани на безопасно разстояние от зрителите на терасата. До нея се стигаше през малка група помещения, състояща се от клетки и няколко манипулационни и ветеринарни кабинета. За да стигне до градината, Пендъргаст трябваше да мине през тези помещения, а оттам да стигне до задния вход на мината.

Извади своя „Лес Беър“ от жабката на колата, провери го и пъхна оръжието под колана. Слезе от автомобила с чертежите в ръка, тихо затвори вратата и остана да чака в мрака, напрегнал всички сетива. Сърпът на луната беше отчасти закрит от тънки облаци и хвърляше слаба светлина, достатъчна за свръхестествените му сетива. Джинсите, каубойските ботуши и джинсовата му риза бяха изчезнали: сега носеше черни панталони, черни обувки с каучукови подметки и черно поло под тактическата жилетка в същия цвят.

Цареше дълбока тишина. Той изчака още малко, като през това време внимателно оглеждаше наоколо. След това прибра плановете в джоба на жилетката и започна тихо да се придвижва в северна посока под скриващите го сенки на възвишенията.

След петнайсет минути зави на изток и се заизкачва по задната част на хълма. От скалистия връх огледа очертанията на солтънското „Фонтебло“, неговите фронтони и куполи, които на лунната светлина имаха още по-призрачен вид. Отвъд лежеше черната, усойна, неподвижна повърхност на езерото Солтън.

Извади бинокъла от джоба на жилетката и много внимателно огледа района от север на юг. Цареше тишина и нямаше никакво движение – околността беше толкова мъртва, колкото езерото, което обгръщаше. В северна посока едва успя да различи малкия черен склон, който се спускаше към главния вход на мината. Вероятно дори в момента невидими очи, скрити в руините на Солтън Палмс, го оглеждаха в очакване на неговото пристигане.

Прекара още десет минути скрит зад скалите, докато бинокълът му не спираше да се движи във всички посоки. Когато облаците пред луната се сгъстиха, той изпълзя през върха на хълма и започна да се спуска от другата страна, като внимаваше да остане в сенките от руините на стария „Фонтебло“, където не можеше да бъде видян от онзи, който наблюдаваше входа на мината. Напредваше сантиметър по сантиметър, черните му дрехи се сливаха с черния пясък, докато накрая огромният комплекс не се извиси над него и затули небето.

Широка веранда обикаляше задната част на комплекса. Пендъргаст се плъзна върху нея, спря да почине, после внимателно започна да се изкачва по стълбите й, предизвиквайки тихия протест на изсъхналото дърво. Под всяка крачка, която правеше, разцъфтяваха облачета фин прах с формата на ядрена гъба. Все едно вървеше по лунната повърхност. От наблюдателната точка на верандата той се огледа наляво и надясно по протежение на сградата, назад по посока към стълбите, по които се беше качил, и надолу към балюстрадата. Не се виждаше нищо друго освен неговите отпечатъци. „Фонтебло“ спеше необезпокояван съня си.

Започна да се приближава към двойна врата, която водеше във вътрешността. Стъпваше леко като котка, проверявайки първо дюшемето. Вратите бяха затворени, някога дори са били заключени, но много отдавна вандалите бяха извадили едната врата от пантите и сега тя висеше отворена.

Зад нея се простираше някакво голямо общо помещение. Може би го бяха използвали да си пият следобедния чай. Беше много тъмно. Агентът застина неподвижно на прага, за да даде време на очите си да се приспособят. Миришеше силно на сухо гниене, сол и урина от плъхове. Едната стена бе заета от огромна каменна камина. Кресла с високи облегалки и дивани бяха подредени из помещението, а от гнилата им тапицерия стърчаха пружини. Кожени пейки с маси се точеха край стената в далечния край на помещението. Някога меките места за сядане сега бяха напукани, сцепени и плюеха вата. Няколко счупени и избелели снимки от разцвета на езерото Солтън през 50-те години – моторници, водни ски, рибари с непромокаеми ботуши – украсяваха стените заедно с множество по-светли празни правоъгълници, защото останалите бяха откраднати. Всичко беше покрито с тънък слой прах.

Пендъргаст прекоси помещението и се озова под сводеста врата, която го изведе в централния коридор. Тук започваше огромно стълбище, което се виеше към горните етажи, където се намираха стаите за гости и апартаментите. Нататък се виждаха смътните очертания на основното фоайе с неговите дебели дървени колони и морски фрески, които се виждаха само отчасти. Затаил дъх, той остана за малко неподвижен в тишината. Плановете на комплекса бяха в джоба му, но нямаше нужда от тях – цялото разположение се бе запечатало в съзнанието му. Широк коридор водеше наляво – вероятно към спа и балните зали. Вдясно от него имаше ниска сводеста врата, която водеше в салона за коктейли.

В близката стена имаше вградена стъклена витрина, чието стъкло беше счупено, а вътре лежеше самотен лист сбръчкана и избеляла восъчна хартия за циклостил. Пендъргаст се приближи и вторачен напрегнато заради слабата лунна светлина, прегледа написаното.

Добре дошли в прочутия солтънски „Фонтебло“!

Нашата мисия: „Най-модното място край вътрешното море“.

Събота, 5 октомври 1962

Днешната програма:

6 ч. – Плуване за здраве с Ралф Амандеро, два пъти  олимпийски претендент

10 ч. – Състезание по водни ски

14 ч. – Продължение на състезанието с моторници

16 ч. – Конкурс „Мис езеро Солтън"

20:30 ч. – Танци в голямата бална зала с оркестъра на Върн Уилямс и звездата на вечерта Джейн Джестър;

23 ч. – „Джунглата оживява“ – разглеждане на животните и безплатни коктейли.

Пендъргаст се обърна към сводестата врата, която водеше в салона. Прозорците му бяха затворени с капаци и макар няколко от ребрата да бяха увиснали или изпаднали, а стъклата счупени, помещението беше много тъмно. Пендъргаст бръкна в един от джобовете на жилетката, извади очила за нощно виждане с усилвател на изображението от трето поколение, намести уреда на главата си и го включи. На мига околността стана ясно видима: столове, стени, полилеи – всичко очертано в призрачно зелено. Агентът завъртя едно копче на очилата, за да регулира яркостта на електронно-оптическия усилвател, след това тръгна да прекосява помещението.

Беше голямо, със сцена в единия ъгъл и дълъг сферичен бар, който заемаше почти цялата далечна стена. Кръгли маси бяха подредени в останалата част от салона. По масите и на пода лежаха счупени коктейлни чаши, а съдържанието им отдавна се бе изпарило и застинало в катранени утайки. На самия бар, макар алкохолът отдавна да беше изчезнал, можеха да се видят спретнати редици от салфетки и купички, пълни с коктейлни пръчици – всичко покрито с фин слой прах. Рамкираното с мрамор огледало зад бара се беше спукало, а върху бара и пода лежаха мътно проблясващи парченца. То беше свидетелство за сумрачната отдалеченост на солтънския „Фонтебло“ – или може би на усещането за нервно безпокойство, каквото само една обитавана от духове къща може да излъчва. Затова вандалите и вехтошарите като Кают не бяха успели напълно да я плячкосат. Вместо това старият хотел в по-голямата си част оставаше капсула на времето за поколението на „Глутницата плъхове“, изоставена на времето и неговите капризи.

Една от стените на салона беше панорамен прозорец, който бе преживял хода на времето само с няколко малки пукнатини. Обаче беше покрит с такава кора солни кристали, че беше станал почти непрозрачен. Пендъргаст отиде до него, почисти малка част с хартиена кърпичка, после погледна оттам. Отдолу лежеше кръгла клетка, а покрай нея бяха подредени салонни столове като около закрит басейн. С тази разлика, че там, където обикновено би трябвало да е плувният басейн, сега зееше черна дупка, облицована с тухли и заобиколена от метална защитна ограда. Тя се извисяваше на около пет метра и приличаше на пастта на свръхголям кладенец. След като се вгледа внимателно с очилата за нощно виждане, Пендъргаст реши, че в черния мрак на дупката различава горните извити пластмасови листа на няколко изкуствени палми.

Зоологическата градина. Не беше трудно да си представиш как тук под звездното небе преди половин век са се срещали холивудски величия и комарджии с пълни чаши в ръце. Смехът им и звън на кристал са се смесвали с рева на дивите зверове, докато са отпивали от уискито със сода и са гледали животните, които са се мятали долу.

Пендъргаст наум прегледа плановете на хотела и картата на мината „Златният паяк“. Зоологическата градина беше разположена точно върху задния вход на мината, използвайки тунела като място, където животните да се мятат насам-натам под погледите на гостите.

Дръпна се от прозореца и вдигна подвижния плот на бара, за да се озове на мястото на бармана. Мина покрай празните лавици, на които някога са стояли безброй бутилки фин коняк и марково шампанско, като внимаваше да не стъпва върху парчетата стъкло. Накрая се озова пред покрита с паяжина врата с едно-единствено кръгло прозорче в горния край. Той я бутна и тя поддаде с тихо скърцане, а паяжините се разделиха беззвучно. Чу тихото топуркане на гризачи. До ноздрите му стигна миризма на застояло, гранясало и изпражнения.

Отвъд вратата следваше лабиринт от кухни, складове и места за заготовка на продуктите. Агентът мина безшумно през тях, поглеждайки насам-натам с очилата, докато не откри вратата, която водеше към бетонно стълбище надолу.

Помещенията за оборудването в мазето на комплекса бяха резервни и функционални като долните палуби на пътнически кораб. Пендъргаст мина покрай едно котелно и няколко складови района – единият беше пълен с гниещи шезлонги и плажни чадъри, а другият с полици, пълни с подредени на купчини изядени от молците униформи на камериерки. Накрая стигна до желязна врата.

Тук отново се спря, за да си припомни разположението на хотела. Тази врата водеше до мястото, където работеха с животните: клетки, ветеринарни грижи, хранене. А отвъд нея беше самата зоологическа градина – и задният вход на кариерата.

Пендъргаст се опита да отвори вратата, но след толкова години металът беше ръждясал и не искаше да поддаде. Опита отново, този път упражнявайки много по-силен натиск, докато тя се отвори пет сантиметра с неприятно скърцане. Бръкна в един от джобовете на тактическата жилетка, извади малък кози крак и го приложи на десетина места по краищата на вратата, за да я освободи от ръждата, а после използва и дълбоко проникващ флотски разтворител на ръжда. Когато този път опита да я бутне, тя се отвори толкова, колкото да мине.

Отвъд нея се простираше коридор, облицован с бели порцеланови плочки. От двете му страни се редуваха отворени врати, а зад тях – езера от мрак въпреки очилата за нощно виждане. Пендъргаст напредваше предпазливо. Дори днес, след толкова години, миризмата на диви животни и изпражнения на едър дивеч тежеше във въздуха. Отляво имаше помещение с четири големи клетки от железни пръчки и врати за хранене. То се отваряше към друго помещение – облицован с плочки ветеринарен кът за прегледи и както изглеждаше, малки хирургически намеси. Малко по-надолу коридорът свършваше пред друга метална врата.

Пендъргаст се спря и се вторачи във вратата през очилата за нощно виждане. Знаеше, че зад нея се намира манипулационната – тук животните щяха да бъдат упоени, ако се наложи, за лечение, почистване или някакви специални манипулации. Онова, което можеше да разбере от плановете, бе, че помещението е играло ролята на нещо като въздушен шлюз. Пресечна точка между подземната зоологическа градина и контролираната атмосфера в района на манипулационната.

Плановете не информираха точно как е била построена зоологическата градина върху задния вход на мината. Също така не показваха дали мината е била запечатана, или е била отворена към зоологическата градина. Той беше подготвен и за двете възможности. Ако е запечатана, разполагаше със средства да я разбие: длета, чук, шперцове, кози крак и смазка.

Тази втора метална врата също се оказа ръждясала, но не толкова, затова Пендъргаст успя да я отвори без големи трудности. Той застана на прага и огледа помещението пред себе си. Беше малко и много тъмно, облицовано с порцеланови плочки, по стените траверси и буфери, а по тавана няколко затворени отдушника. Било е запечатано толкова добре, че бе съхранено от стихиите и беше в по-добро състояние от останалата част на руината – или поне почти. Стените бяха чисти и сякаш проблясваха под болнавата светлина в неговите очила...

Внезапно ужасен удар в тила го запрати на земята. Просна се по корем замаян, а когато главата му малко се проясни, видя своя нападател застанал между него и вратата: висок, с добра мускулатура. Носеше камуфлажни дрехи и очила за нощно виждане, а в ръка стискаше полуавтоматичен .45 калибър, който сочеше към него.

Пендъргаст бавно дръпна ръката си от жилетката, оставяйки своя „Лес Беър“ на място. Изправи се бавно, докато вратата зад мъжа се затвори сякаш от само себе си с ясно доловимо щракване. Показа по всички възможни начини пълно подчинение и готовност за сътрудничество, затова държеше ръцете си на показ и се движеше бавно, докато се възстановяваше от изненадващата засада. Абсолютната пустота на мястото, прахолякът и следите на отминалите десетилетия го бяха приспали и накарали да изпита лъжливо усещане за уединеност.

Свръхестествената острота на сетивата му бързо се възстанови.

Мъжът не беше продумал, нито помръднал. Обаче Пендъргаст можа да види как стойката му се отпуска малко, защото усещането му за крайна готовност отслабна, докато агентът продължаваше чрез телесния си език да изразява, че е под пълния контрол на нападателя.

— Какво става? – попита той с жални покорни нотки и възвърнат тексаски акцент. – Защо ме удари?

Мъжът не отговори.

— Аз съм просто колекционер на артефакти, който проверява това място. – Почти пълзешком Пендъргаст пристъпи крачка напред. – Моля те, не ме убивай.

Той отново сви глава между раменете и падна на колене с потиснато ридание.

— Моля.

Козият крак в джоба на жилетката – след малко помощ от негова страна – падна със звън върху плочките на пода. В тази милисекунда на разсейване Пендъргаст се надигна и с експлозивно движение удари китката на мъжа, счупи я и запрати пистолета на пода. Вместо да се хвърли за пистолета си обаче, мъжът се завъртя върху стъпалото на единия си крак, а другия стовари толкова бързо в стил карате върху гърдите на Пендъргаст, че той не успя да извади оръжието си. Отново се оказа повален на пода, обаче този път не беше изненадан и успя да се претърколи и да избегне друг жесток ритник. Скочи на крака и избегна едно сото маваши гери — ритник с полузавъртане от вън навътре. Блокира с тока на обувката си коляното на мъжа от вътрешната страна и докато отскачаше назад, чу пукота на неговите сухожилия. Нападателят залитна, нанесе прав удар с юмрук. Пендъргаст го избегна, направи лъжливо движение и след като противникът не го улучи, отговори с удар в лицето, а пръстите му бяха в позиция „тигрова лапа“. Мъжът отстъпи, ударът го пропусна за по-малко от сантиметър и той успя да стовари юмрук в стомаха на агента и за малко не му изкара въздуха.

Беше един от най-странните боеве, воден в пълен мрак, пълна тишина и неповторимо напрежение и ярост. Мъжът не продумваше, не издаваше звук, като се изключи някое рядко изръмжаване. Движенията му бяха толкова бързи, че не даде време на Пендъргаст да извади своя „Лес Беър“. Притежаваше отлични бойни умения и в продължение на цяла вечност от шейсет секунди те изглеждаха равностойни. Обаче Пендъргаст разполагаше с отличен набор движения от бойните изкуства и крайно необичайна защитна техника, усвоена в един определен тибетски манастир. Най-накрая, използвайки едно от тези движения, наречено „сврачи клюн“ – със светкавично саблено мушване със събрани като за молитва ръце събори очилата за нощно виждане от лицето на мъжа. Това му осигури предимство на мига и той се възползва, за да нанесе на противника вихрушка от удари. Те го повалиха на колене и без дъх на пода. Секунда по-късно Пендъргаст вече беше извадил своя .45-калибров пистолет и го бе насочил срещу мъжа. Претърси го набързо и намери нож, който захвърли настрана.

— ФБР – обяви той. – Арестуван сте.

Мъжът не отговори. Не беше казал и дума по време на целия сблъсък.

— Отвори вратата.

Мълчание.

Пендъргаст завъртя мъжа, върза ръцете му на гърба със свински опашки, потърси тръба, намери и върза мъжа за нея с още един чифт опашки.

— Чудесно. Сам ще отворя.

Мъжът отново нищо не каза, не показа и признаци, че го е чул. Просто си седеше на пода, вързан за тръбата с безизразно лице.

Когато Пендъргаст тръгна към вратата, за да пусне няколко куршума в ключалката, се случи нещо странно. Помещението започна да се изпълва с отчетлива миризма: деликатния сладък мирис на лилии. Пендъргаст се огледа за източника на миризмата. Изглежда идваше от отдушника на тавана точно над мястото, където беше вързал нападателя. Отдушник, който преди беше затворен, но сега не – от него с леко съскане нахлуваше мъгла. Противникът на Пендъргаст, ослепен заради загубата на очилата за нощно виждане в битката, гледаше уплашено, докато облакът покриваше лицето и тялото му и той започна да кашля и да върти глава.

Пендъргаст забързано се прицели в ключалката и натисна спусъка. Шумът от изстрела беше оглушителен в затвореното пространство. Куршумът отскочи от метала – това наистина беше изненада. Докато се готвеше да стреля повторно, усети как крайниците му натежават, а движенията му стават мудни. Странно чувство започва да изпълва главата му: чувство на пълнота, на щастие, спокойствие и апатия. Черни петна танцуваха пред зеленото му зрително поле. Той залитна, успя да се изправи, залитна отново и изпусна пистолета. Докато му причерняваше и се отпускаше на пода, чу как отдушникът се затваря отново. А след това дойдоха прошепнатите думи:

— За това трябва да благодариш на Олбън...

***

По-късно, нямаше представа след колко време, Пендъргаст изплува от черните сънища, изскочи на повърхността и се свести. Отвори очи в зелена омара. За миг се почувства дезориентиран, защото не беше сигурен какво вижда. В този момент осъзна, че все още носи очилата за нощно виждане и зеленият обект всъщност е отдушникът... тогава си спомни всичко.

Изправи се на колене и после – с болки – на крака. Беше натъртен от боя, но същевременно се чувстваше странно силен и освежен. Миризмата на лилии се беше разнесла. Неговият противник още лежеше смачкан и в безсъзнание на пода.

Пендъргаст се зае с инвентаризацията. Огледа помещението през очилата си, но този път много по-напрегнато. Порцелановите плочки стигаха на височина метър и двайсет от стените, онова над тях беше неръждаема стомана. На тавана беше затвореният отдушник, а високо по стените се виждаха дюзи. Каналът на пода беше запушен с цимент.

Това припомни на агента едно друго, твърде раз— лично помещение, което някога е било използвано за твърде варварски цели.

Тишината, мракът и странното излъчване на помещението го накараха да потръпне. Бръкна в джоба, потърси мобилния си телефон и започна да набира.

Докато го правеше, се чу металическо щракане, езичето на бравата се прибра и металната врата зейна отворена, разкривайки късия коридор зад нея, напълно празен, като се изключат неговите собствени следи в праха.

21.

Лейтенант Д’Агоста дойде точно в един на обяд. Когато затвори тихо вратата, Марго го покани с жест да седне.

— Какво откри? – попита той, докато се настаняваше, поглеждайки любопитно към пълната с кости тава пред себе си.

Марго се премести до него и отвори лаптопа.

— Помниш ли какво пишеше в документите за придобиване? Хотентот, мъжки пол, на около трийсет и пет години?

— Как бих могъл да го забравя? Явява ми се насън.

— Това, което лежи пред нас, всъщност е скелет на жена от кавказката раса, най-вероятно американка. Със сигурност е на не по-малко от шейсет.

— Мили боже! И откъде знаеш това?

— Хвърли едно око на това. – Марго се протегна и внимателно вдигна тазовата кост. – Най-добрият начин за определяне на пола на скелет е чрез проучване на таза. Виждаш ли колко е широк тазовият пояс? Създаден е за раждане. В мъжки таз обхватът на слабинната кост ще е различен. Също така обърни внимание на плътността на костта и начина, по който кръстът е извит назад. – Тя остави таза на таблата и взе черепа. – Огледай формата на челото, горната част на очната кухина не е надвиснала много – допълнителен индикатор за пола. Още: можеш да видиш как сагиталният и коронарният шев са напълно сраснали тук и тук. Това би било типично за човек около четиресетте. Изследвах зъбите със стереозум микроскопа и износването показа, че става дума за още по-възрастно лице – най-малко на шейсет, може би дори шейсет и пет.

— Бяла?

— Това не е толкова сигурно, често обаче расовата принадлежност на скелет може да се определи по черепа и челюстната кост. – Тя завъртя черепа, който държеше. – Обърни внимание на формата на носната кухина – триъгълна. И на лекия наклон на очната кухина. Те са характерни за европейско потекло. – Тя посочи синуса в дъното на черепа. – Виждаш ли това? Арката на максиларния синус е параболична. Ако това беше хотентот, щеше да е с хиперболична форма. Разбира се, трябва да се направи секвениране на ДНК, за да сме напълно сигурни, но аз съм готова да заложа семейните ценности, че е била бяла жена на шейсетина години.

През прозорчето на затворената врата на лабораторията Марго видя, че някой мина по коридора, после спря и се обърна. Доктор Фрисби. Той погледна през прозореца първо нея, после Д’Агоста и изражението му стана гневно. Фрисби я изгледа още веднъж, след това се обърна и изчезна надолу по коридора. Тя потрепери. Никога не беше харесвала този тип и се запита какво ли беше направил Д’Агоста, за да предизвика очевидната му враждебност.

— А защо смяташ, че е американка? – попита Д’Агоста.

Марго го погледна.

— Това е по-скоро предположение. Зъбите са износени равномерно и добре поддържани. Костите са в добро здраве, няма следи от болести. Химическите тестове могат да кажат по-точно – в зъбите има изотопи, които могат да посочат къде е живял даден човек и често дори как се е хранил.

Д’Агоста подсвирна.

— Човек се учи цял живот.

— И още нещо. Документите за приемане твърдят, че скелетът е цял. Обаче сега липсва една бедрена кост.

— Чиновническа грешка?

— Невъзможно. Отметката „цял“ е необичайна. А липсващата бедрена кост не е нещо, което можеш лесно да пропуснеш, защото е най-дългата в скелета.

В лабораторията за проучване настъпи тишина. Марго започна да връща костите в тавата, а Д’Агоста гледаше отпуснат на стола и със замислено изражение.

— Мамка му, как се е озовал този скелет тук? Музеят да не би да има малка сбирка от кости на стари дами?

— Не.

— Имаш ли представа колко е стар този скелет?

— Основавайки се на проучването на зъбите, бих казала края на деветнайсети век. Разбира се, за да сме сигурни, трябва да ги подложим на радиоактивно датиране. Обаче това може да отнеме седмици.

Д’Агоста обмисли чутото.

— Хайде да се уверим, че подмяната на етикетите не е била грешка, а тази липсваща кост не се е озовала в съседната тава. Ще помоля нашия приятел Сандовал да извади скелети от съседните чекмеджета, както и тези с близки каталожни номера. Нали няма да имаш нищо против да дойдеш пак, ако излезе, че някой от тях прилича повече на... хъм... трийсет и пет годишен хотентот?

— С удоволствие. Има и други тестове, на които искам да подложа този скелет.

Д’Агоста се засмя:

— Обзалагам се, че ако Пендъргаст беше тук, щеше да каже нещо като: Тази кост е жизненоважна за решаването на случая. – Той се изправи. – Ще ти се обадя, когато подготвя следващия оглед. Не казвай на никого, особено на Фрисби.

***

Докато крачеше по централния коридор на Остео— логичното отделение, Фрисби изскочи сякаш от нищото и тръгна редом с нея.

— Доктор Грийн? – Гледаше право напред, докато крачеше до нея.

— Да, здравейте, господин Фрисби.

— Говорихте с онзи полицай.

— Да. – Тя направи опит да прозвучи спокойна.

Фрисби продължаваше да гледа право напред.

— Какво искаше?

— Помоли ме да огледам един скелет.

— Кой?

— Онзи, който Вик Марсала извадил заради гостуващия учен.

— Помоли вас да го огледате? Защо вас?

— Защото с лейтенанта се познаваме от много време.

— И какво открихте?

Това започна бързо да се превръща в инквизиция. Марго се опита да запази спокойствие.

— Според каталожния номер хотентот от мъжки пол, включен в сбирката през 1889 г.

— Какво общо може да има скелет на сто двайсет и пет години с убийството на Марсала?

— Не бих могла да кажа. Аз просто помагах на полицията по нейна молба.

Фрисби изпръхтя.

— Това е нетърпимо. Полицията е на погрешна следа. Сякаш искат да забъркат моя отдел още повече в това безсмислено убийство, в скандали и подозрения. Цялото това душене наоколо – до гуша ми дойде. – Фрисби се закова на място. – Поиска ли и друга помощ от вас?

Марго се поколеба.

— Останах с впечатлението, че ще иска да огледам още няколко скелета от колекцията.

— Разбирам. – Най-накрая Фрисби я погледна. – Мисля, че имате привилегии на високо ниво за работа тук.

— Да, за което съм ви благодарна.

— Какво би станало, ако тези привилегии бъдат анулирани?

Марго го гледаше, без да трепне. Това беше възмутително, но нямаше да изгуби самообладание.

— Ще унищожи научната ми дейност и може да загубя работата си.

— Това би било много жалко. – Без да каже нещо повече, Фрисби се обърна и закрачи надолу по коридора, оставяйки Марго да стои там, втренчена във високата му, енергично смаляваща се фигура.

22.

Апартаментът на третия етаж в хотел „Палм Спрингс Хилтън“ беше слабо осветен, пердетата на панорамните прозорци, които гледаха към басейна и коктейл бара, проблясващи на слънцето в късната утрин, бяха дръпнати. В далечния край на апартамента агент Пендъргаст се беше излегнал във фотьойла. На масата до него стоеше чайник. Беше кръстосал крака върху кожения диван и говореше по мобилния телефон.

— Вместо гаранция го държат в затвора на Индио – каза той. – Не е бил разпознат, а отпечатъците му не са в никоя от базите данни.

— Каза ли защо те е нападнал? – попита Констънс Грийн.

— Мълча като трапист[18].

— Някой те нокаутира с упойващ газ?

— Така изглежда.

— С каква цел?

— Това все още е тайна. Ходих на лекар, радвам се на превъзходно здраве, като се изключат нараняванията, получени по време на боя. Няма следи от отрова или странични ефекти. Липсват следи от убождания или някакви други следи, които да показват, че е имало някаква намеса, докато съм бил в безсъзнание.

— Човекът, който те е нападнал, трябва да е бил в съюз с онзи, който е пуснал газа. Малко е странно, че е упоил своя съдружник.

— Цялата последователност на събитията е странна. Аз мисля, че този човек също е бил изпързалян. Докато не проговори, мотивът му си остава неизвестен. Обаче има едно нещо, което е напълно ясно. И то е изцяло в мой ущърб.

Той замълча.

— Какво искаш да кажеш?

— Всичко това – тюркоазът, мината „Златният паяк“, солтънското „Фонтебло“, безрезултатното премахване на следите от гуми, картата на мината и може би възрастният човек, с когото разговарях – всичко е било номер. Било е грижливо организирано, за да ме подмами в тази манипулационна за животни, където е можело да се пусне газът. Тя е била построена преди години за упояване на опасните животни.

— И какво е в твой ущърб?

— Мислех, че съм на крачка пред тях, докато всъщност те винаги са били няколко крачки пред мен.

— Казваш те. Смяташ ли, че Олбън може да е бил замесен по някакъв начин?

Пендъргаст не отговори веднага, а след това повтори тихо:

- Трябва да благодариш на Олбън за това. Твърде недвусмислено заявление, нали?

— Да.

— Тази сложна комбинация в солтънското „Фонтебло“, проектирана сякаш като гаранция срещу всеки възможен провал, носи всички характерни черти на лукавите номера, които Олбън е удоволствие би разиграл. Обаче неговото убийство беше причината капанът да се задейства.

— Може би странно самоубийство?

— Съмнявам се. Самоубийството не е в негов стил.

Двамата потънаха в мълчание, преди Констънс да заговори отново:

— Каза ли на Д’Агоста?

— Никого не съм информирал, особено лейтенант Д’Агоста. Той вече знае за Олбън повече, отколкото е добре за него. Що се отнася до Нюйоркското полицейско управление като цяло – не вярвам, че по този въпрос биха могли да ми бъдат в помощ по някакъв начин. Страхувам се, че ако не нещо друго, ще тъпчат наоколо и само ще пречат. Този следобед се връщам обратно в затвора, за да видя дали мога да измъкна нещо от този тип. – Пауза. – Констънс, ужасно съм огорчен, че попаднах в този капан.

— Той беше твой син. Просто не си могъл мислиш ясно.

— Това не е нито утеха, нито извинение. – След тези думи Пендъргаст прекъсна разговора, прибра телефона в джоба на сакото си и остана неподвижен – неясна, потънала в мисли фигура сред затъмненото помещение.

23.

Тери Бономо беше най-добрият в работата с компютърната програма „Компютърно проектирана самоличност“ в Нюйоркското полицейско управление. Освен това беше шегаджия в истинската итало-американска традиция и съответно един от фаворитите на Д’Агоста в полицията. Дори само присъствието му в криминологичната лаборатория, седнал между компютрите, екраните и диаграмите, му повдигна духа. Беше хубаво чувство да бъдеш далеч от мухлясалите подземия на музея. Разбира се, че не беше спрял да работи по установяването самоличността на гостуващия „професор“, докато неговият криминологичен екип обработваше тавите и костите за ДНК, латентни отпечатъци, косми и нишки. Обаче създаването на портрет по описание на фалшивия доктор Уолдрън беше нещо различно. Щеше да е голяма стъпка напред. Защото никой не беше по-добър от Тери Бономо в съчетанието на лицеви черти.

Д’Агоста надникна през рамото на Бономо, за да види как борави със сложния софтуер. От другата страна на масата седеше Сандовал – техникът в Остеологическия отдел. Това можеше да бъде свършено и в музея, но за тази работа лейтенантът предпочиташе да води свидетелите в управлението. Да бъдеш в полицията беше плашещо и това им помагаше да се съсредоточат. И ето, Сандовал, който изглеждаше малко по-блед от обикновено, очевидно полагаше усилия да се концентрира.

— Ей, Вини – избоботи Бономо с характерния за Ню Джърси акцент, – помниш ли как се опитвах да съставя портрет на убиеца с помощта на неговите собствени показания?

— О, да – изкиска се Д’Агоста, – направо не е за вярване.

— Свети боже крепки! Този тип смяташе, че е много хитър – убиецът да се преструва на свидетел на престъплението. Идеята му беше да съставим безполезен портрет и така да ни прати за зелен хайвер. Обаче аз го подуших веднага щом почнахме. – Макар да говореше, Бономо не спираше да работи: чукаше по клавишите и местеше мишката. – Много свидетели имат кофти памет. Обаче този клоун ни даваше точно противоположното на своя външен вид. Имаше голям нос, затова реши да каже, че онзи имал малък. Устните? Тънки. Така извършителят получи дебели бърни. Брадичката? Тясна, а този престъпник имаше доста широка. Беше и плешив, така че измисленият престъпник се оказа с дълга грива.

— О, да, никога няма да забравя как започна да правиш точно обратното на онова, което казваше. Когато свърши, от екрана ни гледаше нашият престъпник. Опитвайки се да хитрува, беше нарисувал своята грозна мутра.

Бономо се изсмя гръмогласно.

Д’Агоста го наблюдаваше как работи върху лицевите черти, основавайки се на отговорите на Сандовал. Отвори нов прозорец и там създаде допълнителен прозорец, в който се появи нов пласт.

— Страхотна програма – отбеляза той. – Май е била подобрена, откакто идвах за последен път.

— Непрекъснато я ъпгрейдват. Тя е подобна на фотошоп, но с едно-единствено предназначение. Отне ми три месеца да я овладея, а те взеха, че я обновиха. Но пак успях да се справя. Помниш ли още как някога работехме с албуми с различни части от лица и празни шаблони?

Д’Агоста потрепери.

Бономо натисна един последен клавиш с театрален жест, след това завъртя лаптопа така, че Сандовал да може да види. В централния прозорец се виждаше електронната скица на мъжко лице. Други малки прозорци го заобикаляха.

— Колко близо сме? – попита той Сандовал.

Техникът се вторачи в екрана.

— Прилича на него.

— Това беше само началото. Сега ще започнем черта по черта. Да се заемем с веждите.

Бономо кликна на прозорчето, в което имаше каталог с лицеви черти, и избра чифт вежди. Изскочи хоризонтално меню с малки кутийки, в които имаше различни видове вежди. Сандовал избра онези, които подхождаха най-добре. След тях се появи още една група с вариации на избрания основен модел и техникът отново избра онези, които подхождаха най-добре. Д’Агоста гледаше как Бономо преминава през изтощителния процес по избор на изгледа на веждите на фалшивия професор: форма, дебелина, остри или заоблени краища, разстоянието помежду им и така нататък, и така нататък. Накрая, когато и двамата – Бономо и Сандовал – бяха доволни, се заеха с очите.

— В какво е заподозрян този тип? – попита Бономо лейтенанта.

— В убийството на техник от Музея за естествена история.

— Вярно? И как го е направил?

Д’Агоста си спомни неизлечимото любопитство на Бономо за подробностите около портретите, които трябваше да създава.

— Използвал е фалшива самоличност, за да получи достъп до музейните сбирки и може би да убие техника. Самоличността всъщност принадлежи на университетски професор в Брин Мар, Пенсилвания – изкуфял старец с трифокални очила. Едва не напълни гащите, когато разбра, че някой е откраднал самоличността му и сега го издирват за разпит във връзка с убийство.

Бономо отново се изсмя гръмогласно.

— Представям си картинката!

Д’Агоста се въртеше, докато Бономо мина през процедурите за подчертаване на носа, устните, челюстта, скулите, ушите, косата, цвета на кожата и пигментацията и още дузина други характерни черти. Разполагаше с добър свидетел в лицето на Сандовал, който няколко пъти се беше виждал с фалшивия учен. Най-накрая Бономо натисна един клавиш и програмата „Компютърно проектирана самоличност“ предложи поредица от компютърно произведени разновидности на последното лице, между които Сандовал можеше да избира. Добавяне на малко сенки и преливане, няколко допълнителни корекции и Бономо се облегна на стола си със задоволството на художник, завършил портрет.

Компютърът сякаш заспа.

— Какво прави сега? – попита Д’Агоста.

— Генерира словесния портрет.

Минаха няколко минути. Тогава се чу пиукане и на екрана се появи надпис: „Словесният портрет е генериран“. Бономо натисна клавиш и близкият принтер забръмча, оживя и изплю лист хартия, на който се виждаше изображение в сиво-бяло, приготвено от градиентния филтър на фотошопа. Бономо взе листа от подноса, огледа го, после го подаде на Сандовал.

— Това той ли е?

Сандовал загледа с удивление изображението.

— Мили боже! Това е типът! Направо не е за вярване! Как го направи?

— Не, ти го направи – отговори Бономо, докато го тупаше по рамото.

Д’Агоста надникна да види изображението върху листа. Словесният потрет на него беше ясен като цифрова снимка.

— Тери, ти си върхът – измърмори той.

Бономо засия, след това разпечата още половин дузина копия и ги раздаде.

Д’Агоста изравни листовете върху плота на бюрото, после ги прибра в чантата си.

— Прати ми портрета и по мейла.

— Добре, Вини, ще бъде направено.

Когато Д’Агоста си тръгна, следван от Сандовал, в главата му се въртеше мисълта, че сега е само въпрос на сравняване на рисунката с дванайсетте хиляди души, които в деня на убийството са влезли и излезли от музея. Голяма веселба щеше да падне.

24.

Стаята за разпити „Б“ в Калифорнийския щатски затвор в Индио беше просторна, със стени от сгурбетонни блокчета. Вътре имаше една-единствена маса и четири стола – три от едната страна и един от противоположната. От тавана висеше, а в двата ъгъла стояха още видеокамери. На далечната стена се простираше черният четириъгълник на едностранно пропускливо стъкло.

Специалният агент Пендъргаст седеше в центъра от страната с трите стола. Ръцете му лежаха на масата с преплетени пръсти. В помещението цареше пълна тишина. Светлите му очи бяха впити в някаква далечна точка в пространството и той седеше неподвижно като мраморна статуя.

В този миг откъм коридора се чуха стъпки. Разнесе се металически шум, когато беше издърпано резето и вратата се отвори навътре. Пендъргаст се обърна и видя Джон Спандау, старшия надзирател, да влиза в стаята.

Пендъргаст се изправи – беше леко скован от вчерашния бой, и протегна ръка.

— Господин Спандау – поздрави агентът.

Спандау се усмихна леко и кимна.

— Той е готов, стига и вие да сте.

— Каза ли нещо?

— Нито дума.

— Разбирам. Въведете го.

Спандау излезе обратно в коридора. Чу се шум от кратък разговор. След това нападателят на Пендъргаст от солтънския „Фонтебло“ влезе. Носеше оранжев гащеризон и го придружаваха двама надзиратели. Мъжът беше с гипсова превръзка на китката и скоба на едното коляно. Пристъпваше с накуцване. Пазачите го насочиха към самотния стол от другата страна на масата и го сложиха да седне.

— Искате ли да присъстваме? – попита Спандау.

— Не, благодаря.

— Ако имате нужда от нещо, те ще са пред вратата. – Спандау кимна на надзирателите, след това тримата мъже излязоха от стаята за разпити. Чу се шумът от плъзгането на резето, после от завъртането на ключа в ключалката.

Пендъргаст втренчи поглед в затворената врата за известно време. След това седна и се обърна, за да огледа мъжа от другата страна на масата. Той отвърна на погледа му. Лицето му беше напълно безстрастно. Беше висок и мускулест, с широко лице, високо чело и дебели вежди.

Дълго време двамата мъже просто се гледаха втренчено, без да продумват. Най-накрая Пендъргаст наруши мълчанието.

— Аз мога да ти помогна – каза той. – Ако ми позволиш.

Мъжът не отговори.

— Ти си жертва толкова, колкото и аз. Беше не по-малко изненадан от мен, когато пуснаха упойващия газ в манипулационната. – Тонът му беше мек, отзивчив и доста почтителен. – Направиха от теб, както се казва, „козел отпущения“ или ако щеш – изкупителна жертва. Това не е приемливо. Нямам представа защо си се заел с тази поръчка, защо си се съгласил да ме нападнеш и какво щеше да е възнаграждението ти. Единственото, което знам, е, че е било поръчка, а не някакво лично недоволство, защото никога преди случилото се не съм те виждал. Ти си измамен, изигран, използван, а после подхвърлен на вълците. – Той направи пауза. – Казах, че мога да ти помогна. И ще го направя, ако ми кажеш кой си и за кого работиш. Това е единственото, което искам от теб: две имена. Аз ще свърша останалото.

Мъжът просто го гледаше със същото безстрастно изражение.

— Ако пазиш мълчание от някакво погрешно насочено чувство за вярност, нека ти кажа нещо: ти вече беше пожертван. Разбираш ли? Който и да е твоят кукловод, който и да ръководи действията ти – още от самото начало е имал намерение да бъдеш изваден от строя заедно с мен. Защо тогава да мълчиш?

Отговорът отново беше мълчание.

— Нека ти разкажа една история. Един от моите колеги във ФБР преди няколко години затвори някакъв бандит за грабителство и изнудване. На бандита бяха дадени много възможности да каже имената на своите началници в замяна на снизходителност. Обаче той остана верен войник. Изкара цялата присъда – цели седем години. Преди две седмици го освободиха. Първото нещо, което направи, беше да се прибере у дома при семейството си, където го посрещнаха със сълзи на радост. След по-малко от час беше застрелян от същите бандити, заради чиято защита беше влязъл в затвора. Направиха го, за да са сигурни, че ще си държи устата затворена... въпреки седемте години вярност и мълчание.

Докато Пендъргаст говореше, мъжът примигваше на неравни интервали, но иначе седеше неподвижен.

— Да не би да мълчиш с надеждата, че ще бъдеш възнаграден? Това никога няма да се случи.

Мълчание. Сега и Пендъргаст млъкна за малко, докато оглеждаше преценяващо типа от другата страна на масата. Накрая заговори отново:

— Може би предпазваш своето семейство, може би се страхуваш, че ако проговориш, ще ги убият.

Мъжът не реагира и на това.

Пендъргаст стана.

— Ако случаят е такъв, единствената надежда за семейството ти е да проговориш. Можем да го защитим. Иначе и ти, и те сте загубени – безвъзвратно! Повярвай ми, много пъти съм виждал това да се случва.

Нещо проблесна в очите на мъжа. Или така му се беше сторило?

— Довиждане.

След поздрава повика охраната. Отключиха вратата, дръпнаха резето и надзирателите заедно със Спандау влязоха в стаята за разпити. Пендъргаст остана прав, докато надзирателите отведоха затворника.

Пендъргаст се поколеба.

— Връщам се в Ню Йорк. Ще наредите ли да ми дадат полицейските му снимки, ДНК и доклада на лекаря при приемането му?

— Разбира се.

— Бяхте много отзивчив. – Той направи пауза. – Кажете, господин Спандау, не сте ли ценител на виното?

Мъжът го погледна, опитвайки се да скрие изненадата си.

— Защо мислите така?

— Вчера забелязах на бюрото ви брошура за фючърси на бордо.

Спандау се поколеба.

— Да, признавам, че съм малко нещо ентусиаст.

— Значи сте чували за „Шато Пишон Лонгвил Комтес де Ланд“?

— Разбира се.

— Харесва ли ви?

— Никога не съм го опитвал. – Спандау поклати глава. – Нито някога ще го направя със заплатата си на затворнически надзирател.

— Жалко. По една случайност тази сутрин успях да купя едно кашонче от реколта 2000. Отлична година, вече е почти годно за пиене. Уредих да го доставят у вас.

Спандау сбръчка чело.

— Не разбирам.

— Ще го сметна за лична услуга, ако ми звъннете, щом нашият приятел се разприказва. Лична услуга за една добра кауза – решаването на този случай.

Спандау обмисли чутото в мълчание.

— И ако наредите да се направи препис на казаното от него – разбира се, напълно официално – ето това вече ще бъде черешката на тортата. Възможно е да ви бъда от помощ, затова ето моята визитка.

Спандау помълча още малко. След това по лицето му, което обикновено беше безизразно, плъзна усмивка.

— Агент Пендъргаст, мисля, че за мен ще бъде удоволствие.

25.

След като излезе от затвора, Пендъргаст подкара обратно към Индио. Беше късен следобед, когато слезе от главния път и паркира в подножието на суровите очертания на възвишенията Скарит Хилс.

Той се изкачи на върха и се вторачи в източна посока. Между него и мъртвото крайбрежие на езерото Солтън се издигаше „Фонтебло“ – пищните му начупени очертания се губеха на фона на мрачната шир. Нищо не помръдваше. От хоризонт до хоризонт, които се простираха в безкрая, нямаше и най-малкия признак на живот. Компания му правеше само тихият писък на вятъра.

Сега Пендъргаст насочи погледа си на север към набраздения от коловози черен път, който водеше към мината „Златният паяк“. Лошо маскираните следи от гуми пред входа, които забеляза вчера, бяха изчезнали и всичко бе покрито от девствена коричка сол.

Той се спусна по срещуположната страна на склона и тръгна към комплекса точно както беше направил снощи. Стъпките му вдигаха облачета солна прах. Въпреки това нямаше следи от снощното му идване, а следите, водещи към верандата и по нея, изглеждаха така, сякаш са тук от години.

Той се отклони от солтънския „Фонтебло“ и извървя пеша осемстотинте метра в северна посока до входа на мината „Златният паяк“. Старата врата беше наполовина заровена под нанос сол. Малки солни дюни, издигнати от вихрушките, бяха разхвърляни по набраздения път.

Сякаш солта се беше спуснала от върховете на възвишенията: солната коричка изглеждаше недокосната.

Пендъргаст огледа входа от множество ъгли, отиваше първо тук, после там, спираше се от време на време, за да оглежда с преценяващ поглед. След това коленичи и много внимателно огледа коричката под краката си. Извади малка кърпичка от джоба на сакото си и започна да бръска повърхността леко-леко, като постепенно откриваше по-светлата сол отдолу. И накрая видя едва забележимите следи от дейност, толкова изкусно заличени, че нямаше начин да бъдат реконструирани или да се извлече някаква информация от тях. Той ги гледа дълго време, възхитен от положените усилия, преди да се изправи.

Вятърът плачеше и виеше, чорлеше косата му и си играеше с реверите на сакото. Само за миг от сухия въздух лъхна приятният аромат на лилии.

След като обърна гръб на мината, Пендъргаст продължи в северна посока и измина километър и половина до предградията на призрачния град Солтън Палмс. Изглеждаше точно както вчера: счупени улични лампи, разрушени къщи, зеещи прозорци, ръждясващи птичи бани, празни плувни басейни. Обаче струпаната надве-натри барака с покрив от насмолена хартия, която стърчеше в южния край на града, беше изчезнала.

Пендъргаст отиде до мястото, където беше стояла – там, където вчера беше почукал на грубата врата и разговарял с Кают. Сега нямаше нищо освен боклуци и ивици изсъхнала трева.

Човек имаше усещането, че курортът и мината са си стояли там непосещавани и недокоснати от години. Все едно възрастният човек и неговите безполезни вещи никога не са съществували.

Все едно всичко е било сън.

В продължение на десетина-петнайсет минути Пендъргаст се поклащаше, мъничко неустойчив, докато вятърът не му даваше мира и го дърпаше за глезените. След това се обърна и закрачи на юг през пясъка, солта и праха към наетата кола.

26.

— Да – каза младши кураторът. – Помня го, разбира се. Работи с Марсала преди може би два месеца. Той и Марсала изглеждаха като приятели, което беше много необичайно.

— Значи човекът на екрана прилича на него? – попита Бономо.

— Почти напълно, освен... – Младшият куратор се вторачи в екрана. – Струва ми се, че челото му беше малко по-широко. Може би около слепоочията.

Бономо се зае с магиите на програмата „Компютърно проектиране на самоличност“.

— Така ли?

— Още малко – каза кураторът с нарастваща увереност в тона. – И по-високо.

Още магии.

— Как е така?

— Да, перфектно.

— Перфектно? Наистина?

— Да.

— Нашата цел е да доставим удоволствие – заяви Бономо, избухвайки в присъщия си гръмогласен смях.

Д’Агоста наблюдаваше тази размяна на реплики развеселен. Те обикаляха Остеологическия отдел и разговаряха с всеки, който си спомняше да е виждал Марсала с „учения“, комуто беше помагал. Това позволи на Бономо да подобри портрета, който беше създал вчера, увеличавайки още повече приликата. Сега, когато разполагаха с портрет, Д’Агоста беше достатъчно оптимист да започнат преглед на записите от охранителните видеокамери със софтуера за разпознаване. Интересуваха го основно две дати: денят, в който Марсала беше умрял, и денят, когато беше поръчал експоната за гостуващия учен.

Д’Агоста отметна с „чавка“ името на младшия куратор и те продължиха надолу по коридора. Когато стигнаха при друга набелязана млада научна сътрудничка, която беше виждала фалшивия учен, Д’Агоста я запозна с Бономо и наблюдаваше как полицейският техник й показа словесния портрет и попита за нейното мнение. Бономо беше вдигнал доста голяма пушилка в музея с високия си говор, шегите и духовитите забележки, гарнирани с гръмогласен смях. Това беше доставило на Д’Агоста тайна забава, особено когато Фрисби няколко пъти показа глава от кабинета си, мятайки заплашителни погледи. Не каза нищо, а и какво би могъл да каже – това беше полицейска работа.

С периферното си зрение лейтенантът забеляза Марго Грийн. Тя крачеше по коридора откъм главния вход за Остеологическия отдел. Очите им се срещнаха и Марго посочи близкия склад.

— Какво има? – попита Д’Агоста, когато я последва вътре и затвори вратата. – Кога ще можеш да огледаш допълнителните експонати?

— Вече го направих. Няма и помен от хотентота. Липсващата бедрена кост също не се оказа в някоя от съседните тави. Обаче, както ти бях обещала, направих допълнителните анализи на женския скелет. Исках да ти кажа какво открих.

— Давай.

Марго се стори малко напрегната на Д’Агоста.

— Успях да потвърдя повечето от първоначалните си заключения за костите. По-нататъшните изследвания и особено съотношението между кислород и въглеродни изотопи, налични в скелета, сочат диета и географско местоположение, съответстващи на жена от края на деветнайсети век, на около шейсет години, живяла в американска градска среда. Вероятно в Ню Йорк или околностите.

Откъм коридора се чу друго изригване на гръмогласния смях на Бономо, което едва не разтърси стените.

— Още малко по-високо – подхвърли Марго, – и твоят приятел ще заглуши Джими Дюранте[19].

— Той е малко неприятен, но е най-добрият в работата си. Между другото е голямо забавление да гледаш как Фрисби скърца със зъби.

Щом спомена името на Фрисби, лицето на Марго помръкна.

— Как се справяш? – попита Д’ Агоста. – Имам предвид с мястото и всичко останало. Зная, че не ти е леко.

— Справям се добре.

— Фрисби тормози ли те?

— Мога да се оправя с Фрисби.

— Не искаш ли да поговоря с него?

— Благодаря, но няма да помогне. От сблъсъка с него нищо няма да спечеля. По-скоро мога да загубя всичко. Музеят е истинско змийско гнездо. Ако човек не се набива на очи, всичко ще е наред. – Тя направи пауза. – Виж, има нещо друго, за което бих искала да поговорим.

— Слушам.

Макар да бяха сами, Марго сниши глас.

— Помниш ли, че накарахме Сандовал да провери документа за приемане на скелета в музея?

Д’Агоста кимна, но не можеше да си представи къде ще ги отведе всичко това.

— И когато научихме името на препаратора – доктор Паджет, Сандовал възкликна: „А, този ли“.

— Продължавай.

— Тогава ми се стори странно. Затова днес попитах Сандовал. Подобно на много музейни работници, той обича да колекционира стари музейни слухове и клюки. Както и да е. Разказа ми, че този Паджет – куратор в Остеологическия отдел преди много години – имал жена, която взела, че изчезнала. Имало малък скандал. Трупът така и не бил намерен.

— Изчезнала? – възкликна лейтенантът. – Как така? Какъв скандал?

— Не знаеше.

— И ти ли мислиш онова, което си мисля аз?

— Вероятно, и направо ме побиват тръпки от това.

27.

В Службата по транспортни безо      пасност (СТБ) лейтенант Питър Англър седеше на едно издраскано бюро, отрупано с бумаги. Отвън пред единствения прозорец на помещението непрекъснат поток от самолети профучаваха с рев по писта 4L-22R на летище „Джон Ф. Кенеди“. Вътре в стаята беше почти толкова шумно: офисите на СТБ гърмяха от звънящи телефони, тракащи клавиатури, тряскане на врати и нерядко от яростни викове и протести. Точно отсреща един набит тип от Картахена беше подложен – виждаше се, защото вратата беше по-скоро отворена, отколкото притворена – на телесен обиск.

Как беше онзи стих на Софокъл от „Едип цар“? „Как страшно е да знаеш там, където не помага мъдрост!“[20] Англър отново сведе очи към документите, разхвърляни по бюрото.

Тъй като нямаше кой знае колко друга работа, хората му бяха заети да проучват многото начини, по които Олбън би могъл да влезе в страната. Разполагаха с едно безспорно доказателство: преди да се озове мъртъв пред входна врата в Ню Йорк, последното известно местонахождение на Олбън беше Бразилия. Затова Англър беше изпратил екипи в местните летища, гара „Пен“ и в Автогарата на Пристанищната управа[21], за да търсят всякакви доказателства за негови възможни пътувания.

Англър се протегна за купчина хартия. Пътнически манифести: списъци на хора, които бяха влезли в страната от Бразилия през последните няколко месеца с полети през „Джон Ф. Кенеди“. Беше един от много манифести, дебел около два сантиметра и половина. Търсене на доказателства? Направо се валяха в „доказателства“ – очевидно безполезни и отвличащи вниманието им. Хората му преглеждаха същите списъци в търсене на известни престъпници, с които Олбън може би се беше сдружил, проверявайки всичко, което им се стореше дори и леко подозрително или необичайно.

Той самият само проверяваше – с часове прехвърляше страница след страница, в очакване нещо, каквото и да е, да привлече вниманието му.

Англър знаеше, че не мисли като обикновените ченгета. У него доминираше дясното полукълбо на мозъка и винаги беше нащрек за онзи интуитивен тласък, онази странна връзка, която един по-ортодоксален, по-логичен подход би пропуснал. Тази нагласа му беше служила много пъти добре. Затова продължаваше да прелиства страниците и да чете имената, без да знае какво търси. Защото знаеха едно и то беше, че Олбън не е влязъл в страната под своето собствено име.

Хауърд Милър

Диего Кавалканти

Биатриз Кавалканти

Роджър Тейлър

Фриц Цимерман

Габриел Азеведо

Педро Алмейда

Докато четеше, го споходи мимолетното усещане – и то не за първи път, – че някой беше провел това търсене преди него. Причината? Дреболии: лекото безредие сред документите, които нямаше защо да бъдат разбъркани; папки, които имаха вид на наскоро прелиствани, и няколко души, които имаха смътния спомен за човек, задавал същите въпроси преди шест месеца или година.

Кой би могъл да е? Пендъргаст? При мисълта за него Англър изпита познатото раздразнение. Досега не беше срещал подобен характер. Ако агентът беше готов да съдейства дори малко, това ровене сега нямаше да е нужно.

Англър се отърси от тези мисли и отново насочи вниманието си към списъците. Страдаше от лошо храносмилане и нямаше да позволи мисълта за Пендъргаст да влоши положението му.

Денер Гулар

Матиас Кан

Елизабет Кемпър

Робърт Кемпър

Наталия Рока

Топенъс Ландбърг

Марта Берлиц

Юри Паис

Спря да чете. Едно от имената – Топенъс Ландбърг – се набиваше на очи. Защо? И преди беше срещал странни имена... и се оказваше, че няма нищо. Какво имаше в това, че разбърка нещо в дясната половина на мозъка му?

Той спря, за да помисли. Какво беше казал Пендъргаст за своя син? Казаното беше толкова малко, че го беше запомнил. Бил във висша степен способен да се оправи с всякакви неприятности. Имаше и още нещо, нещо, което се набиваше на очи. Той се наслаждавал на злонамерени игри; бил специалист по подигравки и унижение.

Игри. Подигравки и унижение. Интересно. Какво значение точно се криеше зад булото на тези думи? Олбън мошеник ли е бил? Харесвал ли е дребните му номера?

Англър взе молив и свил устни, бавно започна да разсеяно да драска името Топенъс Ландбърг, което се мъдреше в горната част на списъка.

Топенъс Ландбърг.

Топенъс Бъргланд.

Сода Плънтенбърг

Абредъс Плонгънт.

Хрумна му да махне буквите, които образуваха Олбън и остана с:

рдеспагънт.

Насочи вниманието си към долния край и пренаре— ди буквите.

дъргапенст

Пендъргаст.

Англър хвърли поглед на информацията за манифеста. Полетът беше на „Еър Бразил“ от Рио де Жанейро до Ню Йорк.

Човекът, който бе влязъл през летище „Кенеди“ от Бразилия, е носел име анаграма на Олбън Пендъргаст.

Англър се усмихна за първи път от няколко дни.

28.

Читалнята за микроформи на първия етаж в главната сграда на Нюйоркската обществена библиотека беше ярко осветена, натъпкана с машини за четене на микрофилми и микрофиши и прекалено топла, за да е приятно. Когато седна до Марго, Д’Агоста разхлаби вратовръзката си и разкопча горното копче на ризата си. После проследи как тя зареди ролката с микрофилм в техния четец и го прекара през водача в празната макара.

— Исусе Христе – възкликна Д’Агоста, – човек би си помислил, че досега са успели да дигитализират всичко. Какво търсим?

— Вестник „Ню Йорк Ивнинг Индипендънт“. Бил е твърде подробен за времето си, но с по-голям уклон към сензационните истории от „Таймс“. – Тя погледна кутията на микрофилма. – Тази ролка покрива годините 1888-1892. Откъде според теб да започнем?

— Скелетът е бил включен в колекцията през 1889 г. Да започнем от нея. – Д’Агоста разхлаби още малко вратовръзката си. По дяволите, тук беше като в баня. – Ако този тип се е отървал от жена си, няма да е чакал дълго, преди да се освободи от трупа й.

— Прав си. – Марго завъртя голямата шайба в предната част на четеца напред. По екрана се плъзнаха стари вестникарски страници. Първо бавно, после по-бързо. Машината издаваше леко бръмчене. Д’Агоста погледна към Марго. Извън музея тя изглеждаше различен човек – много по-спокойна.

Не можеше да се отърве от усещането, че макар това да изглеждаше интересно упражнение, накрая пак нямаше да тласне случая му напред – дори ако Паджет беше убил съпругата си и вкарал костите й в сбирката. Отново почувства раздразнение от това как Пендъргаст пристигна в музея, задаваше въпроси така, че събуди надеждите му за решаване на случая, а после взе, че изчезна, без да каже и дума. Това се беше случило преди пет дни. Д’Агоста бе започнал да му оставя все по-обидени съобщения, но досега това не се бе увенчало с успех.

Когато стигнаха до 1889 година, Марго забави машината. Минаваха страница след страница: истории за нюйоркската политика, весели или ужасни чуждестранни събития, клюки и престъпления и цялата шарения на град, който още расте с шеметна скорост. Когато стигнаха до късното лято, се появи нещо интересно.

МЕСТНИ НОВИНИ

Пускат акциите на повдигнатия релсов път

— Мъж обвинен в изчезването на съпругата си – Премиера в театър „Герик“ – Захарната клика рухна – Стинсън влезе в затвора, след като го осъдиха за клевета

Специално за „Ню Йорк Ивнинг Индипендънт“

15 август, Ню Йорк

. „Консолидейтед Стийл" току-що обяви търг за новите акции за продажба на стомана, която ще бъде използвана за строителството на повдигнатия релсов път, предвиден за Трето Авеню. – Нюйоркската полиция е арестувала доктор Евънс Паджет от Нюйоркския музей във връзка със скорошното изчезване на неговата съпруга. – Следващия петък театър „Герик“ ще представи нова версия на „Отело" с Джулиън Хелкомб в ролята на мавъра. – Носят се слухове, че прословутата захарна клика е на прага на...

— Мили боже – възкликна Марго, – значи наистина е убил жена си!

— Само са го задържали – възрази Д’Агоста. – Давай нататък.

Марго прехвърли следващите няколко броя. Седмица по-късно имаше втора бележка, свързана със станалото. Сега случката бе придобила по-голяма важност и й беше отделена цяла статия.

МУЗЕЕН РАБОТНИК ОБВИНЕН

В УБИЙСТВОТО НА ЖЕНА СИ

СКАНДАЛЪТ СЕ РАЗРАСТВА,

ДОКАТО ТРУПЪТ НА ЖЕНАТА СЕ ИЗДИРВА

Дни преди жената да изчезне, заподозреният говорел за убийството й. По време на разпитите бил необщителен. Президентът на музея отрича институцията да е замесена

Ню Йорк, 23 август

. Днес доктор Евънс Паджет беше официално обвинен във връзка с изчезването и предполагаемото убийство на съпругата му Офелия Паджет. Приятелите и съседите са знаели, че тя страда от болезнено хронично заболяване заедно с нарастващи признаци на психическо разстройство. Доктор Паджет беше заподозрян, когато негови колеги от Музея за естествена история, където той е куратор, разказали на полицията, че той няколко пъти е споменавал желанието си да сложи край на живота на своята съпруга. Споменатите колеги съобщили, че доктор Паджет твърдял, че определено патентовано лекарство, което се продавало свободно, е виновно за сегашното състояние на жена му, и правел намеци как „ще я освободи от мъките й". След ареста Паджет не е дал показания нито пред полицията, нито пред органите на прокуратурата и пази пълно мълчание. В момента е задържан в „Гробницата“[22] , където очаква процеса си. Когато беше запитан за мнение, президентът на музея отговори, че няма думи да опише тези печални събития, освен да подчертае, че институцията няма роля в изчезването на жената.

Д’Агоста се намръщи.

— Още тогава музеят е бил по-загрижен да опази доброто си име, отколкото да помогне в разкриването на престъплението. – Той направи пауза. – Чудя се какво ли ще е било това патентовано лекарство. Вероятно пълно с кокаин или опиум.

— Състоянието й не звучи като стандартната наркомания. Хронично... през деветнайсети век това е жаргонът за „смъртоносно“. Е, това е интересно... – Тя замълча.

— Какво?

— Някои от тестовете, които проведох със скелета, показаха ненормална минерализация. Може би Офелия Паджет е страдала от костно заболяване или друго дегенеративно състояние.

Д’Агоста наблюдаваше как Марго прехвърля страниците на следващите броеве. Имаше няколко кратки съобщения за предстоящия процес; друга къса статия, че процесът вече е в ход. И след това на 1 октомври 1889 г.:

Доктор Евънс Паджет, „Грамърси Лейн“, обвинен, че е убил жена си Офелия Паджет, днес беше оправдан по всички обвинения от председателстващия съдия в съдебната зала на окръжния съд на ул. „Парк Роу“ № 2. Макар че неколцина очевидци описаха намеците на доктор Паджет да сложи край на живота на жена си и въпреки косвените доказателства, представени от прокурора на щата Ню Йорк, доктор Паджет беше обявен за оправдан, защото не беше намерен корпус деликти въпреки много енергичното издирване на ман— хатънската полиция. Паджет беше освободен от съдебния пристав и пуснат да си върви като свободен човек същия ден на обяд.

— Нямало корпус деликти! – възкликна Д’Агоста. – Разбира се, че не е имало труп. Този тип го е накиснал във варелите на „Остеологията“ и после е вкарал костите в сбирката, като ги е етикетирал за хотентотски!

— През 1889 година науката съдебна антропология още не е много напреднала. Щом веднъж е била превърната в скелет, не са можели да установят самоличността й – съвършеното престъпление.

Д’Агоста се свлече на стола си. Изведнъж се почувства много по-уморен, отколкото когато влезе в читалнята.

— Добре де, и какво означава всичко това? И защо този фалшив учен е откраднал една от костите й?

Марго сви рамене.

— Мистерия.

— Страхотно. Вместо да решим случай от миналата седмица, решихме един отпреди столетие.

29.

„Откъде сме дошли? Как е започнал нашият живот? Как сме попаднали на тази прашинка, наречена Земя, заобиколена от безброй други прашинки, които съставляват нашата вселена? За да отговорим на тези въпроси, трябва да се върнем назад милиони години до времето, когато тази вселена не е съществувала. До времето, когато не е имало нищо – нищо освен мрак...“

Д’Агоста се отдръпна от леката извивка на еднопосочното стъкло и потърка замъглените си очи. Вече пет пъти беше изслушал представянето и сигурно можеше да издекламира проклетото нещо наизуст.

Докато потискаше прозявката си, огледа сумрачните пространства на музейния Център за видеонаблюдение. Всъщност това не беше истинският Център за видеонаблюдение – името на помещението беше „Поддръжка на планетариума“. То подслоняваше компютрите, софтуера и драйвърите на мрежовите устройства за съхранение на данни и снимковите сървъри, които движеха куполното видео в сърцето на музейния планетариум. Помещението беше сбутано в един от ъглите на шестия етаж, близо до горната част на купола на планетариума – оттам и извитото стъкло в далечната стена. Доколкото Д’Агоста можеше да види, макар музеят да беше доста активен в инсталирането на камери за видеонаблюдение, на никого не беше хрумнало, че може би записите ще трябва да бъдат гледани по-късно. Затова компютрите, които би трябвало да се използват за целта, бяха прехвърлени в редиците на подкрепящите планетариума. А технологията за връщане назад и преглеждане на тези записи беше заета от планетариумните компютри – без съмнение представата на някой дребен бюрократ за икономии.

Проблемът беше, че през работното време на музея светлината трябваше да бъде приглушена до степен, че беше почти тъмно. Иначе щеше да прониква през еднопосочното стъкло в купола и да развали илюзията на туристите, насядали по местата си долу. Всички монитори на компютрите за гледане на записите от охранителните камери стояха със задната си част към този единствен прозорец. Освен това беше претъпкано: Д’Агоста и двама от неговите детективи – Хименес и Конклин, на практика трябваше да седят един върху друг, докато работеха на трите налични работни станции за преглед на записите. Д’Агоста беше тук вече от часове, вторачен в малкия зърнист екран, и зад очните му ябълки бе започнало да се заражда гадно главоболие. Нещо обаче го тласкаше напред – страхът, че ако няма попадение във видеозаписите, случаят отново ще „изстине“.

Изведнъж тъмното помещение бе залято от експлозия на ярка светлина – в планетариума зад стъклото и под тях току-що се беше случил Големият взрив. Д’Агоста не трябваше да се изненадва – в края на краищата, нали беше чул въведението преди около минута, обаче отново бе изненадан и скочи на крака. Затвори очи, но вече беше късно – зад спуснатите си клепачи виждаше лудо танцуващи звезди.

— Мамка му! – чу да казва Конклин.

В този момент претъпканото място се изпълни с гръмовна музика. Той остана неподвижно на мястото си, докато звездите не изчезнаха и шумът от музиката не намаля. Тогава отвори отново очи, примигна и опита да се съсредоточи върху екрана пред себе си.

— Нещо? – попита той.

— Не – поклати Конклин глава.

- Nada — се обади Хименес.

Още докато го задаваше, знаеше, че въпросът е глупав – в мига, когато видеха нещо, щяха да дадат знак. Въпреки това го зададе с тайната надежда, че изричайки го, може да накара желаното да се случи.

На записа, който гледаше, се виждаше главният вход към зала „Морски живот“ между пет и шест вечерта в събота, 12 юни – деня, когато Марсала е бил убит. Записът свърши, без да види нещо интересно. Затвори прозореца с мишката, потърка отново очи и задраска съответния ред в бележника, който стоеше между него и Хименес. След това кликна, за да отвори охранителната програма и избере поредния още негледан запис. С видима неохота избра следващото видео от поредицата за зала „Морски живот“, камера за видеонаблюдение срещу главния вход, от 18 до 19 часа, отново на 12 юни. Започна да преглежда записа. Първо с реална скорост, след това на двойна, а когато фоайето се опразни – на максимална.

Нищо.

След като задраска и този запис в тефтера, избра за разнообразие запис от камера, която покриваше южната част на голямата ротонда от 16 до 17 часа. С опитна ръка върна записа в началото, щракна дисплея в режим пълен екран, след това пусна записа с нормална скорост. На екрана се събуди за живот ротондата, гледана от птичи полет, потоци хора се движеха от дясно наляво по екрана. Краят на работното време наближаваше и те се носеха на тълпи към изходите. Д’Агоста разтърка очи и се вгледа по-внимателно, решен да се съсредоточи въпреки скапаните условия. Различаваше пазачите по техните постове, гидовете и знаменцата, които размахваха, докато си пробиваха път през тълпите; доброволците на информационния щанд, които започваха да прибират за през нощта картите, дипляните и надписите, с които молеха за дарения.

Гръмотевичният рев на планетариума избухна иззад далечната стена. От публиката се понесоха викове и ръкопляскания: в момента земята беше започнала да се образува – цялата струяща пламъци, цветни корони и огнени топки. Дълбоките баси на орган така разтърсиха стола на лейтенанта, че той едва не падна.

Мамка му. С рязко движение се отблъсна от екрана. Стига толкова. Утре сутринта ще иде при Сингълтън, ще яде лайна и ще целува задника му, ще се кланя и ще направи всичко нужно, за да му бъде възложено онова касапско убийство в Горен Ийст Сайд.

В този момент се закова на място. После се втурна обратно към стола си пред екрана, вторачен напрегнато в него. Гледа в продължение на може би трийсет секунди, после с треперещи от нетърпение пръсти натисна бутона „назад“, след това загледа видеозаписа отново, почти залепил очи за екрана. Върна го отново и пак го пусна. Повтори операцията.

— Майчице Божия – прошепна той.

На екрана беше фалшивият учен.

Хвърли поглед на Бономовия словесен портрет, залепен отстрани на екрана на Хименес, после отново към екрана. Нямаше съмнение, че това е той. Носеше лек тренчкот, черни панталони и гумени маратонки без връзки. От онези, които не вдигат шум, когато ходиш. Човек не би казал, че това е стандартното облекло на учен. Д’Агоста го видя как влезе през входната врата, огледа се – очевидно забеляза местоположението на камерите, плати входната такса, после мина през пропуска и прекоси ротондата в обратна посока на обичайния поток от посетители, преди да изчезне от поглед. Д’Агоста пусна записа още веднъж, възхищавайки се на хладнокръвието, на едва ли не арогантния бавен ход на мъжа.

Божичко! Това е! Развълнуван, той се обърна да обяви своето откритие, когато забеляза черния силует, застанал зад него.

— Пендъргаст! – възкликна с изненада.

— Винсънт. Разбрах от госпожа Траск, че си... ъъъ... си ме търсил. Спешно. – Пендъргаст оглеждаше помещението и светлите му очи попиваха атмосферата. – Места в ложата на космическия театър. Колко вдъхновяващо. Кажи ми, моля, какво става?

В радостната си възбуда Д’Агоста забрави по-раншното си раздразнение срещу агента.

— Открихме го!

— Господ?

— Не, не, фалшивият доктор Уолдрън. Точно тук!

По лицето на Пендъргаст се мярна нещо, което можеше да мине за нетърпение.

— Фалшивият кой? Не разбирам.

Хименес и Конклин се надвесиха над монитора на детектива, докато той обясняваше.

— Помниш ли, че последния път, когато беше тук, се чудеше за гостуващия учен, с който Виктор Марсала е работил? Е, неговите документи излязоха фалшиви. Погледни тук: открих как влиза в музея в шестнайсет и двайсет същия следобед, когато е бил убит Марсала!

— Колко интересно – подхвърли Пендъргаст с досада в гласа, след като вече се бе насочил към вратата. Изглежда беше изгубил всякакъв интерес към случая.

— Направихме словесен портрет. Сравни го с човека на екрана. – Д’Агоста отлепи портрета от компютъра на Хименес и му го подаде. – Съвпадение. Виж сам.

— Радвам се, че случаят се развива добре – Пендъргаст наближи още вратата. – Съжалявам, но вниманието ми сега е напълно заето с нещо друго. Обаче съм уверен, че случаят е в добри ръце...

Агентът замълча, за да си поеме дъх, и тогава погледът му падна върху портрета, който Д’Агоста му подаваше. Гласът му заглъхна и той се закова на място. В помещението настъпи пълна тишина, а лицето на Пендъргаст стана бяло като на мъртвец. Той протегна ръка, взе листа, а хартията леко шумолеше, докато го оглеждаше внимателно. След това се отпусна на празния стол, облегнат на стената, като все още стискаше листа и го гледаше много напрегнато.

— Бономо свърши страхотна работа – отбеляза Д’Агоста. – Сега остава само да намерим кучия син.

Няколко мига Пендъргаст не отговори нищо. Когато го направи, гласът му беше нисък, гробовен, все едно излиза от ковчег.

— Наистина, забележителна прилика – съгласи се той. – Но няма нужда да бъде издирван.

Това накара Д’Агоста да наостри уши.

— Какво искаш да кажеш?

— Наскоро се запознах с този господин. Всъщност съвсем наскоро. – После ръката, която държеше листа със словесния портрет се отпусна бавно, а листът полетя и се приземи на прашния под.

30.

Лейтенант Д’Агоста никога преди не беше влизал в оръжейната на Пендъргастовата къща на „Ривърсайд Драйв“. Там имаше толкова помещения, които не беше виждал – това място сякаш нямаше край. Тази стая обаче беше особено приятна изненада. Баща му беше запален колекционер на антикварни оръжия и Д’Агоста бе наследил до известна степен този интерес от него. Когато огледа наоколо, установи, че Пендъргаст притежава някои наистина редки екземпляри. Помещението не беше голямо, но бе обзаведено луксозно. Стените бяха с ламперия от палисандрово дърво и съответстващи й декоративни тавани. Два големи гоблена, очевидно много стари, висяха един срещу друг. Останалата част от стените бе заета от вградени шкафове със заключени стъклени врати, в които имаше удивително количество класическо оръжие. Нито едно не изглеждаше по-скорошно от времето на Втората световна война. Имаше „Лий-Енфийлд“ .303 и един „Маузер“, модел 1893. И двете оръжия в отлично състояние; рядък „Люгер“, калибър .45; една карабина за слонове „Уесли Ричардс“, калибър .577, „Нитро Експрес“ с инкрустиран със слонова кост приклад; револвер „Колт“ с единично действие, излязъл сякаш от Дивия запад, със седем резки на чирените; имаше още много пистолети, пушки и карабини, чиито марки Д’Агоста не знаеше. Той минаваше от шкаф на шкаф, оглеждаше съдържанието и току подсвирваше одобрително под нос.

Единствената мебел в помещението беше маса, разположена в центъра, около която бяха подредени половин дузина столове. Пендъргаст седеше начело на масата, опрял връхчетата на пръстите си, докато показалците почукваха един в друг, а котешките му очи бяха вторачени в нищото. Д’Агоста отмести очи от сбирката и го погледна. Беше се подразнил от загадъчния отказ на Пендъргаст да обясни кой е човекът, но си напомни, че агентът на ФБР върши нещата по своя ексцентричен начин. Затова беше преглътнал своето нетърпение и придружи Пендъргаст от музея до неговата къща.

— Имаш страхотна колекция – каза Д’Агоста.

На Пендъргаст му трябваше известно време да насочи погледа си към него и още толкова, за да отговори.

— Сбирката е дело на баща ми. Като се изключи моят „Лес Беър“, вкусовете ми са насочени в други посоки.

В стаята влезе Марго. Малко по-късно дойде и Констънс Грийн. Макар фамилиите им да бяха еднакви, Констънс Грийн не можеше да бъде по-различна от Марго Грийн. Носеше старомодна вечерна рокля с дантелени волани по китките и яката. Д’Агоста си помисли, че заради тях прилича на филмова героиня. Възхити се на гъстата й кестенява коса. Беше красавица. Една заплашителна, дори страховита хубавица.

Когато видя Д’Агоста, Констънс му кимна.

Лейтенантът й се усмихна в отговор. Не знаеше защо Пендъргаст ги е събрал тук, но със сигурност скоро щеше да научи.

Агентът на ФБР покани с жест всички да седнат. Докато го правеха, през дебелите стени отвън проникна слабото боботене на гръмотевица. Голямата гръмотевична буря, която прогнозираха от няколко дни, беше пристигнала.

Пендъргаст погледна първо Д’Агоста, после Марго с очи, които приличаха на сребърни монети в сумрака.

— Доктор Грийн – обърна се той към Марго, – радвам се да ви видя след толкова време. Ще ми се да беше при по-приятни обстоятелства.

Марго се усмихна в отговор.

— Помолих ви да дойдете тук – продължи той, – защото сега е сигурно, че двете убийства, които разследваме като отделни случаи, всъщност са свързани. Винсънт, скрих известна информация от теб, защото не исках да те забърквам повече от нужното в разследването на убийството на моя син. И без това те поставих в достатьчно неудобно положение пред Нюйоркската полиция. Обаче сега настъпи времето да споделя онова, което зная.

Д’Агоста наведе глава: вярно беше, че Пендъргаст, без той да е искал, го беше обременил с ужасна тайна. Обаче, както казваше баба му, това бяха минали работи. Поне се надяваше да е така.

Агентът се обърна към Марго.

— Доктор Грийн, зная, че мога да разчитам на вашата дискретност. Въпреки това трябва да помоля всички присъстващи да запазят в пълна тайна онова, което ще чуят тук.

Чуха се гласове, изразяващи съгласие.

Д’Агоста забеляза, че Пендъргаст изглежда необичайно неспокоен, защото пръстите му не спираха да барабанят по масата. Обикновено беше неподвижен като котка.

— Да направим преглед на фактите – започна агентът. – Точно преди единайсет дни вечерта моят син Олбън беше открит на стъпалата пред входната врата на тази къща. В храносмилателния му тракт бе намерено парче тюркоаз. Аз проследих произхода на тюркоаза до една неизвестна мина на брега на езерото Солтън в Калифорния. Преди няколко дни посетих мината. Очакваше ме засада и бях нападнат.

— Кой, по дяволите, би могъл да те издебне? – попита лейтенантът.

— Интересен въпрос, на който все още няма отговор. Когато успях да подчиня моя нападател, и двамата бяхме подложени на нападение с неизвестен упойващ газ. Изгубих съзнание. Щом се свестих, арестувах нападателя и той беше затворен. Мъжът въобще не проговори и самоличността му още е неизвестна.

Той погледна към Д’Агоста.

— Нека насочим вниманието си към твоя случай: смъртта на Виктор Марсала. Основният заподозрян е господин, който се е представил за учен и е проучил любопитен скелет в музейната сбирка. С помощта на Марго ти успя да установиш още три интересни факта. Първо, липсва кост от скелета.

— Дясната бедрена кост – уточни Марго.

— Очевидно нашият фалшив учен по неизвестни причини е откраднал костта. По-късно е убил Марсала.

— Може би – вметна Д’Агоста.

— Второ, скелетът в сбирката не отговаря на описанието в каталожната картичка. Вместо да е на млад хотентот, той е на възрастна американка – най-вероятно останките от съпругата на един музеен куратор, който е бил съден за убийството й през 1889 г. Мъжът е оправдан, защото не намерили трупа. А сега вие го открихте. – Пендъргаст огледа насядалите около масата. – Пропуснах ли нещо важно?

Д’Агоста се размърда на мястото си.

— Да, как са свързани тези две убийства?

— Това води до третия ми аргумент – мъжът, който ме нападна край езерото Солтън, и онзи, когото ти издирваш във връзка със смъртта на Виктор Марсала – този лъжлив „гостуващ учен“ - са едно и също лице.

Д’Агоста почувства, че изстива.

- Какво?

— Разпознах го веднага на вашия отличен словесен портрет.

— Каква е връзката?

— Да, каква е наистина? Скъпи Винсънт, когато научим това, ще сме на път да решим и двата случая.

— Разбира се, ще трябва да ида в Индио да го разпитам – обяви Д’Агоста.

— Естествено. Може да имаш по-голям успех от мен. – Пендъргаст отново се размърда неспокойно и се обърна към Марго.

— Сега може да ни разкажете подробностите от вашето проучване.

— Вие до голяма степен обобщихте основното – отговори Марго. – Предполагам, че кураторът, човек на име Паджет, е вмъкнал трупа на съпругата си в музея, накиснал го е във варелите на „Остеологията“, а след това е вкарал костите в сбирката с фалшифициран документ за приемане.

От другата страна на масата Констънс Грийн си беше поела шумно дъх. Всички погледнаха към нея.

— Констънс? – попита Пендъргаст.

Обаче Констънс гледаше Марго.

— Доктор Паджет ли казахте?

Това бяха първите думи, които произнесе от началото на сбирката.

— Да. Евънс Паджет. Защо?

Констънс не отговори веднага. Преди да каже нещо, прокара ръка по дантелата около врата си.

— Аз правя проучвания за произхода на семейство Пендъргаст – обясни тя с дълбокия си и със странно старовремско звучене глас. – Знам това име. Той е първият, който обвинява Езекия Пендъргаст в свободна продажба на отровно лекарство.

Сега беше ред на Пендъргаст да изглежда смаян.

Д’Агоста се объркваше все повече.

— Чакайте малко. Кой е Езекия Пендъргаст, по дяволите? Съвсем се оплетох.

В оръжейната настъпи тишина. Констънс не отместваше поглед от домакина. В продължение на, както се стори на всички, цяла вечност, Пендъргаст мълча. Накрая кимна едва забележимо.

— Констънс, моля те, продължавай.

— Езекия Пендъргаст – продължи жената – е прапрапрадядото на Алойшъс и първокласен шарлатанин. Започнал кариерата си като продавач на змийско масло на пътуващи лечители, продаващи на дребно чудодейни лекове, и с времето разработил собствено „лекарство“: „Смесеният еликсир на Езекия за физически тонус“. Бил хитър търговец и в края на 80-те години на XIX век продажбите на пенкилера нарастват лавинообразно. Еликсирът се инхалирал – по онова време обичайна практика – като се използвал специален пулверизатор, който той нарекъл хидроконий. Всъщност старомоден пулверизатор, но той го патентовал и го продавал в комплект с еликсира. Двата продукта подпомогнали възстановяването на богатството на фамилията Пендъргаст, която по това време била в упадък. Доколкото си спомням, еликсирът се рекламирал като „приятен лек за милион оплаквания“, който може да „направи слабите силни, да успокои неврастениците и да парфюмира въздуха, който човек диша“. Обаче с нарастването на продажбите му плъзват слухове: лудост, самоубийства и мъчителна смърт от хронични заболявания. Самотни гласове като този на доктор Паджет се надигнали в протест, но били пренебрегнати. Някои лекари приписват на еликсира отровно въздействие. Обаче няма обществена реакция преди статията в списание „Колиър“, която разобличава сместа, че предизвиква пристрастяване като смъртоносно съчетание от хлороформ, кокаин, пагубни билки и други отровни съставки. Производството спира около 1905 година. По ирония една от последните жертви става съпругата на Езекия на име Констънс Ленг Пендъргаст, но известна сред членовете на фамилията като Кони.

В оръжейната настъпи смразяваща тишина. Пендъргаст отново се беше вторачил в нищото с празно изражение, а пръстите му продължаваха да барабанят леко по плота на масата. Марго наруши мълчанието.

— Една от вестникарските статии, на която попаднахме, споменаваше, че Паджет е обвинявал свободно продавано лекарство за заболяването на жена си. Когато направих изотопен анализ на костите й, получих някои анормални химически резултати.

Д’Агоста погледна Констънс.

— Значи според теб жената на Паджет е станала жертва на този патентован лек – еликсир, създаден и продаван от праотеца на Пендъргаст, и той я е убил, за да й спести болките и страданията?

— Това е моето предположение.

Пендъргаст стана от стола си. Всички погледи се извиха към него, обаче той просто приглади предницата на ризата си и седна обратно на стола, макар пръстите му да потреперваха леко.

Д’Агоста точно се готвеше да каже още нещо, но замълча. Връзката между всички тези събития бе започнала да се очертава от само себе си в главата му. Обаче тя беше толкова странна и ужасна, че не можа да се насили да я обмисли сериозно.

В този момент вратата на оръжейната се отвори и влезе госпожа Траск.

— Сър, търсят ви по телефона – съобщи тя на Пендъргаст.

— Помоли ги да оставят съобщение.

— Извинете, но е от Индио, Калифорния. Мъжът каза, че е спешно.

— О. – Пендъргаст стана и тръгна към вратата. Обаче преди да стигне до средата на помещението, се спря.

— Госпожице Грийн – каза той, обръщайки се към Марго, – онова, което обсъдихме тук, е крайно деликатно. Затова си мисля, че няма да сметнете за погрешно, ако ви помоля да не го разгласявате пред никого.

— Както казах, можете да разчитате на мен. А и вече на практика поискахте да се закълнем да пазим в тайна тази вечер.

Пендъргаст кимна.

— Да, да – потвърди той. – Точно така. – И след като спря за кратко очи на всеки от тримата, седнали около масата, последва госпожа Траск, излезе от помещението и затвори вратата след себе си.

31.

Когато по източна магистрала 10 наближиха град Индио, Д’Агоста погледна с любопитство през прозореца на автомобила на щатския отдел „Затвори“. Беше идвал в Калифорния само веднъж, когато беше на девет и родителите му го бяха довели да види „Дисниленд“. Имаше мимолетни спомени от палми, украсени със скулптури басейни, чисти, широки булеварди, окичени с пълни с цветя кашпи, Матерхорн и Мики Маус. Обаче това – задният двор на щата – беше истинско откровение. Всичко беше кафяво и изсъхнало, напечено като в ада, със странни храсти, закърнели дървета и голи хълмове. Не можеше да разбере как е възможно някой да живее в тази забравена от Бога пустиня.

Пендъргаст, който седеше до него на задната седалка, се размърда.

— Веднъж вече си се опитвал да накараш този тип да говори. Някакви нови идеи? – попита Д’Агоста.

— Научих нещо... ъъъ... ново от снощното обаждане по телефона. Обади ми се старшият надзирател на затвора в Индио. Изглежда нашият приятел в ареста се е разприказвал.

— Наистина? – Д’Агоста отново се загледа през прозореца. Напълно характерно за Пендъргаст – да крие това зрънце информация до последния момент. Но дали не бърка? По време на ранния полет агентът беше мълчалив и раздразнителен, което Д’Агоста отдаде на недостатъчния сън.

Калифорнийският щатски затвор в Индио беше дълга, ниска, мрачна сграда. Ако не бяха наблюдателните кули и трите реда стени с бодлива тел отгоре, които я опасваха, можеше да мине за няколко постройки на „Метро“, свързани помежду си. Пред стените стърчаха няколко групички тъжни палми с увиснали от безмилостното слънце листа. Влязоха през главната врата, прекараха ги през поредица контролни постове, докато накрая се озоваха пред официалния вход. Тук слязоха от колата. Д’Агоста запремигва на слънцето. Беше буден вече седем часа и фактът, че беше само девет часът калифорнийско време, беше доста объркващ.

Тъмнокос мъж със слабо телосложение ги чакаше зад вратата. Когато Пендъргаст влезе, мъжът протегна ръка.

— Специален агент, радвам се да ви видя отново.

— Господин Спандау, благодаря, че се свързахте с мен толкова бързо. – Пендъргаст се обърна, за да ги представи един на друг. – Джон Спандау, старши надзирател. А това е лейтенант Д’Агоста от Нюйоркската полиция.

— Лейтенант. – Спандау се здрависа и с него, после поеха надолу по коридора.

— Както споменах снощи по телефона – обясни Пендъргаст на Спандау, – затворникът е заподозрян и за неотдавнашно убийство в Ню Йорк, което лейтенантът разследва. – Той замълча, докато преминат поредния контролен пост. После добави:

— Лейтенантът би искал първи да го разпита.

— Чудесно. Казах ви, че говори, обаче в думите му няма много смисъл – отговори Спандау.

— Нещо друго за отбелязване?

— Станал е неспокоен. По цяла нощ обикаля килията си. Не се храни.

Въведоха Д’Агоста в типична стая за разпити. Пендъргаст и Спандау отидоха да заемат места в съседното помещение зад еднопосочното стъкло.

Д’Агоста остана прав. Няколко минути по-късно резето беше дръпнато и вратата се отвори. Влязоха двама надзиратели, а между тях мъж в затворнически гащеризон. На едната му китка имаше гипсова превръзка. Д’Агоста изчака надзирателите да го настанят на самотния стол от другата страна на масата, а сам седна до вратата.

Сега насочи вниманието си към мъжа. Беше добре сложен, а лицето му, разбира се, познато. Не приличаше на престъпник, но това не изненада особено лейтенанта, след като е имал куража да се представя за учен, и то толкова убедително, че бе успял да заблуди Марсала. За това се изискваше както интелигентност, така и самоувереност. Обаче външният му вид беше в странно противоречие с неговото изражение. Харизматичните черти, толкова добре познати от словесния портрет на Бономо, изглеждаха разкривени от някакъв тайнствен вътрешен диалог. Зачервените му очи оглеждаха помещението – вяло като на наркоман, без да се спират на мъжа срещу него. Окованите му в белезници ръце бяха скръстени в защитна поза на гърдите. Д’Агоста забеляза, че се полюшва леко напред-назад на стола.

— Аз съм лейтенант Д’Агоста от отдел „Убийства“ на Нюйоркската полиция – започна той, извади бележника и го сложи пред себе си. Вече му бяха прочели правата, така че нямаше нужда да минава през цялата процедура. – Този разпит се записва. Бихте ли казали името си за протокола?

Мъжът не отговори, продължавайки едва доловимо да се поклаща напред-назад. Сега очите му се стрелкаха насам-натам по-целенасочено, челото беше сбръчкано, сякаш търсеше нещо забравено – или може би загубено.

Д’Агоста се опита да привлече вниманието му:

— Извинете! Ало?

Очите на мъжа най-накрая се спряха на него.

— Бих искал да ви задам няколко въпроса за убийство, извършено преди две седмици в нюйоркския Музей по естествена история.

Мъжът го гледаше невъзмутимо, после отмести поглед.

— Кога бяхте за последен път в Ню Йорк?

— Лилиите – отговори мъжът. Гласът му беше изненадващо висок и музикален за толкова едър мъж.

— Какви лилии?

— Лилиите – повтори мъжът с глас, пълен с копнеж и болезнена мечтателност.

— Какво за тези лилии?

- Лилиите — натърти мъжът и очите му се стрелнаха обратно към лейтенанта, предизвиквайки удивлението му.

Луда работа.

— Името Джонатан Уолдрън познато ли ви е?

— Миризмата – каза мъжът, а копнежът в гласа му сякаш се беше засилил. – Прекрасната миризма – ароматът на лилии. Няма го. Сега... мирише ужасно. Отвратително.

Д’Агоста се вторачи в мъжа. Симулираше ли?

— Знаем, че сте си присвоили самоличността на професор Джонатан Уолдрън, за да си осигурите достъп до един скелет в Музея по естествена история. Работили сте с техника от Остеологическия отдел в музея на име Виктор Марсала.

Мъжът изведнъж замлъкна.

Д’Агоста се наклони към него, преплитайки пръсти.

— Ще мина направо на същността. Мисля, че вие сте убили Виктор Марсала.

Полюшването спря. Очите на мъжа се отместиха от лейтенанта.

— Всъщност знам, че вие сте го убили. И сега, когато вече разполагаме с вашето ДНК, ще потърсим съответствие с ДНК от местопрестъплението. И ще го намерим.

Мълчание.

— Какво направихте с бедрената кост, която откраднахте?

Мълчание.

— Знаете ли какво мисля? Мисля, че е най-добре да си намерите адвокат. И то бързо.

Мъжът беше застинал неподвижен като статуя. Д’Агоста си пое дълбоко дъх.

— Чуйте – започна той, усилвайки заплахата в гласа си, – затворен сте тук, защото сте нападнали федерален агент. И това не е най-лошото. Аз съм тук, защото Нюйоркската полиция ще поиска екстрадицията ви в прекрасния щат Ню Йорк за предумишлено убийство. Имаме очевидци. Имаме ви и на видеозапис. Ако не започнете да сътрудничите, ще се озовете в такива дълбоки лайна, че и с кран няма да може да ви измъкнат. Последна възможност.

Сега мъжът оглеждаше стаята за разпити така, сякаш напълно беше забравил присъствието на Д’Агоста.

Лейтенантът изпита силна умора. Мразеше такива разпити – с повтаряне на въпросите и магарешкото упорство на заподозрените. А този тип изглеждаше напълно мръднал. Беше сигурен, че това е техният човек. Сега трябваше просто да изградят случая и без признание.

Вратата се отвори и когато лейтенантът вдигна очи, видя черната фигура на Пендъргаст да стои на прага. Той направи жест, с който сякаш искаше да попита: Ще имаш ли нещо против да опитам аз?

Д’Агоста взе бележника си и стана. Разбира се — гласеше свиването на рамене в отговор, - разбий си главата.

Той отиде в съседната стая за наблюдение и седна до Спандау. Загледа как Пендъргаст се настанява удобно на един от столовете срещу заподозрения. Употреби сякаш безкрайно много време да си оправя вратовръзката, да закопчава копчетата на сакото, да оглежда маншетите на ризата, да оправя яката. Най-накрая се наклони, опря лакти на масата и положи длани на нея с опрени на издраскания плот връхчета на пръстите. За кратко пръстите барабаняха в нервен ритъм, после, когато успя да се съвземе, ги сви в дланите си. И когато Д’Агоста вече си мислеше, че ще се пръсне от натрупаното нетърпение, Пендъргаст заговори със своя мелодичен, любезен глас.

— В моя край се смята за непростима грубост да не наричаш човека с истинското му име – започна той. – Последния път, когато се срещнахме, вие не изглеждахте склонен да кажете това име. Име, което знам, че не е Уолдрън. Променихте ли решението си?

Мъжът го гледаше, но не отговори.

— Добре. Тъй като ненавиждам грубостта, ще ви дам име по мой избор. Ще ви наричам Немо, което на латински, както може би знаете, означава „никой“.

Това не предизвика никаква реакция.

— Господин Немо, не искам да прахосам толкова време за посещението си днес, колкото за предишното. Така че нека бъдем кратки. Готов ли сте да ми кажете кой ви нае?

Мълчание.

— Готов ли сте да ми кажете целта да бъдете нает или целта на странния капан?

Мълчание.

— Ако не желаете да предоставите имена, готов ли сте поне да ми кажете какъв беше очакваният резултат от цялата операция?

Мълчание.

Пендъргаст погледна театрално златния си часовник.

— От мен зависи дали ще бъдете съден в щатски или федерален съд. С избора си да говорите с мен или не, избирате и между остров Райкърс или затвора с максимална сигурност във Флорънс, Колорадо. Райкърс е адът на земята, а ЗМС „Флорънс“ е ад, какъвто и Данте не би могъл да си представи. – Той погледна мъжа с особена настойчивост. – Обзавеждането на килиите е излято от бетон. Душът е с таймер, който го пуска три пъти седмично в пет сутринта за точно три минути. От прозореца можеш да виждаш само бетон и небе. Имаш право на един час „упражнения“ в бетонна дупка. В ЗМС „Флорънс“ има хиляда и четиристотин стоманени врати с дистанционно управление и е заобиколен от сензори за натиск и множество шестметрови огради с бодлива тел отгоре. Там самото ви съществуване ще престане да съществува за аналите на историята. Ако не говорите с мен в момента, наистина ще се превърнете в „никой“.

Пендъргаст замълча. Мъжът се размърда на мястото си. Д’Агоста, който гледаше пред едностранното стъкло, вече се убеди напълно, че мъжът е луд. Никой със здрав разум не би могъл да устои на разпит с подобна насоченост.

— В ЗМС „Флорънс“ няма лилии – тихо добави Пендъргаст. Д’Агоста и Спандау се спогледаха учудено.

— Лилии – бавно каза мъжът, все едно опитваше вкуса на думата.

— Да. Хубаво цвете, не мислиш ли? С такъв деликатен, изискан аромат.

Мъжът се прегърби. Пендъргаст най-накрая беше привлякъл вниманието му.

— Обаче аромата вече го няма, нали?

Мъжът изглеждаше напрегнат. Поклати бавно глава наляво-надясно.

— Не, аз бъркам. Лилиите още са там, поне така казахте. Обаче нещо не е наред с тях.

— Смърдят – измърмори мъжът.

— Да – потвърди Пендъргаст с тон, представляващ странна смесица от съчувствие и подигравка. – Нищо не мирише по-гадно от гниещи цветя. Каква воня изпускат!

Пендъргаст неочаквано беше повишил тон.

— Излизай от носа ми! – изпищя мъжът.

— Не мога – отговори Пендъргаст, а тонът му рязко се беше снишил до шепот. – В килията си в ЗМС „Флорънс“ няма да имате лилии. Обаче вонята ще остане. И ще се усилва с гниенето. Докато не...

С изненадващ животински рев мъжът скочи от стола и се хвърли през масата към Пендъргаст. Ръцете в белезници бяха като ноктите на хищник, очите, разширени от смъртоносна ярост, а от устата му пръскаха слюнки и пяна, докато виеше. Агентът стана и се дръпна от линията на атаката с бързината на тореадор; двамата надзиратели пристъпиха напред с насочени електрошокове и откриха огън. Бяха нужни три изстрела с тазерите, за да го укротят. Накрая лежеше прострян на масата, потрепващ спазматично. Малки облачета дим се носеха нагоре към микрофона и осветлението на тавана. Пендъргаст стоеше отстрани и оглеждаше мъжа с безпристрастен поглед. След това се обърна и излезе от стаята за разпити.

Миг по-късно влезе в съседната стая за наблюдение, бръсвайки от рамото си мъхче, а по лицето му се изписа раздразнение.

— Е, Винсънт – каза той, – не виждам смисъл да оставаме повече тук. Как се казваше? Боя се, че на нашия приятел... му хлопа главата?

— Хлопа дъската.

— Благодаря. – После се обърна към Спандау. – Господин Спандау, благодаря още веднъж за неоценимата ви помощ. Моля да ми съобщите, ако това бълнуване свърши.

Спандау стисна протегнатата му ръка.

— Непременно.

***

Когато двамата излязоха от затвора, Пендъргаст извади мобилния си телефон и започна да набира.

— Притесних се, че ще се наложи да се върнем с късния полет в Ню Йорк – обясни той. – Обаче нашият приятел се оказа толкова неотзивчив, че можем да хванем и по-ранен полет. Ако нямаш нищо против, сега ще проверя. Днес повече нищо не можем да измъкнем от него, а може би никога няма да успеем.

Д’Агоста си пое дълбоко дъх.

— Би ли ми казал какво се случи току-що?

— Какво имаш предвид?

— Всички тези шантави въпроси. За цветя – лилии. Откъде знаеше, че ще реагира по този начин?

Пендъргаст спря да набира и отпусна телефона.

— Беше информирано предположение.

— Да, но как?

Мина известно време преди запитаният да отговори. Когато отговори, беше с доста приглушен глас.

— Защото, драги Винсънт, нашият затворник не е единственият, който напоследък започна да подушва цветя.

32.

Пендъргаст се вмъкна в музикалния салон на къщата на „Ривърсайд Драйв“ толкова внезапно, че удивената Констънс спря да музицира на клавесина. Тя прекъсна свиренето, за да може да го гледа, докато той отиде до шкафа и стовари върху него голяма купчина документи, взе една тумбеста чаша, сипа си щедра доза абсент, върху отвора на продупчената лъжица сложи бучка захар и сипа малко ледена вода от гарафата върху захарта. После взе документите и се насочи право към едно от кожените кресла.

— Не спирай заради мен – кратко каза Пендъргаст.

Изненадана от този рязък тон, Констънс поде отново сонатата от Скарлати[23]. Макар да го виждаше само с ъгълчето на окото си, усещаше, че нещо не е наред. Той отпи голяма глътка от абсента и трясна чашата върху плота. После повтори глътката и почти преполови питието. Единият му крак почукваше неравномерно по персийския килим в такт с музиката. Прелистваше листовете, които изглеждаха като сбирка от стари научни трактати, медицински списания и по-нови изрезки – преди да ги бутне настрана. При третата глътка от абсента Констънс спря да свири – композицията беше дяволски трудна и изискваше пълно съсредоточаване – и се обърна към него.

— Предполагам, че пътуването до Индио е било разочароващо – подхвърли тя.

Пендъргаст, който сега се беше вторачил в един от рамкираните ръкописи, кимна, без да я поглежда.

— Мъжът не проговори?

— Напротив, беше твърде многословен.

Констънс приглади предницата на полата си.

— И?

— Само безсмислици.

— И какво точно каза?

— Както вече казах – безсмислици.

Констънс скръсти ръце.

— Бих искала да знам какво точно е казал.

Пендъргаст се обърна към нея присвил светлите си очи.

— Тази вечер си много настоятелна.

Констънс чакаше.

— Мъжът говореше за цветя.

— Да не би случайно да е ставало думи за лилии?

След малко колебание:

— Да. Както вече казах, това са безсмислени глупости.

Констънс отново запази мълчание. Двамата останаха така няколко минути. Пендъргаст продължаваше да си играе с чашата, изпразни я, стана, отиде при помощната масичка и отново протегна ръка за бутилката абсент.

— Алойшъс – започна тя, – мъжът може да е говорил глупости, но те не са безсмислени.

Пендъргаст продължи да си приготвя второ питие, без да й обръща внимание.

— Има нещо, за което трябва да поговорим – става дума за нещо, изискващо дискретност.

— Добре, давай – отговори Пендъргаст, наливайки абсента в долната част на тумбестата чаша, преди да сложи отгоре пробитата лъжица.

— Къде е захарта? – измърмори той под нос.

— Проучвам фамилната ти история. По време на вчерашната среща в оръжейната стана дума за доктор Евънс Паджет. Чувал ли си това име?

Пендъргаст сложи бучката върху лъжицата и започна да излива върху нея ледената вода.

— Не си падам по драмите. Карай направо.

— Съпругата на доктор Паджет е била отровена от еликсира на твоя прапрапрадядо. Мъжът в затвора край Индио страда от същите симптоми като жената на Паджет, както и всички останали, които са взимали лека на Езекия.

Пендъргаст стисна чашата и отпи дълга глътка.

— Човекът, който, изглежда, е убил музейния техник от „Остеологията“ и те нападна, е откраднал бедрената кост на съпругата на Паджет. Защо? Може би защото работи за някого, който се опитва да реконструира еликсира, а в костта със сигурност има утайки.

— Не се ли разлагат?

— Не. Проучванията ми за еликсира са изчерпателни. Всички жертви говорят, че първо са усещали мирис на лилии – това е било част от търговската реклама на еликсира. Когато започват да го пият, миризмата е мимолетна, съпроводена с веселост и психическа приповдигнатост. С времето ставала постоянна и по-тежка. След допълнителни дози от еликсира миризмата вече била непоносима, сякаш е започнало гниене. Жертвата ставала раздразнителна, неспокойна, страдала от безсъние. Психическата приповдигнатост била изместена от тревога и маниакално поведение с периоди на внезапно равнодушие. На този етап допълнителните дози еликсир били безполезни. Всъщност те допринасяли единствено за увеличаване страданията на жертвата. Неконтролируемите пристъпи на ярост ставали обичайно явление, изпъстрени с периоди на летаргия. След това започвали болките: главоболие и ставни болки, до степен, че всяко движение било съпроводено с мъчителни страдания. Накрая... – Констънс се поколеба. – Накрая смъртта се явявала като избавление.

Докато тя разказваше, Пендъргаст остави чашата и започна да крачи напред-назад из салона.

— Много добре съзнавам злото, сторено от моя прародител.

— Има още нещо. Еликсирът е приеман под формата на пàри. Не са го взимали във вид на хапчета или капки. Трябвало е да се инхалира.

Пендъргаст продължаваше да крачи насам-натам.

— Сигурно можеш да си представиш какво значи това – заключи Констънс.

Пендъргаст отхвърли думите й с махване на ръка.

— За бога, Алойшъс, бил си отровен с този еликсир. И не само това, а очевидно с много концентрирана доза!

— Констънс, ставаш параноична.

— Започна ли да подушваш лилии?

— Има ги навсякъде.

— След вчерашната ни среща помолих Марго да направи едно допълнително проучване. Тя откри, че някой – без съмнение под фалшива самоличност – е правил проучвания за еликсира на Езекия в Нюйоркската обществена библиотека и Нюйоркското историческо общество.

Пендъргаст спря. Седна на креслото и взе чашата си. Облегна се и отпи бърза глътка, преди да я остави на масата.

— Прости откровеността ми, но някой си е отмъстил на теб заради прегрешенията на твоя прародител.

Пендъргаст сякаш не я чуваше. Той гаврътна остатъка от абсента и започна да си приготвя нова доза.

— Трябва ти помощ сега или ще свършиш като човека в Калифорния.

- Няма кой да ми помогне – каза Пендъргаст с неочаквана ярост, – ако не си помогна сам. И ще ти бъда благодарен, ако не се бъркаш в проучванията ми.

Констънс стана от столчето за пиано и пристъпи към него.

— Скъпи, Алойшъс, не много отдавна в тази стая ти ме нарече свой оракул. Позволи ми да играя тази роля. Разболяваш се. Вижда се с просто око. Ние можем да ти помогнем. Самозаблудата би била фатална.

— Самозаблуда? – Пендъргаст изригна див смях. – Няма никаква самозаблуда! Аз всъщност осъзнавам състоянието си. Нима мислиш, че не направих дори невъзможното в опит да оправя нещата? – Той сграбчи купчината листа и ги запрати в ъгъла на салона. – Щом моят прародител Езекия, чиято жена е умряла от неговия еликсир, не е успял да намери лек... как бих могъл аз да го направя? Обаче онова, което не мога да търпя, е твоята намеса. Вярно е, че те нарекох свой оракул. Но сега се превръщаш в мое бреме. Ти си жена с идея фикс, което показа толкова драматично, когато хвърли последния си любовник във вулкана Стромболи.

В Констънс настъпи промяна. Тялото й се скова. Пръстите й се свиха. Виолетовите й очи хвърляха искри. Въздухът около нея сякаш потъмня. Промяната беше толкова внезапна и с толкова скрита заплаха, че Пендъргаст, който тъкмо вдигаше чашата за още една глътка, се смая и ръката му неволно трепна, раз— плисквайки питието по дланта.

— Ако някой друг ми беше казал това, нямаше да доживее края на нощта – му каза тя с тих глас. След това се завъртя на токове и излезе от музикалния салон.

33.

— Господин лейтенант, търсят ви.

Питър Англър вдигна очи от купчината разпечатки, които лежаха на бюрото му, и погледна въпросително своя помощник сержант Слейд, който стоеше на прага.

— Кой?

— Блудният син – отговори Слейд с тънка усмивка, докато отстъпваше назад. Миг по-късно слабото аскетично тяло на специален агент Пендъргаст се появи в рамката на вратата.

Англър се справи добре в усилието си да скрие своята изненада. Без да каже нищо, покани Пендъргаст с жест да седне. Долови, че днес агентът изглежда различно; не беше съвсем сигурен на какво се дължи, но си помисли, че причината е в очите, които изглеждаха необичайно ярки на фона на едно обикновено бледо лице.

Той се облегна удобно, откъсвайки се от разпечатките. Достатъчно беше ухажвал агента, сега щеше да го остави да заговори пръв.

— Лейтенанте, исках да ви поздравя за вашето вдъхновено откритие – започна Пендъргаст. – Никога не би ми хрумнало да търся анаграма на името на моя син в списъците на пътниците от Бразилия. Типично за Олбън, да превърне и това в игра.

Разбира се, че не би ти хрумнало, помисли си Англър. Главата на Пендъргаст не работеше по този начин. Той се запита лениво дали пък Олбън не е бил по-интелигентен от баща си.

— Обхвана ме любопитство – продължи Пендъргаст – кога точно е кацнал Олбън в Ню Йорк?

— Четвърти юни – отговори Англър. – С полет на „Еър Бразил“ от Рио.

— Четвърти юни – повтори Пендъргаст сякаш на себе си. – Седмица преди да бъде убит. – Погледна към Англър. – Разбира се, след като открихте анаграмата, проверихте и по-раншни списъци?

— Естествено.

— Открихте ли нещо друго?

За миг Англър се изкуши да отговори уклончиво, за да нагости Пендъргаст с неговите собствени номера, но той не беше такова ченге.

— Още не. Разследването продължава. Броят на списъците, които трябва да се проверят, е огромен и не всички, особено тези на чуждите авиокомпании, са наред, както на човек му се иска.

— Разбирам. – Пендъргаст потъна в мисли за малко.

— Лейтенанте, искам да се извиня, че не бях... ъъъ... толкова отзивчив при предишните ни срещи, колкото може би трябваше да бъда. По онова време смятах, че мога да постигна по-голям напредък в разследването на убийството на моя син, ако движа случая сам.

С други думи, си ме сметнал за непохватен идиот, за каквито смяташ по-голямата част от колегите, помисли си Англър.

— Сбърках. С цел да поправя това, реших да изложа пред вас фактите до днес такива, каквито ги познавам.

Англър отговори с лек жест на ръката, обръщайки я с дланта нагоре, за да покани специалния агент да продължи. В сенките на задната част на кабинета сержант Слейд стоеше прав, както беше свикнал, и поглъщаше всичко чуто.

Пендъргаст накратко разказа на Англър историята на мината за тюркоази, засадата и връзката й с убийството на техника в Музея по естествена история. Англър слушаше с нарастваща изненада и раздразнение, дори яд заради всичко, което Пендъргаст беше скрил. Същевременно информацията можеше да се окаже много полезна. Щеше да отвори случая за нови посоки на разследването, разбира се, само ако можеше да се разчита на нея. Англър слушаше безстрастно, като внимаваше да не показва някаква реакция.

Пендъргаст свърши разказа си и замълча, като го гледаше, сякаш очакваше отговор, но лейтенантът продължаваше да мълчи.

След известно време мълчание Пендъргаст заговори отново:

— Лейтенанте, това е развитието на случая или по-точно случаите до днес. Предлагам ви информацията в дух на сътрудничество. Ако мога да ви помогна по някакъв друг начин, надявам се, че ще ми съобщите.

Едва сега Англър се размърда на мястото си.

— Благодаря, агент Пендъргаст, ще ви съобщим.

Пендъргаст кимна вежливо и излезе от кабинета.

Англър остана на мястото си, облегнат удобно, още малко. След това се обърна към Слейд и му махна да дойде. Сержант Слейд затвори вратата и седна на стола, който Пендъргаст току-що беше освободил.

Англър остана известно време загледан в Слейд. Той беше нисък, мургав и навъсен – един изключително проницателен съдник на човешката природа. Освен това беше най-циничният човек, когото Англър познаваше. И двете качества го правеха отличен съветник.

— Какво мислиш? – го попита накрая.

— Не мога да повярвам, че кучият син е скрил толкова неща от нас.

— Така е и защо е всичко това сега? Защо, след като направи всичко възможно да ми дава само откъслеци от информация, идва тук по собствена воля и споделя всичките си тайни?

— Има две възможности – отговори Слейд. – Първата – иска нещо.

— А втората?

— Не е споделил.

— Какво не е споделил?

— Всичките си тайни.

Англър се засмя.

— Сержанте, харесва ми начинът, по който работи главата ти. – После направи пауза. – Прекалено рязко. Това неочаквано извъртане на сто и осемдесет градуса. Това открито и очевидно дружелюбно предложение за сътрудничество. А и тази история с мината за тюркоази – капан и тайнствен нападател...

— Не ме разбирай погрешно – прекъсна го Слейд, после хвърли парченце карамел от сладък корен в устата си – винаги имаше пълен джоб от тях – а хартийката запрати в кошчето за боклук. – Вярвам на разказа му, колкото и невероятно да звучи. Въпросът е, че не казва всичко.

Англър сведе очи към бюрото си и се замисли за малко. След това вдигна отново очи и попита:

— И какво иска?

— Хвърля въдицата. Иска да научи какво сме открили за движението на сина му.

— Което означава, че още не знае всичко за него.

— А може и да знае и като се преструва, че проявява интерес, иска да ни прати в погрешна посока. – Слейд пусна крива усмивка, докато дъвчеше.

Англър се наведе, придърпа лист хартия и написа стенографски няколко бележки. Обичаше стенографския запис не само заради бързината, а и защото толкова отдавна беше изгубил популярност, че правеше бележките му сигурни като шифрованите. След като свърши, бутна листа настрана.

— Ще изпратя екип в Калифорния да провери тази мина и да разпита мъжа в затвора на Индио. Също така ще се обадя на Д’Агоста и ще поискам всичко, което има за случая в музея. Междувременно искам ти тихичко - тихичко — да изровиш всичко, което можеш да намериш за Пендъргаст. Цялата му история: досието му, арести и осъждания, похвали и порицания – всичко. Имаш неколцина приятели в Бюрото. Заведи ги да пийнете. Не пропускай слуховете. Искам да знам всичко за този човек.

Лицето на Слейд бавно се разтегна в усмивка. Това беше задача точно по негов вкус. Стана от мястото си, без да каже нещо, и излезе от кабинета.

Англър отново се облегна удобно, пъхна ръце зад главата си и се вторачи в тавана. Прехвърли наум цялото си досегашно вземане-даване с Пендъргаст: първата им среща тук в този кабинет, когато агентът прояви забележително нежелание за съдействие; аутопсията, по-късната среща в склада за доказателства, когато Пендъргаст перверзно не прояви никакъв или много малък интерес към разкриването на убиеца на сина си; и днес отново в този кабинет, когато внезапно се беше преобразил в олицетворение на прямотата. На Англър тази рязка промяна приличаше на често срещаната тема в много от гръцките митове, които познаваше толкова добре: предателството. Атрей и Тиест, Агамемнон и Клитемнестра. Сега, докато гледаше тавана, осъзна, че докато през изминалите седмици беше изпитвал съмнение и раздразнение към Пендъргаст, през това време у него бавно се бе развивало друго чувство към него: черна подозрителност.

34.

В сиво-кафява стая на последния етаж на американското консулство в Рио де Жанейро специалният агент Пендъргаст нервно крачеше насам-натам. Помещението беше малко и спартански обзаведено: бюро и няколко стола плюс задължителните снимки на президента, неговото вице и държавния секретар, спретнато подредени на една от стените. Климатикът хриптеше и потракваше, вграден в един от прозорците. Полетът от Ню Йорк и предхождащото го бързане да уреди всичко, което беше нужно, за да го осъществи, го бяха уморили. Затова от време на време спираше, подпираше се на облегалката на някой от столовете и си поемаше няколко пъти дълбоко дъх. След това продължаваше обиколките, като от време на време хвърляше поглед през единствения прозорец на стаята, който гледаше към хълм, покрит с безброй паянтови постройки. Покривите на почти всички бяха в едно и също бежово, но стените сияеха ярко в различни цветове на утринното слънце. Отвъд се простираха проблясващите вълни на залива Гуанабара, малко по-натам стърчеше Захарната глава.

Вратата се отвори и в стаята влязоха двама души. Първия разпозна като агент на ЦРУ от Сектор Y, облечен в ненабиващ се на очи сив костюм. Придружаваше го по-нисък, набит мъж с униформа, по която се виждаха множество еполети, значки и медали.

Агентът от ЦРУ не показа, че с Пендъргаст вече са се срещали. Той се запъти към него с протегната ръка.

— Аз съм Чарлз Смит, помощник на генералния консул, а това е полковник Азеведо от АБИН – Бразилската разузнавателна агенция.

Пендъргаст се здрависа и с двамата, след което всички седнаха. Пендъргаст не беше казал нищо за своите документи – очевидно нямаше нужда от препоръки. Забеляза как Смит хвърля око на компютърния екран, сякаш не беше много на ти с машината, и се запита от колко време човекът изпълнява тази задача под прикритие.

— Тъй като донякъде познавам вашето положение – продължи Смит, – помолих полковник Азеведо да се постави на наше разположение, с което той най-любезно се съгласи.

Пендъргаст кимна в знака на благодарност.

— Тук съм във връзка с операция „Горски пожар“.

— Разбира се – потвърди Смит. – Може би ще въведете полковник Азеведо в подробностите?

Пендъргаст се обърна към полковника:

— Целта на операция „Горски пожар“ беше с помощта на чуждестранни и домашни сили да се следи за появата на лице, което представлява интерес за Ленгли и за мен лично и което изчезна преди осемнайсет месеца в бразилската джунгла.

Азеведо кимна.

— Преди две седмици трупът на същото лице се озова пред входната ми врата в Ню Йорк. С това ми беше предадено послание. Тук съм, за да открия кой е изпратил посланието, защо е било изпратено и какво означава.

Азеведо изглеждаше изненадан, докато за Смит това не беше ново.

— Този човек е взел полет от Рио до Ню Йорк с фалшив паспорт, издаден от Бразилия на четвърти юни – продължи Пендъргаст. – Използвал е името Топенъс Ландбърг. Полковник, чували ли сте това име?

Мъжът даде знак, че не е.

— Трябва да проследя движенията му тук през последната година и половина. – Пендъргаст потърка с ръка челото си. – В издирването на това лице бяха инвестирани много човекочасове и секретни технологии. Въпреки това операция „Горски пожар“ не може да се похвали с никакви попадения. Нито едно. Как е възможно това? Как този човек е успял да се укрива тук, в Бразилия, и то в продължение на осемнайсет месеца или поне за времето, през което е бил тук?

Полковник Азеведо най-накрая заговори.

— Стават такива работи. – Въпреки мускулите на мъжа гласът му беше мек, почти нежен и той говореше съвършен английски с едва доловим акцент. – Ако приемем, че лицето е било в Бразилия, което е твърде възможно, предвид казаното от вас, има само две места, където е било възможно да се укрие – джунглата или... някоя от фавелите.

- Фавела? – повтори Пендъргаст.

— Да, сеньор Пендъргаст, предполагам, чували сте за тях. Те са един от нашите големи социални проблеми. Или по-скоро социални бичове. Укрепени гета, управлявани от наркотърговци, изолирани от останалата част на града. Крадат вода и ток от мрежите, имат си собствени закони, въвеждат собствена желязна дисциплина, защитават своите граници, убиват членове на съпернически банди, потискат живеещите там. Те са като малки корумпирани ленни владения, държави в държавата. Във фавелата няма полиция, няма охранителни камери. Човек, който има нужда, може да изчезне там вътре – и мнозина са го правили. Допреди няколко години около Рио имаше струпани безброй фавели. Обаче с наближаването на олимпийските игри правителството се задейства. БОПА – Полицейските спецчасти, и УПП – Умиротворителната полиция, започнаха да нахлуват във фавелите и една по една ги умиротворяват. Тази работа ще продължи, докато всички фавели не бъдат прочистени. – Азеведо направи пауза. – Всички без една, която нито военните, нито Умиротворителната полиция ще докоснат. Нарича се Cidade dos Anjos — Град на ангели.

— Защо се ползва със специално отношение?

Полковникът се усмихна мрачно.

— Това е най-голямата, най-буйна и най-силна от фавелите. Наркотърговците, които я ръководят, са безскрупулни и безстрашни. Нещо повече: по-миналата година нахлуха във военна база и си тръгнаха с хиляди оръжия и муниции. Картечници петдесети калибър, гранати, минохвъргачки, мини. Дори системи за изстрелване на ракети земя-въздух.

Пендъргаст се намръщи.

— Това е само още една причина мястото да се прочисти.

— Гледате на положението като външен човек. Фавелите воюват само една с друга, а не с цялата общност. Да се нахлуе сега в Града на ангелите би било твърде кърваво дело с големи загуби в жива сила от нашите военни и полицаи. Нито една друга фавела не би му отправила предизвикателство. С времето всички други фавели ще изчезнат. Защо тогава да се нарушава естественият ход на нещата? По-добре да имаш срещу себе си враг, когото познаваш, отколкото някой непознат.

— Човекът, от когото се интересуваме, изчезна в джунглата преди осемнайсет месеца – повтори Пендъргаст. – Аз обаче се съмнявам, че е останал дълго там.

— Е, тогава, господин Пендъргаст – каза агентът на ЦРУ, – изглежда имаме само един отговор как е успял господин Топенъс Ландбърг да остане невидим. – Тези думи бяха последвани от бледа усмивка.

Пендъргаст стана от стола си.

— Благодаря и на двама ви!

Полковник Азеведо го гледаше преценяващо.

— Господин Пендъргаст, боя се да предположа какъв ще бъде следващият ви ход?

— Моят дипломатически инструктаж ми забранява да ви придружавам – обяви агентът на ЦРУ.

Пендъргаст регистрира тези думи с просто кимване на глава, после се обърна към вратата.

— Ако беше някое друго място – каза полковникът, – щяхме де ви организираме военен ескорт. – Но не и ако влезете там. Единственото, което мога да ви предложа, е съвет: уредете делата си, преди да отидете там.

35.

Пендъргаст лежеше на леглото в апартамента си в хотел „Копакабана Палас“ напълно облечен.

Светлините бяха угасени и макар да беше едва обед, в помещението беше много тъмно. През затворените прозорци и спуснатите щори се промъкваше едва доловимият рев на прибоя от плажа Копакабана и шумът от автомобилите по булевард „Атлантик“.

Докато лежеше съвсем неподвижно, го заля вълна от почти парализиращи тръпки, които го разтърсваха с все по-нарастваща мощ. Той затвори плътно очи, сви ръце в юмруци, опитвайки се със сила да накара тази внезапна и неочаквана атака да мине. След няколко минути пристъпът започна да отслабва. Обаче не изчезна напълно.

— Ще го овладея – измърмори Пендъргаст под нос.

В началото, когато за пръв път забеляза симптомите, той се беше надявал, че ще намери начин да се справи. Когато не откри отговори в миналото, започна да проучва настоящето с надеждата да открие методите на своя мъчител. Колкото по-добре разбираше дяволската сложност на заговора да бъде отровен обаче, толкова по-често размишляваше върху историята на своя праотец Езекия и обречената му жена и все повече осъзнаваше, че подобна надежда е жестока самоизмама. Онова, което сега го крепеше, бе желанието да види това разследване – все по-вероятно неговото последно – доведено до края, и то докато все още разполагаше с време.

Насили мислите си да се върнат на тазсутрешната среща и думите на бразилския полковник. Има само две места, където Олбън би могъл да се скрие – джунглата... или фавелата.

В главата на Пендъргаст се появиха неканени други думи. Думите на сбогуване, които Олбън му беше казал онзи ден преди осемнайсет месеца, когато беше влязъл почти нагло бавно в бразилската джунгла: Пред мен лежи дълъг и плодоносен живот. Сега светът е в краката ми и обещавам, че ще бъде по-интересно място, докато съм в него.

Пендъргаст задържа картината на раздялата в съзнанието си, опитвайки се да си припомни всяка подробност до пълно интелектуално изтощение.

Разбира се, знаеше, че синът му е започнал тези осемнайсет месеца в бразилската джунгла – видя със собствените си очи как навлиза в непрекъснатата линия на дърветата. Както каза и на полковника обаче, беше също така сигурен, че Олбън не е останал там. Там нямаше достатъчно неща, които да го занимават, да го забавляват и най-важното – да му позволяват да планира своите заговори. Не се беше върнал в родния си град – Нова Годой – сега той беше в ръцете на бразилското правителство, управляван от нещо като военен съдия-изпълнител. Между другото там вече нищо не беше останало за Олбън: комплексът бе разрушен, неговите учени и войници, неговите млади водачи сега бяха мъртви, в затвора или рехабилитирани, пръснати във всички земни посоки. Не, колкото повече обмисляше нещата, толкова по-сигурен беше Пендъргаст, че по-скоро рано, отколкото късно, Олбън е излязъл от джунглата и се е промъкнал във фавелата.

За него тя щеше да е съвършеното място. Нито полиция, нито охранителни камери, нито наблюдение, нито агенти, които да го следят. Със своята будна интелигентност, криминален гений и манталитет на социопат, Олбън имаше какво да предложи на наркотърговците, които управляваха гетото. Това щеше да му осигури място и достатъчно време, за да разработи плановете си за бъдещето.

Пред мен лежи дълъг и плодоносен живот. Сега светът е в краката ми и обещавам, че ще бъде по-интересно място, докато съм в него.

Освен това Пендъргаст беше почти съвсем сигурен коя фавела бе избрал Олбън. За него винаги най-голямото и най-хубавото.

Обаче тези отговори предизвикваха други въпроси. Какво се бе случило с Олбън в Града на ангелите? Какво беше това странно пътуване, довело го до входната врата на баща му?

Боя се да предположа вашия следващ ход. Разбира се, той беше очевиден.

С потреперване Пендъргаст си пое няколко пъти дълбоко дъх. След това стана от леглото и стъпи на пода. Помещението около него се люлееше, а треперенето прерасна в болезнен мускулен спазъм, който бавно премина. Беше започнал да взима цяла шепа лекарства, които си бе предписал сам. Включително атропин, хелатори и глюкагон плюс болкоуспокояващи, за да го държат на крака по време на пристъпите, които започнаха да го тормозят все по-често. Обаче той стреляше слепешката в мрака и досега тези лекарства не му бяха помогнали особено.

Почувства как тялото му започва да се подготвя отново за спазъм, който щеше да попречи на онова, което беше замислил.

Изчака, докато спазъмът премине, и тръгна към бюрото, опряно в далечната стена. На него лежаха тоалетната му чанта и служебният му кобур, в който беше пъхнал своя „Лес Беър“ .45. До него се търкаляха няколко резервни пълнителя.

Седна на бюрото и извади оръжието от кобура. Нямаше затруднения до го внесе в Бразилия: на летище „Кенеди“ се беше свързал със Службата за безопасност на транспорта и следвайки стандартната процедура, си бе извадил разрешителни за носене на оръжие в няколко страни. Пистолетът не беше минавал през скенери или рентгени.

А и да беше, нямаше да има значение.

Пендъргаст се опита да потисне треперенето на ръцете си, вдига оръжието и с нокти издърпа малка гумена тапа. Наклони пистолета и внимателно плъзна от цевта върху масата миниатюрна спринцовка и няколко хиподермични игли. Сложи една от тях на спринцовката и я остави настрана.

След това насочи вниманието си към един от резервните пълнители. Извади най-горния патрон и с малки плоски клещи, които изрови от джоба на сакото си, внимателно измъкна куршума от гилзата. Взе от чекмеджето на бюрото лист хартия и го сложи на плота, внимателно обърна гилзата и изсипа съдържанието й върху хартията. Вместо барут от нея се посипа фин бял прах.

С опакото на ръката си Пендъргаст избута празната гилза и безполезния куршум настрана. Протегна се за тоалетната чанта, придърпа я и извади две флакончета с таблетки, продавани само с рецепта. В едното имаше полусинтетичен опиоид, използван като болкоуспокояващо, а в другото – релаксант за мускули. Пендъргаст извади по две таблетки от всяко флаконче, сложи ги върху листа хартия и използвайки лъжица от близката количка за обслужване по стаите, стри хапчетата на фин прах.

Сега върху листа имаше три малки купчинки. Пендъргаст грижливо ги смеси и загреба праха с лъжицата. От тоалетната чанта извади запалка, намести я под лъжицата и запали. Под въздействието на топлината прахът започна да потъмнява, да се пени и втечнява.

Пендъргаст пусна запалката на бюрото и хвана лъжицата с две ръце, защото още един болезнен спазъм разтърси тялото му. Изчака минутка, оставяйки токсичната смес да изстине. После натопи върха на иглата и напълни спринцовката.

Остави лъжицата да падне на бюрото с лек звън; най-трудната част беше свършила. Сега бръкна за последен път в тоалетната чантичка и извади парче ластик. Вдигна ръкава на ризата си и върза парчето гума на бицепса, сви ръка в юмрук и го стегна със зъби.

В сгъвката на лакътя се показа вена.

Задържайки края на гумата внимателно със зъби, вдигна спринцовката със свободната си ръка. Разпределяйки движенията си между спазмите, които разтърсваха крайниците му, вкара върха на иглата във вената. Почака малко и отвори уста, за да освободи ластика. Бавно и предпазливо избута буталото до долу.

Остави очите си да се затворят, спринцовката да стърчи от ръката и замря на мястото си няколко минути. После отново отвори очи, извади спринцовката и я остави настрана. Пое си предпазливо дъх като човек, който опитва температурата на водата.

Болката беше изчезнала, спазмите – също. Чувстваше се слаб и дезориентиран, но можеше да функционира.

Унесен като човек, току-що станал от сън, се изправи. Със затруднения си сложи кобура и накрая облече сакото. Извади значката от ФБР и служебната карта от джобовете си и ги заключи в стенния сейф, оставяйки у себе си само паспорта и портфейла. Огледа се за последен път и излезе от апартамента.

36.

Входът на Града на ангелите се намираше на тясно отклонение от улица в Северната зона на Рио. На пръв поглед фавелата по-надолу по улицата не изглеждаше твърде различна от съседния район Тижука. Състоеше се от сивкави бетонни кутии, високи три-четири етажа, струпани нагъсто в лабиринт от улички – почти средновековни в своите извивки и преплитания. Най-близките сгради бяха сиви, но по-нататък цветовете се променяха в зелено и червено-кафяво, докато гетото се катереше по стръмните склонове, простиращи се в северна посока, следвайки хилядите облачета пушек, които се вдигаха от готварските огньове и се рееха почти прозрачни под горещото слънце. Едва когато Пендъргаст забеляза двамата младежи, облегнати на празни бензинови варели, по шорти и джапанки, с преметнати на голите рамене автомати – постове, които проверяваха всички влизащи и излизащи – осъзна, че се намира на входа на една съвсем различна част от Рио де Жанейро.

Той се спря в пасажа, полюшвайки се едва забележимо. Лекарствата, които беше взел, повишиха издръжливостта му, но помрачаваха съзнанието му и забавяха рефлексите му. В неговото състояние щеше да е прекалено рисковано да опитва някаква маскировка. Пендъргаст знаеше само няколко думи на португалски и във всеки случай никога не би успял да се справи с жаргона – различен във всяка от фавелите. Ако наркотърговците и техните пазачи в Града на ангелите го сметнеха за ченге под прикритие, щяха да го убият веднага. Единствената възможност беше да няма никаква маскировка и да се набие на очи като глава на кол.

Той се приближи към младежите, които го наблюдаваха, без да помръдват, с присвити очи. Над главите им електрическите жици и тези на кабеларките пресичаха и кръстосваха улицата безброй пъти, хвърляйки я в постоянен полумрак, провиснали под собствената си тежест, подобни на заплашителен облак. В зловонната улица беше горещо като в пещ. Въздухът вонеше на отпадъци, кучешки изпражнения и парлив дим. Докато се приближаваше, младежите, без да се изправят от местата си, плъзнаха автоматите от раменете в ръцете си. Пендъргаст не направи опит да мине покрай тях, а се насочи към по-големия от двамата.

Момчето – сигурно не беше на повече от шестнайсет – огледа агента от главата до петите с любопитство, враждебност и презрение. Със своя черен костюм, бяла риза и копринена вратовръзка Пендъргаст приличаше на пришълец от друга планета в знойната жега.

— Къде отиваш, гринго? — попита момчето със заплашителен тон. Докато го правеше, другият младеж – по-малък и с бръсната глава – се изправи и небрежно насочи автомата към Пендъргаст.

— Моят син – отговори Пендъргаст.

Младежът се изкиска и размени поглед със своя другар. Без съмнение това беше нещо обичайно: баща да търси своя опак син. Младежът с бръснатата глава май беше привърженик на идеята Пендъргаст да бъде застрелян без допълнителни въпроси, но по-ниският, който, изглежда, беше началникът, отхвърли това хрумване. С цевта на автомата покани Пендъргаст да вдигне ръце. Агентът се подчини и гологлавият го претърси. Взе паспорта му, после портфейла. Малката сума пари в него беше взета и веднага поделена. Когато пазачът намери пистолета му, започна караница. По-ниският грабна .45-калибровото оръжие от гологлавия и започна да го размахва пред лицето на Пендъргаст, бълвайки ядни въпроси на португалски.

Агентът сви рамене.

— Моят син – повтори той.

Спорът продължи и скоро около тях се събра малка групичка любопитни зяпачи. Изглежда най-накрая гологлавият щеше да се наложи. Пендъргаст бръкна в тайния джоб на сакото си и извади бала банкноти – хиляда реала – и ги предложи на по-ниския младеж.

— Моят син – повтори той с тих, незаплашителен глас.

Младежът се вторачи в парите, но не ги взе.

Пендъргаст отново бръкна в джоба и извади още хиляда реала и ги добави към пачката, която държеше. Две хиляди реала – или хиляда долара – бяха много пари в общност като тази.

— Моля, пуснете ме да вляза – каза той, докато лекичко размахваше парите пред пазача.

С неочаквана гримаса младежът грабна парите.

— Боклук – промърмори той.

Това предизвика друг словесен изблик от бръснатия му другар, който очевидно предпочиташе просто да застрелят Пендъргаст и да приберат парите. Обаче по-ниският го накара да млъкне с поредица псувни. Върна паспорта и портфейла на агента, задържайки пистолета.

— Чупката – каза младежът, махвайки му пренебрежително с ръка, – кучи сине.

— Благодаря. – Докато Пендъргаст минаваше край импровизирания контролен пост, видя с ъгъла на окото си как младежът с обръснатата глава се отдалечи от групата и изчезна в една задна уличка.

Пендъргаст закрачи нагоре по централната улица на фавелата, която бързо се раздели на объркващ лабиринт от все по-тесни улички, които се пресичаха и преплитаха, извиваха се чудато и от време на време най-неочаквано се оказваха запушени. Докато минаваше, хората мълчаливо го оглеждаха – някои с любопитство, други подозрително. От време на време се спираше, за да попита някого:

— Моят син? – Но това се посрещаше с рязко и безмълвно поклащане на глава и бързо отминаване, сякаш бягаха от безсмислиците на някой луд.

Опитвайки се да преодолее замъглеността, причинена от лекарствата, Пендъргаст попиваше всичко наоколо. Трябваше да разбере. Уличките бяха сравнително чисти, макар по тях от време на време да се срещаха кокошки и измършавели бездомни кучета. Не видя оръжия, като се изключат тези на двамата пазачи, нито открито продавани наркотици или някакви други криминални прояви. Сякаш в гетото цареше по-голям порядък, отколкото в града отвъд неговите граници. Сградите бяха украсени с диво многообразие от шарени плакати и обяви, много от които се бяха отлепили и потрепваха на вятъра. Шумът беше оглушителен. От прозорците се лееше бразилска музика, разговори или шумни караници. И от време на време по някоя ядна псувня. Въздухът миришеше силно на пържено месо.

От време на време го подминаваха мотопеди и ръждиви велосипеди. Почти не се виждаха автомобили. На всяко кръстовище имаше поне по един барзинъо – ъглов бар с мърляви пластмасови маси, в който дузина мъже седяха пред древен телевизор с бутилки бира „Скол“ в ръка, за да гледат неизбежната футболна среща. Гласовете им се чуваха от всички посоки, когато някой отбележеше гол.

Пендъргаст спря, съвзе се, доколкото можа, след това тръгна по планинския склон, върху който беше разпръснат Градът на ангелите. Докато изкачваше виещите се улици, видът на сградите се измени. Триетажните бетонни кутии отстъпиха място на бараки и невероятно разнебитени коптори от летви и клони, вързани с тел и покрити, ако изобщо имаха покрив, с гофрирана ламарина. Появиха се боклуци, разхвърляни наоколо, а въздухът се изпълни с вонята на скапано месо и гнили картофи. Съседните сгради се подпираха една на друга, очевидно за да не паднат. Навсякъде по пресичащите се във всички посоки въжета висеше пране, което едва помръдваше в потискащата горещина. Докато минаваше край футболно игрище, направено на празен парцел, Пендъргаст успя да различи далече под краката си очертанията на високите блокове в Северната зона на Рио. Те бяха на километър и половина-два от тук, но от неговия наблюдателен пост бяха сякаш на хиляди.

С нарастването на наклона, заобикалящият го терен се превърна в удивителна бъркотия от тераси, разнебитени обществени стълбища от лошо положен бетон с халтави дървени перила и тесни задни улички. Мръсни деца го гледаха иззад бодлива тел и строшени дъски. Тук музиката беше по-малко, виковете и животът – също. Тежкият въздух беше заразен от бедност и отчаяние. Отвсякъде стърчаха вързани една за друга постройки. Всяка със собствена височина и наклон, с очевидно пренебрежение към заобикалящите я сгради: триизмерен лабиринт от задни улички, пасажи и общи площи, малки площади. Въпреки това Пендъргаст продължаваше да мълви на всички, край които минаваше, все същия трогателен призив:

— Моят син! Моля! Моят син!

Когато мина край малка, мрачна тапицерска работилница, един очукан пикап „Тойота Хилукс“ с кабина за четирима спря пред него със скърцащи гуми. Пикапът беше само малко по-тесен от уличката и на практика му прегради пътя. Шофьорът остана на мястото си, но от другите три врати изскочиха трима млади мъже с камуфлажни панталони и яркоцветни тениски с яка. Всички бяха въоръжени с АR-15 и цевите им бяха насочени срещу Пендъргаст.

Един от мъжете пристъпи към него, другите останаха по местата си.

— Спри! – нареди той.

Пендъргаст се закова на място. Настъпи напрегнат момент на неизвестност. Пендъргаст пристъпи и един от мъжете го спря с приклада си. Другите двама се приближиха и насочиха оръжията си в главата му.

— Ръцете на колата! – изрева първият от мъжете и завъртя Пендъргаст, преди да го бутне към пикапа. Докато другите двама го прикриваха, той набързо го претърси за оръжия. След това отвори най-близката врата на тойотата.

— Качвай се – изкомандва грубо.

Когато Пендъргаст остана на място, премигвайки на яркото слънце, мъжът го хвана за раменете и го запрати на задната седалка. Другите двама го последваха – по един от всяка страна, все още с насочени оръжия. Първият мъж се настани на пътническата седалка отпред, шофьорът включи на скорост и те се понесоха надолу по мръсната улица. Гумите вдигнаха облак прах, който напълно скри колата.

37.

Едно от дежурните ченгета надникна в кабинета на Д’Агоста.

— Шефе? Някой те търси по телефона на първа. Мъж на име Спандау.

— Не може ли да каже на теб? Точно съм се захванал с нещо.

— Каза, че е важно.

Д’Агоста погледна към сержант Слейд, който се бе настанил на стола за посетители. Ако не друго, беше благодарен за прекъсването. Слейд, момчето за всичко на Англър, се бе отбил, за да послужи за връзка между техните два случая: убийството в музея и пред входната врата на Пендъргаст. Д’Агоста не беше сигурен колко знае Англър за общото между двата случая... той държеше картите си плътно пред гърдите. Слейд също. Но искаха копия от всички документи по разследването, и то веднага. Д’Агоста не харесваше Слейд и причината не беше само в отвратителния карамел от сладък корен, който непрекъснато смучеше. По някаква причина му приличаше на училищен подмазвач, който, щом види нещо, донася на учителя, за да спечели благоразположението му. Д’Агоста знаеше, че освен това Слейд е умен и изобретателен, а това само влошаваше нещата.

Д’Агоста вдигна слушалката.

— Извинявай, но трябва да се обадя. Може да ми отнеме малко време. Ще ти звънна по-късно.

Слейд изгледа и него, и дежурното ченге, после стана и кимна.

— Няма проблем. – Той излезе от кабинета, оставяйки след себе си аромата на сладък корен.

Д’Агоста го изчака да излезе и вдигна слушалката до ухото си.

— Какво става? Да не би нашият приятел да си е събрал ума?

— Не съвсем – чу се деловият глас на Спандау в слушалката.

— Тогава какъв е проблемът?

— Мъртъв е.

— Мъртъв? Как така? Искам да кажа, човекът изглеждаше болен, но не чак толкова.

— Един от надзирателите го е намерил в килията му преди по-малко от половин час. Мъртъв. Самоубийство.

Самоубийство? Този случай беше направо плашещ.

— Божичко, не мога да повярвам. – Безсилието придаде на тона му острота, каквато не беше търсил. – Не беше ли под наблюдение за потенциални самоубийци?

— Беше. Пълната програма: тапицирана килия, кожени каишки, проверки на петнайсет минути. След последната проверка се измъква от каишките – при това успява да си счупи ключицата, отхапва големия пръст на левия си крак и... се задушава с него.

За миг Д’Агоста замълча потресен.

— Опитах се да се свържа с агент Пендъргаст – продължи Спандау. – Когато не успях, ви звъннах.

Това беше вярно: Пендъргаст отново беше изчезнал. Вбесяващо, но лейтенантът нямаше да мисли сега за това.

— Добре. Имаше ли някакви проблясъци на здрав разум?

— Тъкмо напротив. След като си тръгнахте, изчезна и последната частица разум, която имаше. Не спираше да бълнува, повтаряйки непрекъснато едни и същи неща.

— Какви неща?

— Чухте някои от тях. Продължи да дрънка за някаква миризма – на гниещи цветя. Спря да спи, ден и нощ вдигаше врява. Оплакваше се и от болки, но не на определено място. Изглежда го е боляло цялото тяло. След като си тръгнахте, болките се усилиха. Затворническият лекар проведе няколко теста, предписа му лекарства, но нищо не помагаше. Не можаха да му поставят диагноза. През последните двайсет и четири часа положението му се влоши. Не спираше да вдига врява, да стене, да плаче. Точно подготвях нужното, за да бъде прехвърлен в общинската болница, когато научих за смъртта му.

Д’Агоста си пое дълбоко дъх и бавно издиша.

— Аутопсията е планирана за по-късно днес. Веднага щом получа доклада, ще ви го пратя. Има ли нещо друго, което бих могъл да направя за вас?

— Ако се сетя нещо, ще ви се обадя. – И изрази закъсняла благодарност, защото просто късно се сети. – Благодаря.

— Съжалявам, че нямах по-добри вести за вас. – Линията прекъсна.

Д’Агоста се облегна удобно. Докато го правеше, погледът му се местеше бавно и спря на купчината документи, която покриваше бюрото му. Всички трябваше да се копират за Слейд.

Няма що. Страхотно.

38.

С надут клаксон тойотата си пробиваше път по лъкатушещите улички на гетото като слон в захарна тръстика. Уличните търговци нямаха друг избор, освен да влязат в сградите, пред които бяха разтворили сергиите си. Пешеходците и велосипедистите също се пръскаха в страничните улички или се вмъкваха в най-близкия ход. Външните огледала на пикапа неведнъж се триеха в стените на къщите по улицата. Отвлеклите Пендъргаст мъже не продумваха, но непрекъснато го държаха под прицела на своите АR-15.

Колата не спираше да се изкачва по стръмната улица с остри завои, покрай постройките, прострели се по склоновете на хълма подобно на разноцветна плесен.

Най-накрая спряха пред малък двор в най-високата точка на фавелата. Друг въоръжен мъж дръпна импровизираната врата от желязна верига и тойотата влезе в малкия паркинг. Четиримата мъже слязоха от нея. Единият подкани с цевта на оръжието си Пендъргаст да направи същото.

Агентът се подчини и запримигва под силното слънце. Сякаш безкрайният грозд от бараки, коптори и импровизирани къщи се простираше надолу по хълма, докато накрая отстъпваха на по-подредените улици на истинския Рио и бляскавите лазурни води на залива Гуанабара отвъд него.

В двора имаше три сгради с еднакви функции, които се различаваха от останалите в гетото само по по-добрата поддръжка. Няколко големи назъбени дупки в централната сграда бяха закърпени с цимент и боядисани наново. В двора стоеше бучащ генератор. Над главите им се простираха разноцветни кабели, закрепени за различни точки на покрива. Двама от мъжете махнаха на Пендъргаст да влезе в централната сграда.

Вътрешността беше тъмна, хладна и спартанска. С цевите на автоматичните си оръжия пазачите го бутнаха по един застлан с керамични плочки коридор, след това нагоре по стълбището до втория етаж и накрая в голямо помещение, което приличаше на офис. Подобно на останалата част от къщата, то приличаше на монашеска килия. Вътре имаше бюро от неопределимо дърво, заобиколено от още пазачи с АR-15, както и от няколко дървени стола. На една от боядисаните стени от сгурбетонни блокчета висеше разпятие, а на другата бе окачен голям плосък телевизор, включен на някакъв мач, но с намален звук.

Зад бюрото седеше мъж, може би на около трийсет години. Кожата му беше смугла, косата вълниста и непокорна, а брадата – поне на три дни. Носеше шорти, каки фланелка и чифт от неизменните джапанки. На врата му висеше дебел платинен ланец, а на едната китка тежеше златен „Ролекс“. Въпреки младостта и небрежното си облекло мъжът излъчваше увереност и авторитет. Когато Пендъргаст влезе, той го загледа с блестящи черни очи. После отпи голяма глътка бира с марка „Бохемия“, която стоеше на бюрото му. Обърна се към похитителите на агента и заговори с тях на португалски. Единият от тях отново пребърка Пендъргаст, извади портфейла и паспорта и ги сложи на бюрото.

Мъжът ги погледна, но не си направи труда да ги разгледа.

— Паспорт – смръщи се той. – И това е всичко?

— Да.

Претърсиха го отново, но този път по-грижливо. Намериха остатъка от пачката реали и я сложиха на бюрото. Обаче щом свършиха, Пендъргаст посочи с брадичка нещо в подгъва на сакото, което бяха пропуснали.

Претърсиха го отново и напипаха парче сгъната хартия. С ругатня един от тях отвори сгъваемия си нож и сряза подгъва, за да извади снимката. Беше направена след смъртта на Олбън, но леко ретуширана, за да прилича повече на жив. Разтвориха листа и го оставиха на бюрото до портфейла и паспорта.

Когато мъжът видя снимката, цялото му изражение се промени: от раздразнение и скука в изненада и шок. Той я грабна и се вторачи в нея.

— Моят син – повтори Пендъргаст на португалски.

Сега мъжът се втренчи в него, после отново в снимката и пак в него с изпитателен поглед. Вдигна и другите предмети: първо паспорта, след това портфейла и внимателно огледа всеки от тях. След това се обърна към един от пазачите.

— Застани пред вратата – нареди той. – Не пускай никого.

Пазачът отиде до вратата на офиса, затвори и я заключи, заставайки пред нея с готово за стрелба оръжие.

Мъжът зад бюрото отново насочи поглед към Пендъргаст.

— Значи – започна той на добър английски, макар и с акцент – вие сте мъжът, който безстрашно влезе в Града на ангелите с пистолет и облекло на погребален агент и обикаляше наоколо, казвайки на всеки, че търси сина си?

Пендъргаст не отговори, продължавайки просто да стои пред бюрото и лекичко да се полюшва.

— Удивен съм, че сте оцелели. Може би защото идването ви тук е пълна лудост и са решили, че сте безвреден. Сега – той почука с върха на пръста си по снимката – става ясно, че сте всичко друго, но не и безвреден.

Мъжът взе паспорта и снимката, после се изправи. Сега се видя, че под колана на шортите му е пъхнат голям автоматичен пистолет. Заобиколи бюрото и застана точно пред Пендъргаст.

— Не изглеждаш добре, друже – отбеляза, очевидно забелязал бледността на Пендъргаст и капките пот по челото му. Погледна отново снимката. – Въпреки това приликата е забележителна – каза той повече на себе си, отколкото на някого от хората в помещението.

Известно време мина в мълчание.

— Кога за последен път видяхте сина си? – попита смуглият.

— Преди две седмици – отговори Пендъргаст.

— Къде?

— Мъртъв пред входната ми врата.

За миг лицето на мъжа се изкриви от шок или болка, а може би и двете. Мина още минута в мълчание, преди отново да заговори:

— Тогава защо сте тук?

Пауза.

— Да разбера кой го уби.

Мъжът кимна. Това беше мотив, който можеше да разбере.

— Затова ли вървяхте из фавелата и питахте всички за него?

Пендъргаст прокара ръка по челото си. Действието на лекарствата бе започнало да отслабва и болката се връщаше.

— Да. Трябва да... науча какво е правил тук.

Помещението отново потъна в мълчание. Най-накрая мъжът въздъхна.

— Мамка му – промърмори той.

Пендъргаст запази мълчание.

— И ще искате да си отмъстите на убийците?

— Само търся информация. Какво ще стане след това... още не знам.

Мъжът обмисля чутото известно време, после посочи столовете.

— Моля, седнете.

Пендъргаст се отпусна на най-близкия от тях.

— Казвам се Фабио – представи се мъжът. – Когато моите съгледвачи ми съобщиха, че чужд човек е дошъл в моя град и говори за сина си, не обърнах внимание. Когато ми го описаха обаче: висок, с ръце като нервни бели паяци, кожа, бяла като мрамор, и очи като сребърни миди – трябваше да се замисля. Но как можех да бъда сигурен? Извинете ме за начина, по който бяхте доведен тук, но... – Той сви рамене. След това загледа Пендъргаст настойчиво. – Онова, което казахте, истина ли е? Трудно е да се повярва, че човек като него може да бъде убит.

Агентът кимна.

— Значи се е случило онова, от което се страхуваше – каза Фабио.

Пендъргаст го погледна. Знаеше, че бразилските наркобарони се обличат точно така, че така живеят и така се въоръжават. Напъна се да си спомни думите на полковник Азеведо: „Градът на ангелите е най-голямата, най-яростната и най-силната от фавелите. Наркобароните, които я ръководят, са не само безскрупулни, но и безстрашни“.

— Единственото, което искам, е информация.

— Ще я получите. Всъщност мое задължение е да ви я дам. Ще ви разкажа историята. Историята на вашия син Олбън.

39.

След като се върна на мястото си зад бюрото, Фабио допи бутилката „Бохемия“ и я бутна настрана. Тя веднага бе заменена с нова. Вдигна снимката от плота на бюрото, докосвайки я с върховете на пръстите си с жест, който наподобяваше милувка. После я остави отново на бюрото и погледна Пендъргаст.

Той кимна.

— Преди да умре, кога го видяхте за последен път жив?

— Преди осемнайсет месеца в Нова Годой. Изчезна в джунглата.

— Тогава ще започна разказа си от тази точка. Вашият син Олбън живя с малко индианско племе дълбоко в амазонската тропическа гора. За него това беше трудно време, което прекара във възстановяване и как му казвахте... Прегрупиране. Имаше планове за себе си и за света. И планове за вас, друже.

Не му отне много време, за да разбере, че не може да осъществи плановете си по средата на джунглата. Дойде в Рио и бързо потъна в нашата фавела. Това не му беше трудно. Знаете добре, господине, както и аз, че беше майстор на маскировката и заблудата. Освен това говореше съвършен португалски плюс няколко диалекта. В Рио има стотици фавели и той направи добър избор. Гетото е идеалното място да намериш убежище, без да се страхуваш, че ще бъдеш открит.

— Градът на ангелите – кимна Пендъргаст.

Фабио се усмихна.

— Точно така, друже. Тогава беше различно място. Той уби тук човек – самотник, и открадна дома и самоличността му. Превърна се в бразилски гражданин на име Адлер, на двайсет и една, и с лекота се вписа в живота на фавелата.

— Да, типично за Олбън.

За миг очите на Фабио блеснаха.

— Не го съдете, драги, докато не чуете историята му. Особено ако не сте живели на място като това. – И той направи жест, с който сякаш обхващаше цялото гето. – Зае се с внос-износ, което му осигуряваше повод да пътува по света.

Мъжът отвинти капачката на бирената бутилка и отпи глътка.

— По това време Градът на ангелите се управляваше от гангстер, известен като О Пуньо – Юмрука, и неговата шайка. Беше получил прякора си заради твърде бруталния и интимен начин, по който убиваше своите врагове. Олбън-Адлер не беше впечатлен от Юмрука и неговата банда. Техният неорганизиран начин за вършене на работа беше пълна противоположност на възпитаното у него чувство за ред. Възпитано едва ли не от самото му раждане, нали, господине? – И той се усмихна многозначително на Пендъргаст. – Адлер се забавляваше да обмисля колко много по-добре би управлявал фавелата, макар да имаше много по-належащи неща наум. Тогава всичко се промени.

Фабио замълча. Пендъргаст почувства, че мъжът го чака да каже нещо.

— Изглежда знаете много за моя син – отбеляза той.

— Той беше мой... приятел.

Пендъргаст запази безизразно лице, когато чу това.

— Олбън срещна едно момиче – дъщеря на норвежки дипломат. Казваше се Даника Егланд, но беше известна на всички като Ангела на фавелата.

— Ангела на фавелата – повтори Пендъргаст.

— Спечели си прякора със смелото влизане тук, за да раздава лекарства, пари и храна и да пропагандира образование и независимост сред потиснатите. Разбира се, водачите на фавелата й нямаха доверие. Обаче трябваше да се примирят заради нейната огромна популярност сред обитателите и нейния баща дипломат. Даника направи силно впечатление на Адлер. Тя притежаваше самоувереност, смелост и красота, която беше много... много... – Накрая Фабио размаха ръце пред лицето на Пендъргаст.

— Нордическа – помогна му той.

— Това е думата. По това време обаче, както вече казах, Адлер беше зает с други неща. Прекарваше много време в проучване.

— Проучване на какво?

— Не знам. Обаче документите, които четеше, бяха стари. Научни, химически формули. След това замина за Америка.

— Кога беше това? – попита агентът.

— Миналата година.

— Защо замина?

За първи път увереният поглед на Фабио помръкна.

— Не ви се говори за това. Казахте, че Олбън имал планове. Тези планове са били за мен. Отмъщение, нали?

Фабио не отговори.

— Вече няма смисъл да го отричате. Той е планирал да ме убие.

— Господине, не знам подробностите. Но, да, зная, че имаше нещо общо с това... може би не просто да ви убие, а нещо по-лошо. Но той не обичаше да разкрива картите си.

В тишината, която настъпи, се чу металическо щракане. Един от охраната си играеше със своя автомат.

Фабио заговори отново:

— Когато Адлер се върна, беше различен. Сякаш някакво бреме беше паднало от плещите му и той насочи вниманието си към две неща: да стане водач на фавелата и Даника Егланд. Тя беше по-голяма от него – на двайсет и пет. Той й се възхищаваше и беше привлечен от нея, а тя от него. – Фабио сви рамене. – Кой може да каже как се случват тези неща? Един ден двамата осъзнаха, че са влюбени.

Когато чу последната дума, Пендъргаст издиша шумно през носа си и това прозвуча като насмешка.

— Бащата на момичето знаеше за нейната работа в гетото и не я одобряваше. Страхуваше се за живота й. Тя скри любовната си връзка от семейството. Първо не искаше да се премести при Адлер, но прекарваше много нощи с него далеч от голямата къща на баща си в затворен комплекс. По това време Адлер научи, че Даника е бременна.

— Бременна – повтори Пендъргаст тихо.

— Ожениха се тайно. Адлер си беше втълпил, че трябва да поеме управлението на фавелата. Вярваше, че под негово ръководство тя може да се превърне в нещо различно от дезорганизираното гето, което беше. Смяташе, че може да я преобрази в нещо стройно, организирано и резултатно.

— Изобщо не съм изненадан – кимна Пендъргаст. – Фавелата е идеалното място, където да организира и стартира своя план за господство. Заместител на онова, което беше разрушено в Нова Годой. Държава в държавата начело с него като водач.

Очите на Фабио отново проблеснаха.

— Господине, не се преструвам, че зная какво е било в главата му по това време. Всичко, което мога да ви кажа, е, че за много кратко време беше съставил план за преврат в Града на ангелите. Обаче някой предаде неговия план на Юмрука и шайката му. Юмрука знаеше, че Ангела на фавелата е жена и любима на Адлер, и реши да действа. Една нощ той и хората му заобиколиха къщата на сина ви и я подпалиха. Изгоря до основи. По случайност Адлер не си беше вкъщи... но жена му и нероденото им дете умряха в пламъците.

В настъпилото мълчание Пендъргаст чакаше да чуе края на разказа, налагайки си да не обръща внимание на болката. Жената на Олбън и детето му изгорени живи...

— Не бях виждал толкова обхванат от жажда за кръв човек. Обаче безмълвно и вътрешно, защото отвън не му личеше какво се беше случило. Само че аз познавах Адлер и знаех, че цялото му същество е устремено към отмъщението. Отиде в укрепената къща на Юмрука. Тежко въоръжен, но сам. Бях сигурен, че ще умре. Но там спретна такава оргия на насилието, за каквато нито бях чувал, нито съм си представял, че може да има. Уби Юмрука и всички членове на шайката му. За една нощ собственоръчно изби всички главатари на фавелата. От парцела на Юмрука кръвта се стичаше по канавките с километри надолу по хълма. Беше нощ, която фавелата никога няма да забрави.

— Естествено – вметна Пендъргаст, – искал е да моделира фавелата в нещо безкрайно по-голямо и безкрайно по-лошо, отколкото вече е била.

По лицето на Фабио се изписа изненада.

— Не, не, изобщо не разбирате. Тъкмо исках да ви кажа. След като убиха жена му и детето, нещо у него се промени. Не мога да кажа, че аз самият го разбирам. Нещо вътре в него се промени.

Явно недоверието на Пендъргаст беше толкова очевидно, защото Фабио продължи много сериозен.

— Мисля, че причината за неговата промяна бе в добротата на неговата жена и в бруталния начин, по който си отиде. Внезапно осъзна кое в света е добро и кое – зло.

— Да бе – саркастично подметна агентът.

Фабио стана от мястото си.

— Истина е, друже! И доказателствата за това са наоколо. Да, Адлер пое контрола върху Града на ангелите. Обаче го промени. Към по-добро! Жестокостта, наркотиците, глада, тиранията на бандите вече ги няма! Разбира се, на вас обстановката ви се струва бедна. Разбира се, имаме оръжия. Всякакви. Все още се налага да се защитаваме от този бесен и безразличен свят – от банди съперници, военните, корумпираните политици, които харчат милиарди за строителството на футболни и олимпийски стадиони, докато хората умират от глад. В Града на ангелите няма много насилие. Ние сме на път да се променим. Ние... – Фабио потърси нужната дума. – Ние се грижим за нашите хора. Ние им даваме възможност. Да, тези думи използваше Олбън. Тук хората могат да живеят свободни от корупцията, престъпността, данъците и полицейското насилие, които са бреме за останалата част от Рио. Още имаме проблеми, но благодарение на Адлер нещата вървят към подобрение.

Пендъргаст почувства как силата на волята му отслабва. Главата му внезапно олекна, а болката се впи в костите му. Той си пое дълбоко дъх и попита:

— Откъде знаете всичко това?

— Защото бях помощник на вашия син в новия Град на ангелите. Бях неговата дясна ръка. Познавах го по-добре от всички, може би с изключение на Даника.

— А защо ми разказахте тази история?

Фабио седна на мястото си и се поколеба за миг, преди да отговори.

— Казах ви, господине, че е мой дълг. Преди три седмици Адлер отново напусна фавелата. Каза ми, че отива в Швейцария, а оттам в Ню Йорк.

— Швейцария? – попита Пендъргаст, внезапно разтревожен.

— След смъртта на Даника Олбън-Адлер ме накара да обещая, че ако се случи нещо с него, ще намеря баща му и ще му разкажа за неговото изкупление.

— Изкупление! – повтори Пендъргаст.

Фабио продължи:

— Но така и не успя да се превъзмогне и да ми каже вашето име, нито ми обясни как бих могъл да се свържа с вас. Няма го от три седмици... нищо не се чу. А сега идвате вие и ми казвате, че е мъртъв. – Фабио отпи още една голяма глътка от бирата. – Разказах ви историята, която той искаше да ви разкажа. Изпълних дълга си.

Настъпи дълго мълчание, което никой от двамата мъже не наруши. Най-накрая Фабио въздъхна:

— Вие не ми вярвате.

— Къщата на Олбън, онази която изгоря, какъв е нейният адрес?

— Улица „Параноа“ трийсет и едно.

— Ще накарате ли хората си да ме закарат дотам?

Фабио се смръщи.

— Там няма нищо освен развалини.

— Въпреки това ви моля.

След миг колебание Фабио кимна.

— А този Юмрук, за когото стана дума. Той къде живееше?

— Тук, разбира се – сви рамене Фабио, сякаш това беше нещо очевидно. – Нещо друго, господине?

— Бих искал да си получа обратно пистолета.

Фабио се обърна към един от охранителите си.

— Върнете му пистолета.

Минутка по-късно оръжието на Пендъргаст се появи. Той го пъхна в джоба на сакото. Бавно, много бавно прибра паспорта, портфейла и пачката банкноти от бюрото. После с едно последно кимване в знак на благодарност към Фабио, се обърна и последва въоръжените мъже от кабинета надолу по стълбището и навън във врящата улица.

40.

Точно в два и четвърт следобед Д’Агоста влезе в помещението за видеонаблюдение на музея. Хименес беше помолил да се видят и той се надяваше срещата да не продължи повече от петнайсет минути: беше я планирал в промеждутъка на две планетарии представления, защото не беше сигурен дали ще може да понесе още една осемдесетдецибелова разходка из космоса.

Хименес и Конклин седяха на малка маса и пишеха на лаптопите си. Д’Агоста отиде при тях, лавирайки между рафтовете с оборудване.

— Какво става? – попита ги той.

Хименес се изправи.

— Свършихме.

— Така ли?

— Прегледахме всички записи на охранителните камери при входа на музея от шести април до дванайсети юни, деня на убийството на Марсала. Това е седмицата, в която никой от очевидците не си спомня да е виждал убиеца в музея. Подсигурихме се с още една седмица, за да не пропуснем нещо. – Той махна към лаптопа. – Разполагаме със записа, който ти намери, от късния следобед на дванайсети юни, когато влиза в музея. Имаме записи как влиза и излиза на двайсети април и друго влизане и излизане на четиринайсети април.

Д’Агоста кимна. Двайсети април съвпадаше с деня, когато за последен път е поръчан скелетът на Паджет. А четиринайсети април без съмнение беше денят, когато гостуващият учен за пръв път се беше срещнал с Марсала, за да уредят изследването. Дванайсети юни беше денят на убийството.

Той седна на стола до бюрата им.

— Добра работа – похвали ги Д’Агоста. И наистина го мислеше. Беше досадно изпитание всеки ден да гледаш зърнисти видеозаписи един след друг, докато очите ти постепенно започнат да смъдят и сълзят под акомпанимента на Големия взрив. Двамата бяха открили две по-раншни дати, на които убиецът беше идвал в музея, и запис как влиза в сградата в деня на убийството. Обаче още не бяха намерели запис на излизането му след убийството.

Понякога се питаше защо беше накарал хората си да свършат тази работа. Заподозреният в убийството беше мъртъв – самоубийство. Не се налагаше да събират доказателства за бъдещ процес. Предполагаше, че причината е в старомодното ченге, което дремеше у него: то искаше да сложи черешките на всички торти.

Самоубийство. Образът на убиеца в затвора край Индио се бе запечатал в съзнанието му. Начинът, по който беше бълнувал за вонята на гниещи цветя, възбудата и несвързаните приказки. Да не говорим за това как се хвърли да убива Пендъргаст. Това не бяха неща, които лесно се забравят. Освен това – да отхапеш големия пръст на крака си, за да се задушиш с него? Боже мили! Човек трябва наистина да е напълно откачил, за да стори подобно нещо. Това сякаш не съответстваше на фалшивия професор Уолдрън. Човек, очевидно спокоен, интелигентен и достатъчно разумен, за да успее да заблуди Виктор Марсала и другите музейни служители, че е учен.

Д’Агоста въздъхна. Каквото и да се бе случило с мъжа след смъртта на Марсала, имаше един неоспорим факт: на 12 юни, деня на убийството, той определено е бил на себе си. Бил е достатъчно хитър да подмами Марсала на закътано място, за да го убие бързо и ефикасно, и да маскира убийството като объркал се обир. И най-важното: някак си беше успял да се измъкне след това от музея, без да бъде уловен от камерите.

Може би това нямаше значение, но как, по дяволите, бе успял да го направи?

Д’Агоста прехвърли наум обиколката си на местопрестъплението с пазача Уитакър. Беше се случило в нишата на коремоногите в далечния край на Залата на морските обитатели, близо до изход за мазето и недалече от Залата на южноамериканското злато...

Изведнъж Д’Агоста се изправи на мястото си.

Разбира се.

Направо не можеше да повярва какъв глупак е бил. Той стана и започна да крачи напред-назад, после се обърна към Хименес:

— Марсала беше убит в събота вечерта. Кога отварят в неделя?

Хименес зарови из листовете по бюрото и намери диплянка на музея.

— В единайсет.

Д’Агоста отиде при компютрите за гледане на запасите от охранителните камери и седна. Зад стените под него започваше шоуто в планетариума, но той не му обърна внимание. С мишката прехвърли няколко менюта, направи справка в дългия списък с файлове и избра онзи, който го интересуваше: видео записа от южната част на голямата ротонда от 11 часа до обяд в неделя, 13 юни.

На екрана изплува познатата гледка от птичи поглед. Хименес и Конклин застанаха зад него и Д’Агоста пусна видеозаписа с нормална бързина. Когато очите им се приспособиха към размитите изображения, удвои скоростта, а накрая я учетвори. С ускореното напредване на времето на екрана пред тях потоците хора, които влизаха в музея и минаваха през ротондата, ту набъбваха, ту се свиваха, докато пресичаха малкия екран от ляво надясно.

Ето го. Самотна фигура, която прекосяваше ротондата от дясно наляво, в противоположна на хорските потоци посока като плувец, който се бори с отлива. Д’Агоста спря записа и погледна часа: единайсет и трийсет и четири. Половин час преди той да влезе в музея, за да започне разследването. Увеличи големината на фигурата, после отново пусна записа на нормална скорост. Не можеше да има грешка: лицето, дрехите, предизвикателно бавните крачки – това беше убиецът.

— Мамка му – измърмори Конклин над рамото му.

— След нишата с коремоногите имаше изход към мазето – обясни Д’Агоста. – Мазето е цял лабиринт от етажи и коридори със складови помещения. Там е прекарал нощта, докато е чакал музеят да отвори на следващата сутрин и след това просто се е смесил с тълпата по пътя си към изхода.

Той се дръпна от работната станция. Накрая бяха успели да решат тази последна нерешена загадка. Сега влизането и излизането на убиеца от музея беше документирано.

Мобилният телефон на Д’Агоста започна да звъни. Той погледна екрана – непознат номер с кода на Южна Калифорния. Натисна бутона за приемане на разговора.

— Лейтенант Д’Агоста – каза той.

— Лейтенанте – чу се глас от другия край на страната. – Казвам се доктор Семюълс. Аз съм патологът на затвора тук в Индио. Направихме аутопсия на един самоубиец, чието име не е известно, и се натъкнахме на нещо интересно. Старшият надзирател Спандау реши, че трябва да ви се обадя.

— Да?

Обикновено Д’Агоста се гордееше със своя професионализъм като полицейски служител. Не избухваше, държеше оръжието си в кобура; не псуваше цивилните. Обаче сега, когато патологът продължи изложението си, лейтенантът наруши последното правило.

— Шибано копеле – измърмори той в слушалката, още притисната до ухото му.

41.

Тойотата взе един завой и спря       със свирещи гуми. Пазачът, който седеше на задната седалка, отвори вратата и слезе. Автоматът вече сочеше към земята и мъжът махна на Пендъргаст да го последва.

Агентът се измъкна от пикапа. Пазачът кимна към сградата точно пред тях. Беше подобна на тези около нея – тясна триетажна постройка, но сега от нея бяха останали само обгорели стени. Покривът липсваше, последният етаж се беше срутил навътре, черни езици от сажди покриваха мазилката над зеещите прозорци. По обгорелите останки на входната врата се виждаха няколко назъбени дупки, сякаш спасителите са искали да влязат с помощта на тарани.

— Благодаря – каза Пендъргаст, мъжът му кимна, качи се на пикапа и потегли.

Пендъргаст остана няколко мига на тясната уличка, като гледаше след отдалечаващия се автомобил. После огледа заобикалящите го сгради. Те приличаха на другите части от Града на ангелите, които беше видял – опасно съградени, притиснати една в друга, боядисани в ярки цветове, линиите на покривите диво се катереха или спускаха в зависимост от топографията на склона. Няколко човека го зяпаха любопитно от прозорците.

Той се обърна отново към къщата. Липсваше улична табела – във фавелата такива нямаше, но се виждаха призрачните останки на номер 31, изрисуван над овъглената врата. Пендъргаст я бутна да се отвори – ключалката лежеше точно зад нея на покрития с плочки под, почерняла от ръжда и сажди – прекрачи бавно вътре и затвори вратата след себе си, доколкото можа.

Вътре беше задушно и още миришеше силно на изгоряло дърво и разтопена пластмаса. Той се огледа, за да даде време на очите си да свикнат със сумрака, опитвайки се да не обръща внимание на болката, която го заливаше на малки вълни като прибой. В скрит джоб на сакото му имаше малко пакетче болкоуспокояващи, което мъжете, които го претърсваха, бяха пропуснали, и за миг той се запита дали да не сдъвче няколко, но накрая отхвърли тази идея. Нямаше да е подходящо за онова, което предстоеше.

Засега болката трябваше да остане.

Той тръгна да обикаля първия етаж. Разположението на помещенията в малката къща приличаше на онова в продълговатите постройки из делтата на Мисисипи – не по-широки от три метра стаи, разположени една след друга. Имаше гостна с маса, изпепелена до купчина въглени, изгорял диван, от който стърчаха почернели пружини. Полиестерно одеяло бе стопено върху бетона. Зад гостната имаше малка кухня с емайлирана газова печка с две горелки, издрана и очукана чугунена мивка, няколко стелажа и шкафове – всички отворени. Подът бе покрит със счупени порцеланови съдини, чаши и евтини полуразтопени прибори за хранене. Пушекът и пламъците бяха оставили странни, заплашителни шарки по тавана и стените.

Пендъргаст се спря на прага на кухнята и се опита да си представи как неговият син Олбън влиза в къщата и идва в това помещение; поздравява жена си, водят светски разговор; смеят се, обсъждат нероденото си дете и плановете за бъдещето.

Тази представа отказа да се оформи в главата му. Беше немислима. След минута-две изостави опитите.

Имаше толкова много безсмислени неща. Жалко, че главата му не беше съвсем ясна. Припомни си подробностите от разказа на Фабио. Олбън се скрива във фавелата, убива някакъв самотник и открадва неговата самоличност. Виж, това пò можеше да повярва. Олбън, който се вмъква в Съединените щати и задейства някакъв план за отмъщение срещу своя баща – в това също можеше лесно да повярва. Олбън, който организира преврат и превзема фавелата за своите собствени зли намерения. В това най-лесно можеше да повярва.

Трябва да благодариш на Олбън за това...

Обаче Олбън – любещ баща и семеен човек? Олбън, тайно женен за Ангела на фавелата? Виж, това не можеше да си представи. Нито пък Олбън като доброжелателен водач на гетото, който го освобождава от тиранията и довежда епоха на мир и благоденствие. Олбън със сигурност беше заблудил Фабио, както и всички останали.

Имаше още нещо, което Фабио каза: преди Олбън да отиде за втори път в Америка, планирал да се отбие в Швейцария.

Когато си спомни това, Пендъргаст почувства хлад въпреки потискащата горещина в развалините на къщата. Можеше да се сети само за една причина Олбън да се отбива в Швейцария. Но как е възможно да знае, че неговият брат Тристрам е под измислено име в пансион там? Пендъргаст се сети веднага за отговора: за човек с дарбите на Олбън беше проста работа да открие къде пребивава Тристрам.

Въпреки това Тристрам беше в безопасност. Пендъргаст го знаеше със сигурност, защото след смъртта на Олбън се беше погрижил за допълнителни мерки за сигурността на момчето.

Какво се е въртяло в главата на Олбън? Какъв е бил неговият план? Отговорите, ако въобще можеха да бъдат намерени, вероятно бяха тук, сред тези руини.

Пендъргаст се върна в предната част на къщата, до бетонното стълбище. Беше силно обгоряло, а перилата липсваха. Изкачи го внимателно, плъзгайки едната си ръка по стената, докато почернелите стъпала скърцаха заплашително под краката му. По време на пожара третият етаж беше рухнал върху втория, създавайки опасна бъркотия от изгорели мебели и овъглени, разцепени греди. На няколко места в покрива зееха дупки и през тях се виждаше синьото бразилско небе. Напредвайки през отломките, Пендъргаст установи, че на този етаж е имало три помещения: кабинет или нещо подобно; баня и малка спалня, която според някога приятните тапети и останките от детско креватче очевидно е била определена за детска. Въпреки обгорелите стени и напукания провиснал таван огънят се бе отнесъл по-приятелски с това помещение.

Спалнята на Даника – на Даника и Олбън, трябва да е била на третия етаж. От нея не беше останало нищо. Пендъргаст стоеше в сумрака на детската стая и размишляваше. Това помещение трябваше да свърши работа.

Чака там неподвижен в продължение на пет минути, които прераснаха в десет. След това, докато гримасничеше от болка, бавно легна на пода, без да обръща внимание на слоя пепел, въглени и мръсотия, които покриваха плочките. Кръстоса ръце на гърдите си и остави очите си да се стрелкат по стените и тавана, преди да ги затвори и да застине неподвижен.

Пендъргаст беше сред малкото практикуващи една езотерична психическа дисциплина, известна като Чонг Ран, и един от двамата й майстори извън Тибет. Продължителните години тренировка, подробното изучаване, познаването на други мозъчни упражнения като тези в „Изкуството на паметта“ от Джордано Бруно и „Деветте равнища на съзнанието“ – рядката брошура от XVII век на Александър Керим, бяха развили у Пендъргаст способността да изпада в състояние на пълно съсредоточаване. В него, напълно откъснат от действителния свят, той можеше да съчетае хиляди отделни факти, наблюдения, предположения и хипотези в съзнанието си. Чрез това обединяване и синтез беше способен да пресъздава случки в миналото и да се пренася на места и сред хора, изчезнали отдавна. Това упражнение често водеше до удивителни прозрения, които не можеха да се постигнат по никакъв друг начин.

Сегашният проблем беше интелектуалната взискателност, нуждата да прочисти съзнанието си от всичко, което го отвличаше от началото на процедурата. В днешното му състояние това щеше да е крайно трудно.

Първо трябваше да изолира и подели болката си на участъци, като същевременно държи съзнанието си колкото може по-чисто. След като се откъсна от всичко, започна е един математически проблем: определяне на общата сума е–(х2), където е ще бъде повдигнато до минус х на квадрат.

Болката не изчезна.

Той премина на тензорно смятане, разработвайки наум едновременно два проблема в областта на векторния анализ.

Болката не изчезна.

Трябваше да смени подхода. Започна да диша плитко, като държеше очите си леко стиснати, но напълно затворени и внимаваше съзнанието му да не признае болката в крайниците му. Тогава Пендъргаст позволи на една малка съвършена орхидея да се появи в съзнанието му. Известно време дрейфуваше там и се въртеше в съвършен мрак. След това позволи на орхидеята томително да се разпадне на съставните си части: венчелистчета, странични чашелистчета, гръбни чашелистчета, яйчник, тичинки, плодник, устна.

Той съсредоточи вниманието си върху една-единствена част: устната. След като накара останалите части на цветето да изчезнат в мрака, позволи на устната да започне да расте, докато не изпълни цялото пространство на неговото съзнание. Тя продължаваше да расте, разширявайки се с геометрична редовност, докато той не започна да вижда отвъд ензимите, ДНК-нишките и електронните обвивки, право в нейната атом на структура и след това още по-дълбоко до частиците на податомно ниво. В продължение на доста време наблюдаваше безпристрастно, докато най-дълбоките елементи от структурата на орхидеята се движеха по своите странни и неразбираеми пътища. И тогава с голямо усилие на волята закова на място целия атомен двигател на цветето, карайки всичките безброй частици да увиснат неподвижни в черния вакуум на въображението му.

Когато накрая позволи на устната да изчезне от неговото съзнание, болката вече я нямаше.

Сега, все още във въображението, той излезе от възможната детска стая, спусна се по стълбите, мина през затворената входна врата и се озова на улицата. Беше нощно време преди шест или девет месеца.

Внезапно къщата, от която току-що бе излязъл, избухна в пламъци. Докато гледаше, безтелесен и неспособен да действа, безсилен да направи каквото и да било, освен да наблюдава, запалителните вещества бързо докараха пламъците до третия етаж на жилището. Надолу по една от тъмните задни улички видя два черни силуета да се изнасят бегом.

Почти едновременно с това пукотът на пламъците се смеси с женски писъци. Събра се тълпа, която викаше и плачеше истерично. Неколцина мъже се опитаха да отворят заключената входна врата с импровизирани тарани. Отне им най-малко минута и до времето, когато успяха, писъците бяха престанали и третият етаж на къщата вече рухваше в огнен лабиринт от греди и нагрети до червено керемиди. Въпреки това неколцина от мъжете, Пендъргаст разпозна между тях Фабио, се втурнаха в сградата и бързо образуваха верига за гасене с кофи.

Пендъргаст наблюдаваше трескавата дейност – призрачна смес от интелект и памет. След половин час огънят бе изгасен, но злото – сторено. Видя нова фигура да се приближава тичешком по улица „Параноа“. Беше фигура, която разпозна: неговият син Олбън. Този Олбън обаче Пендъргаст никога преди не беше виждал. Вместо обичайното надменно, презрително, отегчено лице, този Олбън беше трескав от тревога. Имаше вид на човек, който е тичал дълго време. Зяпайки за въздух, разблъска тълпата, пробивайки си път към номер 31.

На прага беше посрещнат от своя помощник Фабио. По лицето му бяха размазани сажди и пот. Олбън се опита да мине край него, но Фабио му прегради пътя, рязко клатейки глава, докато се опитваше с нисък глас и порой от думи да го убеди да не влиза.

Накрая Олбън залитна назад. С една ръка се подпря на фасадата с гипсова замазка за опора. На Пендъргаст, който наблюдаваше случващото се със своето вътрешно око, се стори, че светът на Олбън е на път да се срути. Той си скубеше косите, блъскаше по опушената фасада, издавайки полустенания, полувой от отчаяние. Изражението му беше така истински скръбно, каквото Пендъргаст никога не го беше виждал, а и никога не би очаквал от Олбън.

И в този момент синът му съвсем неочаквано се промени. Стана направо свръхестествено спокоен. Погледна към руините на къщата, която все още димеше, към разрушените горни етажи, от които падаха нажежени въглени. Обърна се към Фабио и започна да му задава целенасочени въпроси с нисък, настойчив глас. Фабио слушаше и кимаше. След малко двамата се обърнаха и изчезнаха в една странична улица.

***

За миг сцената, която се разиграваше в съзнанието на Пендъргаст, изчезна. Когато отново стана видима, мястото беше друго. Сега се намираше пред парцела на самия връх в Града на ангелите: оградения комплекс, откъдето беше дошъл преди не повече от час. Обаче сега приличаше повече на военен лагер, отколкото на жилище. Двама пазачи патрулираха покрай оградата; кучета и техните водачи, носещи дебели кожени ръкавици, обикаляха насам-натам в градината. Прозорците на горния етаж бяха ярко осветени; оттам се чуваха смехове и груби приказки. От своята удобна позиция в сенките от другата страна на улицата Пендъргаст видя силуета на едър, набит мъж да преминава за миг пред прозореца – Юмрука.

Пендъргаст погледна през рамо надолу към фавелата, която се беше разпростряла по склоновете на хълма. Километър и половина под него над едва различимите силуети на сградите се виждаше слабо сияние – къщата на Олбън още тлееше.

Сега към другите шумове се примеси нов – тихото боботене на двигател. Пендъргаст видя очукан джип с изгасени фарове да се приближава и да спира на около половин километър от мястото, където стоеше. От страната на шофьора слезе самотен силует – Олбън.

Пендъргаст присви очи в мрака и напрегна вътрешното си око, за да вижда по-ясно. Олбън носеше голяма торба, преметната през рамо, и оръжие във всяка ръка. Притисна се във фасадата на най-близката къща и после, като внимаваше да не бъде забелязан, се втурна бързо нагоре по улицата към вратата в оградата на комплекса.

В този момент се случи нещо изненадващо. Олбън изведнъж спря и погледна право към Пендъргаст.

Разбира се, той не можеше да бъде видян. Неговата телесна форма не беше там, а в съсипаната детска стая и всичко това бе творение на собственото му съзнание. Въпреки това пронизващият, странно знаещ поглед на Олбън го обърка и заплаши да разруши вече крехкото вътрешно изображение...

... В този момент Олбън обърна глава. Клекна и започна да проверява оръжието си: два автомата ТЕК-9 със заглушители и пълнители за трийсет и два патрона.

Един от пазачите край оградата се беше извърнал, за да запали пура. Олбън бързо се промъкна напред и зачака втория пазач да стигне до мястото си. По някакъв странен начин той сякаш предвиждаше движенията на мъжа. Когато вторият пазач мина край него, Олбън измъкна нож от канията на колана си, изчака малко, за да щракне запалката, и преряза гърлото му точно в мига, в който първият се беше съсредоточил да докосне пламъка с върха на пурата. Влажна въздишка беше единственият шум, докато внимателно оставяше тялото на земята, а първият пазач, след като запали пурата си, се обърна. Той протегна ръка към оръжието си, но със свръхестествената си способност да предугажда Олбън отново очакваше движението, хвана автомата за цевта и го измъкна от ръцете на мъжа, едновременно забивайки ножа в сърцето му.

След като се увери, че и двамата са мъртви, той отново се оттегли на своя първоначален наблюдателен пост. Свали от гръб голямата торба и извади от нея нещо дълго и заплашително на вид. След като сглоби отделните части, Пендъргаст разпозна гранатомет РПГ-7.

Синът му се подготви. Хвърли отново торбата на гръб, пъхна двата миниавтомата под колана на панталона си и отново пое към оградения парцел. Докато Пендъргаст гледаше в мрака на паметта, Олбън зае позиция на известно разстояние от вратата в оградата, сложи гранатомета на рамо, балансира тежестта му, прицели се и стреля.

Последва огромен взрив, който завърши с кълбящи се облаци оранжев дим и пламъци. В далечината Пендъргаст чу викове, лай и звънтене от металическия дъжд, когато парчетата от оградата заваляха наоколо. Кучетата и техните водачи изскочиха тичешком от дима. Олбън преметна ерпегето през рамо, извади изпод колана си двата автомата ТЕК-9 и още преди онези да излязат напълно от кълбящия се пушек, с няколко откоса ги прати на оня свят.

Когато потокът на бягащите пазачи секна, той бръкна в торбата, извади друга реактивна граната и я вкара в тръбата на ерпегето. Мина внимателно през останките от оградата, където димът още се носеше на плътни кълба, с готови за стрелба оръжия. Пендъргаст го последва.

Дворът беше пуст. В централната сграда хората смаяно тичаха насам-натам. Секунди по-късно от прозорците на последния етаж се разнесоха откоси от автоматични оръжия. Олбън обаче се прикри на позиция извън огневия обсег на стрелците. Отново се прицели с ерпегето и стреля по прозорците на горния етаж. Те се разлетяха в облак от стъкла, трески и отломки от сгурбетонни блокчета. Когато ехото от експлозията се разнесе, от вътрешността на сградата се чуха викове на болка. Олбън зареди отново гранатомета и стреля.

В този момент от сградите отляво и дясно на централната се заизливаха потоци мъже. Олбън пусна гранатомета и започна да ги обстрелва с контролирани откоси от автоматите, като се местеше от едно сенчесто място на друго, от едно прикритие зад друго, като избягваше техния обстрел още преди да са го започнали.

Само след няколко минути смъртоносният балет приключи. Дузина и повече мъже лежаха мъртви на земята, струпани по праговете на вратите или върху паветата на двора.

Сега Олбън се насочи към централната сграда с автоматите в ръце. Влезе през предната врата. Пендъргаст го последва. Олбън се огледа и за кратко се поколеба, преди да тръгне тихо нагоре по стълбището.

В горния край на стълбите един мъж изхвръкна от затъмнена стая с пистолет в протегнатата си ръка, но със своя странен усет Олбън бе доловил какво става и оръжието му вече беше готово за стрелба. Той стреля още преди онзи да успее да излезе напълно от стаята. Смъртоносните куршуми минаха през дървото на полуотворената врата и убиха мъжа, докато излизаше. Олбън се спря, за да изхвърли пълнителите на автоматите и да сложи нови на тяхното място. После тръгна по стълбището към третия етаж.

Офисът – същият, в който беше попаднал самият Пендъргаст само преди час, но половин година по-късно, беше опустошен. Мебелите горяха, по стените зееха дупки от двете попадения на гранати. Олбън отиде в центъра на помещението с готови за стрелба оръжия и бавно се огледа. Най-малко четири окървавени тела лежаха неподвижно. Някои проснати върху разхвърляните наоколо столове, други буквално заковани за стените от масивни дървени отломки от взривените мебели.

Набит мъж лежеше върху бюрото, а от устата и ушите му течаха ручейчета кръв. Юмрука. Той леко трепна. Олбън се обърна към него и пусна откос от поне десет куршума в тялото на бандитския главатар. Последваха ужасни конвулсии, гъргорещи звуци. После мъжът застина. Кръв се лееше по пода и изтичаше през една от дупките в стената.

Олбън спря и се заслуша. Не се чуваше нищо. Помощниците на Юмрука и личната му охрана бяха мъртви. До един.

Олбън остана за миг на място сред кръвта и опустошението. След това – много бавно – рухна на пода посред леещата се кръв.

Докато го гледаше, Пендъргаст си спомни думите на Фабио: Изобщо не разбирате. След като убиха жена му и детето, нещо в него се промени.

Наблюдаваше от прага своя син с вътрешното си зрение: рухнал на пода, неподвижен, заобиколен от разрушение, което беше негово дело. Нима Фабио беше казал истината? Нима това, на което Пендъргаст сега бе станал свидетел, беше нещо повече от кърваво отмъщение? Възможно ли беше да е разкаяние? Или някакъв вид правосъдие? Нима Олбън беше научил какво е зло? Истинско зло? Нима се бе променил?

42.

Марго Грийн се настани на стол  около голямата конферентна маса в криминологичната зала на десетия етаж на „Полис Плаза“ № 1. Залата представляваше странно съчетание от компютърна лаборатория и амбулатория: терминали и работни станции стояха редом с носилки, табла за разглеждане на рентгенови снимки и кошчета за медицински отпадъци.

От другата страна на масата седеше Д’Агоста. Беше я повикал от музея, където прекарваше следобеда си в анализиране на аномалната смес в костите на госпожа Паджет и избягване на доктор Фрисби. До него седеше висок, слаб азиатец. До азиатеца беше Тери Бономо, специалистът по словесни портрети на отдела, със своя неизбежен лаптоп. Той се въртеше на стола и се усмихваше в пространството.

— Марго – започна Д’Агоста, – благодаря ти, че дойде. С Тери Бономо вече се познаваш. – След това посочи другия мъж. – Това е доктор Лу от Колумбийското медицинско училище. Доктор Лу, това е доктор Грийн, етнофармаколог и антрополог, която в момента работи в Института „Пиърсън“.

Марго кимна на Лу, който й се усмихна в отговор. Зъбите му бяха ослепително бели.

— След като и двамата вече сте тук, мога да пусна разговора на високоговорител – Д’Агоста протегна ръка, натисна съответния бутон, вдигна слушалката на телефона и набра номер в провинцията. От другата страна на линията вдигнаха след третото позвъняване.

— Ало?

Д’Агоста се понаведе към микрофона.

— Доктор Семюълс ли се обажда?

— Да.

— Доктор Семюълс, аз съм лейтенант Д’Агоста от Нюйоркската полиция. Разговорът ни ще бъде на високоговорител. С мен тук са пластичен хирург от Колумбийското медицинско училище и антрополог, свързан с Нюйоркския музей за естествена история. Моля ви да споделите с тях онова, което ми казахте вчера.

— Разбира се. – Мъжът прочисти гърлото си. – Както казах на лейтенанта, аз съм патологът на затвора в Индио, тук долу, в Калифорния. Провеждах аутопсията на неизвестния самоубиец – човека, заподозрян за убийството в музея, когато забелязах нещо. – Лекарят направи пауза. – Първо установих причината за смъртта, която, както знаете, е твърде необичайна. Когато довършвах кръстосан оглед на трупа, забелязах няколко необичайни заздравели среза. Те бяха вътре в устата по протежение на горната и долна гингивитна бразда на венците. Първоначално си помислих, че може да са в резултат на побой или стара катастрофа. Но след като ги проучих, установих, че са твърде прецизни. Открих подобни белези и от другата страна на устата. В този момент осъзнах, че са плод на хирургическа намеса и по-точно: реконструктивна лицева операция.

— Импланти в бузите и брадичката?

— Да. Рентгеновите снимки и компютъризираната томография го потвърдиха. Освен това сканирането откри пластини от титан. Оказа се, че са закрепени към челюстната кост.

Доктор Лу кимна замислен.

— Имаше ли някакви други белези? По черепа, хълбока или в носа?

— Когато му обръснахме главата, не открихме белези. И да, вътре в носа имаше срезове, както и на хълбока, точно над гребена на хълбочната кост. Снимките изпратих на лейтенант Д’Агоста за неговата документация.

— Аутопсията откри ли още аномални резултати – например химически или нещо друго? – попита лейтенантът. – Преди да се самоубие, мъжът очевидно е изпитвал болка. Освен това се е държал напълно налудничаво. Може да е бил отровен?

Настъпи пауза.

— Ще ми се да можехме да отговорим със сигурност. В кръвта му имаше някои много необикновени съединения, които все още се опитваме да проучим. Мъжът е бил на прага на бъбречна недостатъчност. Възможно е тези съединения да са предизвикали това състояние.

— Ако откриете нещо определено, моля, предайте ми го чрез лейтенанта – включи се Марго. – Освен това ще ви бъда благодарна, ако проучите и скелета за необичайни съединения.

— Ще го направя. О, и още нещо. Човекът си е боядисал косата. Не е била черна, а тъмноруса.

— Благодаря ви, доктор Семюълс. Ако има нещо, ще държим връзка. – Д’Агоста прекрати конферентния разговор с натискане на бутона.

На масата пред него лежеше голяма папка и той я плъзна към доктор Лу.

— Докторе, питам се дали бихте споделили с нас своето мнение на експерт?

Пластичният хирург отвори папката, изсипа съдържанието й на масата и бързо го подреди на две купчинки. Марго видя, че в едната са полицейската снимка и тези от аутопсията, а в другата – цветните рентгенови снимки и резултатите от томографията.

Лу започна да разглежда снимките на мъжа, когото Марго разпозна като фалшивия професор Уолдрън. Вдигна една от тях и я показа на групата. Марго видя вътрешността на устата – горните венци, мекото небце, мъжецът се различаваха ясно.

— Доктор Семюълс е прав – отбеляза Лу, докато прокарваше пръст по бледата черта точно над венеца. – Забелязвате ли този интерорален срез? Нарича се, както доктор Семюълс спомена, горна гингивитна бразда.

— Какво й е важното? – попита Д’Агоста.

Лу остави снимката на масата.

— По принцип има два вида пластични операции. Първият е работа по кожата. Лифтинг на лицето, отстраняване на торбичките под очите – процедури, които те подмладяват. Вторият е работа по костите. Тя е много по-инвазивна и се използва в случаи на наранявания. Претърпели сте например катастрофа с кола и лицето ви е било смазано. Работата по костите ще се опита да поправи щетите. – Той махна с ръка към снимките. – По-голямата част от процедурите, правени на този човек, са работа по костите.

— Тази работа по костите... може ли да се използва за промяна на външния вид на човека?

— Определено. Всъщност, след като няма доказателства за по-раншна травма, моето предположение би било, че процедурите, на които е бил подложен мъжът, са за промяна на външния му вид.

— Колко операции са нужни, за да се постигне това?

— Ако операцията е била достатъчна за промяна на костната ориентация – например за повдигане на средната част на лицето – само една. Пациентът ще изглежда напълно различен, особено ако си боядиса и косата.

— Обаче стана ясно, че този човек се е подложил на няколко процедури.

Лу кимна, после вдигна и им показа друга снимка. С известно отвращение Марго я разпозна като снимка в близък план на вътрешната част на космат нос.

— Виждате ли вътрешноносовия срез? Скрит е добре, но е видим, ако знаеш какво търсиш. Лекарят е използвал този срез, за да вкара силикон в носа, без съмнение, за да го направи да изглежда по-гърбав. – Той зарови из снимките. – Горният срез вътре в устата, където венецът се среща с браздата, е използван, за да бъдат променени бузите. Правите срезове от двете страни, после джоб в костта, вмъквате имплантите. От друга страна, долният срез в устата е използван да се добави силикон в брадичката, за да стане по-издадена.

Тери Бономо беше отворил лаптопа и яростно блъскаше по клавишите, водейки си бележки, докато хирургът обясняваше.

Марго видя, че Д’Агоста се размърда на стола.

— Значи нашият приятел е изменил бузите, брадичката и гърбицата на носа си. – Той погледна многозначително към Бономо. – Нещо друго?

— Семюълс спомена титанови пластинки. – Лу отиде при таблата за разглеждане на рентгенови снимки на едната стена. Светна, закрепи върху стъклото рентгеновите снимки и започна да ги проучва.

— О, да! – най-накрая възкликна той. – Лицето е било реконструирано чрез издаване на брадичката.

— Може ли да обясните? – поиска Бономо.

— Нарича се остеотомия на Ле Фор. По същество разбиваш и пренареждаш лицето. Като използваш същия срез в горната гингивитна бразда, отиваш право в костта, срязваш я напълно, така че да стане мобилна, и след това изтласкваш брадичката напред. Парчета кости от други части на тялото се добавят, за да запълнят празнотата – обикновено от черепа или хълбока на пациента. В нашия случай пациентът има белег над гребена на хълбочната кост. Оттам очевидно е взета допълнителната кост. След като се направи това, се използват титанови пластини, за да фиксират максилата[24] на място. Ето тук се вижда една от тях. – Той посочи към една от рентгеновите снимки.

— Мили боже – обади се Бономо. – Това звучи болезнено.

— Можете ли да кажете преди колко време са извършени тези процедури? – попита Марго.

Лу отново се обърна към рентгеновите снимки.

— Трудно е да се каже. Челюстната кост е напълно заздравяла. Ето тук се вижда удебеляването. Титановите пластини не са махнати, но това не е нещо необичайно. Бих казал най-малко преди две-три години, ако не и повече.

— Изброихте четири процедури – обади се Д’Агоста – и според вас те са достатъчни, за да се промени напълно външният вид на този човек?

— Дори само остеотомията на Ле Фор щеше да свърши работа.

— Сега, като разполагаме с фотографии, рентгенови и томографски снимки, ще можете ли да реконструирате лицето отпреди тези промени? И да ни покажете как е изглеждал този мъж, преди да бъдат направени?

Лу кимна.

— Мога да опитам. Фрактурите в медулата и размерите на разрезите в лигавицата са ясно различими. Оттам можем да тръгнем обратно.

— Чудесно. Моля, помогнете на Тери Бономо да направи портрет на този човек в оригиналния му вид. – Д’Агоста се обърна към специалиста по словесни портрети. – Смяташ ли, че можеш да се справиш?

— Разбира се – кимна Бономо. – Ако докторът ми даде конкретни данни, ще е фасулска работа да променя лицевата биометрия. Вече качих в софтуера координатна мрежа и триизмерен модел на главата на заподозрения. Така да се каже, сега просто трябва да пусна наобратно моята стандартна работна процедура.

Докато Марго ги гледаше, доктор Лу се настани до Бономо и наведени над лаптопа, двамата започнаха да преобразяват лицето на убиеца, като по същество разваляха направеното преди години от някой анонимен пластичен хирург. От време на време Лу се връщаше на фотографиите от аутопсията или на снимките от рентгена и томографа, докато внимателно настройваха различни параметри на брадичката, бузите, носа и челюстта.

— Да не забравите тъмнорусата коса – напомни Д’Агоста.

Двайсет минути по-късно Бономо с театрален жест удари един от клавишите и обяви:

— Да му дадем малко време да ни покаже портрета.

Трийсетина секунди по-късно Марго чу писукане от лаптопа.

Бономо завъртя машината към доктор Лу, който се вгледа за малко в монитора и накрая кимна. Сега Бономо завъртя лаптопа така, че Марго и Д’Агоста да могат да виждат екрана.

— Исусе Христе! – измърмори Д’Агоста.

Марго беше шокирана. Пластичният хирург беше прав – изображението на мъжа беше напълно различно.

— Искам да моделирате изображението от няколко различни ъгъла – нареди Д’Агоста на Бономо. – След това вкарайте получените изображения в базата данни на отдела. Ще проверим дали софтуерът за разпознаване на лица няма да го открие някъде. – После се обърна към Лу. – Докторе, благодаря за отделеното време.

— Удоволствието беше мое.

— Марго, ей сега се връщам. – Без повече обяснения Д’Агоста стана и излезе от криминологичната зала.

Върна се след по-малко от двайсетина минути. Беше леко задъхан и с леко зачервено лице.

— По дяволите – каза той. – Имаме попадение. Още от първия път!

43.

Пендъргаст спря на посетителския паркинг на санаториума „Пиц Жулиер“ и загаси двигателя.

Както и бе очаквал, паркингът беше празен. Този спа комплекс за възстановяване беше отдалечен, малък и твърде придирчив в избора си на клиенти. Фактически в момента имаха само един пациент.

Слезе от колата – дванайсетцилиндрово „Ламборгини Галардо Авентадор“, и закрачи бавно към далечния край на паркинга. Отвъд парцела и далеч долу зелените поли на Алпите се простираха чак до швейцарския курортен град Сен Мориц. От това разстояние изглеждаше твърде съвършен и красив, за да бъде истински. На юг от него стърчеше Пиц Бернина – най-високият връх в Източните Алпи. В подножието му мирно пасяха овце – малки бели точици.

Той се обърна и тръгна към санаториума – червено-бяла измислица с пищни корнизи и преливащи от цветя сандъчета под прозорците. Макар все още да беше твърде слаб и несигурен в краката, болките и психическото объркване, които бе преживял в Бразилия бяха намалели, най-малкото временно. Дори беше планирал да наеме шофьор, но се отказа и вместо това взе кола под наем. Знаеше, че ламборгинито е твърде крещящо и съвсем не в неговия стил, обаче си беше казал, че скоростта и усилията да следва планинските пътища ще прочистят съзнанието му.

Пендъргаст спря пред входната врата и натисна звънеца.

Дискретната камера за видеонаблюдение над вратата се завъртя към него. Чу се бръмченето на зумера, вратата се отвори и той влезе. Зад вратата имаше малко фоайе и сестринска стая. На прага й стоеше жена в бяла униформа и бяла касинка.

— Да? – каза жената на немски и го загледа очаквателно.

Пендъргаст бръкна в джоба, извади личната си карта и й я подаде. Тя бръкна в едно чекмедже, извади папка, погледна снимката, която беше вътре, после я сравни с Пендъргаст.

— О, да – каза жената, затвори папката и премина на английски с акцент. – Господин Пендъргаст, очаквахме ви. Само минутка.

Тя вдигна слушалката на телефона и проведе кратък разговор. Минута по-късно вратата в стената зад нея се отвори след избръмчаването на зумера и се появиха още две сестри. Една от тях махна на Пендъргаст да се приближи. Той мина през вътрешната врата, следвайки двете жени надолу по хубав коридор, чиято външна стена бе заета от прозорци, през които нахлуваше яркото утринно слънце. Със своите тафтени пердета и алпийски снимки мястото изглеждаше светло и весело. Обаче решетките на прозорците бяха от усилена стомана, а под снежнобелите сестрински униформи се виждаха издутини от оръжия.

Към края на коридора жените спряха пред една затворена врата. Отключиха я, отстъпиха назад и с жест поканиха Пендъргаст да влезе.

Зад прага се простираше голямо и проветриво помещение – неговите прозорци също бяха отворени и защитени от стоманени решетки. От тях се откриваше гледка към красиво езеро далече под тях. В помещението имаше легло, писмена маса, лавица, пълна с книги на немски и английски, кресло и баня.

Зад масата в кръг от слънчева светлина седеше младеж на седемнайсет. Той старателно, дори усърдно преписваше нещо от една книга в дневник. Слънцето позлатяваше светлорусите му коси. Сиво-сините му очи се местеха от книгата върху дневника и обратно. Беше толкова задълбочен в заниманието си, че не беше чул влизането му. Пендъргаст безмълвно попиваше с очи патрицианските черти и стройната фигура.

Усещането му за умора се усили.

Младежът вдигна глава от своите занимания. За миг на лицето му се изписа неразбиране. После по него се разля усмивка.

— Татко! – извика той. – Каква изненада!

Пендъргаст си позволи да отговори на синовната прегръдка. Тя беше последвана от неловко мълчание.

— Кога мога да изляза оттук? – попита най-накрая Тристрам. – Мразя това място. – Той говореше странен ученически английски с германски акцент, омекотен с лека португалска нотка.

— Съжалявам, Тристрам, но мисля, че няма да е скоро.

Младежът се смръщи и започна да си играе с пръстена на средния пръст на лявата ръка – златен, инкрустиран с хубав звезден сапфир[25].

— Добре ли се отнасят с теб?

— Да, напълно. Храната е отлична. Всеки ден ходя на разходка в планината. Но те през цялото време се въртят около мен. Нямам приятели и е скучно. В училището „Мер Еглиз“ беше по-хубаво. Нека се върна там, татко!

— След известно време. – Пендъргаст замълча. – След като се погрижа за едни неща.

— Какви неща?

— Няма за какво да се притесняваш. Слушай, Тристрам, трябва да те питам нещо. Да ти се е случвало нещо необичайно, откакто се видяхме за последен път?

— Необичайно? – повтори Тристрам.

— Нещо необикновено. Може би някакви писма? Телефонни обаждания? Неочаквани посещения?

Когато чу това, Тристрам го изгледа с празен поглед. Поколеба се, после безмълвно поклати глава.

— Не.

Пендъргаст го гледаше внимателно.

— Лъжеш.

Тристрам не отговори и остана с поглед, вперен в земята.

Пендъргаст си пое дълбоко дъх.

— Не зная как да ти го кажа. Брат ти е мъртъв.

Тристрам трепна.

— Олбън? Мъртъв? – мина той на немски.

Пендъргаст кимна.

— Как?

— Беше убит.

В стаята стана много тихо. Шокиран, Тристрам стоеше втренчен в нищото, после погледът му отново потърси пода. Сълза се събра в ъгъла на окото и боязливо се търкулна по бузата му.

— Тъжен ли си? – попита Пендъргаст. – След като се отнесе така с теб!

Тристрам поклати глава.

— Той ми беше брат.

Пендъргаст силно се трогна от тези думи. Беше и мой син. Чудеше се защо изпитва толкова малко съжаление за смъртта на Олбън, защо не притежава съчувствието на своя син.

Когато се отърси от тези мисли, видя, че Тристрам го гледа със своите тъмносиви очи.

— Кой го направи?

— Не зная. Опитвам се да разбера.

— Нужно е било много... за да се убие Олбън.

Пендъргаст не отговори. Чувстваше се неловко от вперения в него поглед на Тристрам. Нямаше никаква представа как да бъде баща на това момче.

— Татко, болен ли си?

— В момента се възстановявам от пристъп на малария, която хванах при последните си пътувания, нищо повече – отговори той бързо.

Помещението отново потъна в тишина. Тристрам, който по време на разговора се беше въртял около баща си, се върна на мястото си зад писалищната маса и седна. Имаше вид на човек, който се бори със себе си.

— Да. Излъгах. Има нещо, което трябва да ти кажа. Обещах му, но щом е мъртъв... мисля, че трябва да знаеш.

Пендъргаст остана безмълвен.

— Татко, Олбън дойде да ме види.

— Кога?

— Преди няколко седмици. Още бях в „Мер Еглиз“. Разхождах се в подножието на планините. Беше там на пътеката преди мен. Каза, че ме е чакал.

— Продължавай – подкани го Пендъргаст.

— Изглеждаше различно

— В какъв смисъл?

— По-стар. По-слаб. Тъжен. И начинът, по който ми говореше... не беше както преди. Нямаше го... нямаше... – Той разпери ръце и продължи на немски: – Презрението.

— Презрението – каза Пендъргаст думата на английски.

— Точно така.

— Каза, че отива в Съединените щати.

— Каза ли защо?

— Да. Каза, че отива да... поправи едно зло. Да спре нещо ужасно, което бил задвижил.

— Това ли бяха точните му думи?

— Да. Аз не разбрах какво иска да каже. Да поправи едно зло? Да спре нещо ужасно? Помолих го до обясни, но той отказа.

— Какво друго каза?

— Поиска да обещая, че няма да ти казвам за посещението му.

— Това ли е всичко?

Тристрам замълча.

— Имаше още нещо.

— Да?

— Каза, че е дошъл да ми иска прошка.

— Прошка? – повтори Пендъргаст силно изненадан.

— Да.

— А ти какво му отговори?

— Простих му.

Пендъргаст стана. С нещо като пристъп на отчаяние осъзна, че психическото объркване и болката се връщат.

- Как ти поиска прошка? – попита той рязко.

— Разплака се. Беше като луд от мъка.

Пендъргаст поклати глава. Това разкаяние искрено ли е било, или някакъв жесток номер, който Олбън е разиграл на своя наивен брат?

— Тристрам – каза той, – преместих те тук след убийството на твоя брат, за да си в безопасност. Опитвам се да намеря убиеца. Трябва да останеш тук, докато реша случая и... се погрижа за разни неща. Щом това стане, се надявам да не искаш да се връщаш в „Мер Еглиз“. Надявам се, че ще поискаш да дойдеш в Ню Йорк и да живееш... – той се поколеба – със семейството.

Очите на младежа се ококориха, но той нищо не каза.

— Ще ти се обаждам или ще поддържаме връзка чрез Констънс. Ако имаш нужда от нещо, обади се или пиши. – Приближи се към Тристрам, целуна го леко по челото и се обърна да си върви.

— Татко? – каза момчето.

Пендъргаст се обърна.

— Добре познавам маларията. В Бразилия много слабаци умираха от нея. Ти нямаш малария.

— Какво имам, си е моя работа – отговори Пендъргаст рязко.

— Не е ли и моя, след като съм твой син?

Пендъргаст се поколеба.

— Съжалявам. Не исках да те обидя. Правя каквото мога срещу моето... страдание. Довиждане, Тристрам. Надявам се скоро да се видим отново.

След тези думи бързо напусна помещението. Двете сестри, които чакаха отвън, заключиха отново вратата и го поведоха обратно по коридора.

44.

Тиери Габлер седна на терасата на кафене „Ремоар“ и с въздишка отвори броя на „Дьо Корие“. Не мина повече от минутка, преди келнерката да долети, за да вземе обичайната поръчка: чаша пфлюмли[26], малка чиния студени сушени меса и няколко филийки ръжен хляб.

— Добър ден, господин Габлер – изчурулика момичето.

— Благодаря, Ана – отговори той с усмивка, надявайки се да е очарователна. Тя си тръгна и той проследи играта на хълбоците й с дълъг втренчен поглед. След това насочи вниманието си към пфлюмлито, отпи и въздъхна тихо от задоволство. Беше се пенсионирал от държавната си служба преди година и пийването в късния следобед на един аперитив в някое улично кафене се превърна в ритуал. Особено му се нравеше кафене „Ремоар“. Макар да не предлагаше гледка към езерото, то беше едно от малкото останали традиционни кафенета в Женева. А като се добави разположението му – в средата на кръглия търговски площад – идеалното място да се насладиш на градската суетня.

Отпи втора глътка от „водата на живота“, сгъна спретнато вестника на трета страница и се огледа. По това време на деня кафенето както обикновено гъмжеше от обичайната смес от туристи, бизнесмени, студенти и малки групи клюкарки. Улицата също бе оживена: профучаваха коли, забързани хора се разминаваха на тротоарите. Женевските празненства не бяха далеч и хотелите вече се пълнеха с хора, които очакваха с нетърпение световноизвестните фойерверки.

Той внимателно сложи парче сушено месо върху една от филийките, вдигна я до устата си и точно се готвеше да отхапе, когато изведнъж – със силен писък на гумите – до тротоара закова кола на не повече от метър и половина от мястото, където седеше на терасата. Не беше каква да е кола. Приличаше на нещо от следващото столетие: легнала ниско, едновременно гладка и ъгловата, имаше вид на скулптирана от парче гранат с цвят на пламъци. Масивните джанти се издигаха на едно равнище с арматурното табло, което трудно се различаваше зад затъмненото стъкло. Габлер не беше виждал подобен автомобил. Докато зяпаше, несъзнателно остави парчето хляб в чинията. Различи емблемата на „Ламборгини“ върху злата на вид муцуна на колата на мястото, където би трябвало да е решетката.

В този момент шофьорската врата с форма на крило на чайка се отвори нагоре и от колата, без да обръща внимание на движението, слезе мъж. Една от приближаващите коли едва не го блъсна и трябваше да влезе в насрещната лента, а шофьорът гневно натисна клаксона. Слезлият не му обърна никакво внимание, блъсна вратата да се затвори и се отправи към терасата на кафенето. Габлер се вторачи в него. Изглеждаше също толкова необичайно, колкото колата си. Беше блед – Габлер никога не бе виждал по-блед човек. Очите му бяха черни и пълни с болка, а походката – бавна и несигурна като на пиян, който се опитва да мине за трезвен. Габлер видя, че вътре мъжът размени няколко думи с управителката, след това излезе и седна на няколко маси от неговата. Габлер отпи още една глътка пфлюмли и тогава се сети за филийката с месо, която си беше приготвил. Отхапа, като през цялото време се опитваше да не зяпа твърде открито непознатия. С ъгълчето на очите си забеляза, че сервираха на мъжа нещо, което приличаше на абсент. Напитка, която едва наскоро беше узаконена в Швейцария.

Габлер вдигна вестника и насочи вниманието си към трета страница, като от време на време си позволяваше да хвърли поглед към мъжа, седнал по-надолу на терасата. Седеше неподвижен като камък, без да обръща внимание на нищо и никого, със светли очи, вторачени в нищото почти без да премигват. От време на време поднасяше чашата абсент до устните си. Габлер забеляза, че ръката на мъжа трепери и всеки път, когато оставяше чашата, тя потракваше по масата.

Скоро чашата остана празна и беше поръчана нова. Габлер изяде месото и хляба, изпи пфлюмлито и прочете вестника. Накрая странният непознат бе забравен заради отдавна установените занимания в един типичен за Габлер следобед.

Изведнъж се случи нещо, което привлече вниманието му. Той забеляза, че откъм търговския площад към тях бавно идва пътен полицай. В ръката си стискаше кочан с глоби и оглеждаше всяка от паркиралите коли. От време на време, когато попаднеше на неправилно паркирал автомобил или времето на апарата бе изтекло, спираше, усмихваше се доволно, написваше фиша и пъхваше втория лист под чистачката.

Габлер погледна към ламборгинито. Вярно, че женевските правила за паркиране бяха византийски и строги, но пък и колата бе паркирана просто небрежно.

Сега полицаят наближи терасата на кафенето. Габлер гледаше сигурен, че облеченият в черно мъж ще скочи да си премести колата, преди ченгето да стигне до нея. Но не: той остана на мястото си, отпивайки от време на време от питието си.

Полицаят стигна до ламборгинито. Беше нисък и доста закръглен, с червендалесто лице и гъста бяла къдрава коса, която стърчеше изпод фуражката. Колата очевидно беше паркирана неправилно – вмъкната в тясното пространство под екстравагантен ъгъл. Показваше безразличие, дори презрение срещу властта и порядъка. Това предизвика по-голяма и самодоволна усмивка от обичайното, докато полицаят си плюнчеше пръста, за да отвори кочана. Фишът беше написан, но къде беше чистачката? Оказа се вградена в каросерията и му беше нужно известно време да я открие, но след това пъхна листчето с театрален жест под нея.

Едва сега, когато пътният полицай си тръгна, мъжът в черно стана от масата. Слезе от терасата, приближи се до полицая и застана между него и следващия автомобил. Без да говори, той само протегна ръка и показа ламборгинито.

Пътният полицай погледна от него към колата и обратно.

— Това вашата кола ли е? – попита той на френски.

Мъжът кимна.

— Господине...

— Моля, на английски – каза мъжът с американски акцент, който Габлер разпозна като южняшки.

Пътният полицай, подобно на повечето женевци говореше приличен английски. С въздишка, сякаш правеше голяма жертва, той смени езиците.

— Добре.

— Изглежда съм извършил някакво нарушение на правилата за паркиране. Както можете да се уверите, тук аз съм чужденец. Моля да ми позволите да преместя колата и нека забравим за глобата.

— Много съжалявам – каза полицаят, макар че в тона му изобщо не се долавяше съжаление. – Фишът вече е написан.

— Забелязах. Моля, кажете ми какво отвратително престъпление съм извършил?

- Господине, паркирали сте в синята зона.

— Всички останали коли също са паркирали в синята зона. Оттам и моето предположение, че паркирането в синя зона е разрешено.

— О! – възкликна полицаят, сякаш беше спечелил важна точка във философски дебат. – Обаче вашата кола няма паркинг диск.

— Какво?

— Паркинг диск. Не може да паркирате в синята зона, без да имате паркинг диск на предното стъкло, на който да отбележите часа, когато сте паркирали.

— Наистина. Паркинг диск. Колко старомодно. И как аз, един чужденец, мога да знам това?

Пътният полицай изгледа мъжа с бюрократично презрение.

— Господине, като гост на нашия град, от вас се очаква да се подчинявате на моите правила.

- Моите правила?

Полицаят изглеждаше леко огорчен от това неволно изпускане.

— Нашите правила.

— Разбирам. Дори тези правила да са своенравни, ненужни и крайно вредни?

Дребничкият пътен полицай се смръщи. Видът му издаваше объркване и несигурност.

— Господине, законът си е закон. Вие го нарушихте и...

— Само минутка. – Американецът сложи ръка върху китката на полицая, на практика препятствайки свободата му на придвижване. – Колко е глобата с фиш?

— Четиресет и пет швейцарски франка.

— Четиресет и пет швейцарски франка значи. – Американецът, който все още препречваше пътя на полицая, бръкна в джоба си и подчертано бавно извади портфейл, отвори го и отброи сумата.

— Господине, не мога да приема глобата. Трябва да отидете в...

Неочаквано американецът скъса банкнотите, първо на половина, после още веднъж, докато от тях останаха малки парченца и той ги хвърли нагоре във въздуха като конфети, които с въртене паднаха върху фуражката и раменете на пътния полицай. Габлер продължаваше да гледа захласнато случващото се. Минувачите и другите посетители по терасата също бяха удивени от тази постъпка.

— Господине – каза полицаят, чието лице беше почервеняло още повече, – вие очевидно сте в нетрезво състояние. Налага се да ви помоля да не се качвате на тази кола или...

— Или какво? – попита американецът гневно и презрително. – Ще ми напишете фиш за замърсяване в нетрезво състояние? Внимавайте, господине, защото сега ще пресека улицата точно на това място. Тогава може да ме глобите и за неправилно пресичане в нетрезво състояние. О, не, предполагам, че нямате нужната власт, за да наложите такова тежко наказание. Затова е нужен истински полицай. Колко тъжно за вас. „Клюн изтръгвай от сърцето... “[27]

Събрал всичкото си достойнство, пътният полицай от търговския площад извади мобилен телефон от джоба си и започна да набира. Докато правеше това, американецът заряза мелодраматичното поведение, което бе възприел толкова неочаквано, и бръкна в джоба на сакото си. Този път извади различен портфейл. Габлер видя, че вътре има нещо като значка. Мъжът го показа на полицая за миг и го прибра отново в джоба си.

Държанието на полиция веднага се промени. Надутото, натрапчиво бюрократично поведение изчезна.

— Господине, трябваше веднага да ми кажете. Ако знаех, че сте тук по служба, нямаше да ви напиша фиш. Обаче това не е извинение...

— Разбрали сте ме погрешно. Не съм тук по служба. Аз съм просто пътешественик, който се е отбил да изпие чашка за „сбогом“ на път за летището.

Пътният полицай поклати глави и отстъпи. Обърна се към ламборгинито и фиша за глоба, който леко се полюшваше от бриза, повяваш на площада.

— Господине, позволете да махна глобата, но ще трябва да ви помоля...

— Не махайте глобата! Да не сте я пипнали! – излая американецът.

Полицаят се обърна, вече напълно сплашен и объркан.

— Господине? Нищо не разбирам.

— Не разбирате? – отговори гласът, чиито нотки ставаха по-ледени с всяка дума. – Нека ви обясня по достъпен начин, който, надявам се, дори човек с ниска интелигентност би разбрал. Реших, че искам глобата, драги ми господинчо, разносвач на глоби. Ще оспоря фиша в съда. И ако не бъркам, това означава, че и вие ще трябва да се явите там. Тогава с най-голямо удоволствие ще обясня на съда, на адвокатите и всички събрани каква нещастна сянка на човек сте. Сянка? Може би преувеличавам. Сянката поне може да докаже, че е висока. Висока? А вие? Вие сте хомункулус, говедо, цирей на задника на човечеството. – С рязко движение американецът бръсна фуражката от главата на мъжа. – Я се вижте! Сигурно сте на шейсет, ако не и повече, а още пишете глоби. Както сигурно сте правили преди десет, преди двайсет и преди трийсет години. Сигурно сте толкова добър в тази работа, толкова необикновено резултатен, че началниците ви просто не смеят да ви повишат. Поздравявам ви за забележителната скука, която навявате. Наистина, какъв неповторим шедьовър е човекът! Въпреки всичко усещам, че не сте напълно доволен от поста си – виждам по капилярите по носа и бузите ви, че често давите скърбите си в алкохол. Отричате ли? Не, не го правите. Заради това жена ви също не е особено щастлива. О, откривам във вашето изражение на преследван, във вашето заплашително перчене, което веднага отстъпва пред по-силния, един истински Уолтър Мити[28]. Е, ако това представлява утеха, мога да предрека какво ще пише на надгробния ви камък: „Всичко четиресет и пет франка, моля“. А сега бъдете така добър да се дръпнете от колата ми, за да мога да отида до най-близкия полицейски участък и да се погрижа... да се погрижа...

По време на тази тирада лицето на американеца се разкриви, отпусна, доби измъчен вид и посивя. Капки пот покриваха челото и слепоочията му. По време на бълнуването си в един момент се поколеба, за да прокара ръка по челото си; втория път, за да помаха пред носа си, сякаш се опитва да прогони някаква миризма. Габлер забеляза, че не само кафенето, но цялата улица бе замряла, докато гледаше тази странна драма, която се разиграваше пред очите им. Мъжът беше или пиян, или надрусан. В този момент тръгна несигурно към ламборгинито, а полицаят побърза да му направи път. Американецът се протегна към дръжката на вратата, поопипа за нея с несигурния жест на слепец, но я пропусна. Направи крачка напред, залитна, успя да запази равновесие, залитна отново и рухна върху тротоара. Чуха се викове за помощ, хора наскачаха от масите. Габлер също скочи на крака, поваляйки стола си назад. В своята изненада и смайване дори не осъзна, че току-що бе разлял половин чаша пфлюмли върху единия крачол на добре изгладените си панталони.

45.

Лейтенант Питър Англър седеше зад бюрото в кабинета си в Двайсет и шесто районно управление. Всички дебели папки с документи бяха избутани в ъглите, а централната част бе запазена за три неща: сребърна монета, парче дърво и куршум.

Във всички разследвания настъпваше момент, когато той имаше предчувствието, че ще настъпи обрат. В подобни мигове Англър следваше малък ритуал: изваждаше тези реликви от заключеното чекмедже на бюрото и ги разглеждаше една по една. Всяка от тях по свой начин обозначаваше важно събитие в живота му. Подобно на всеки случай, който решаваше, докато беше на служба. Те също бяха малки събития и той обичаше да разсъждава за тяхната важност.

Първо взе монетата. Беше стар римски денарий, сечен през 37 пр. Хр. На лицето се виждаше Калигула, а на опакото – Агрипина Стара[29]. Англър беше купил монетата, след като тезата му с медицинския и психологически анализ на промените, които предизвиква сериозното заболяване у императора – преобразило го от сравнително доброжелателен управник в луд тиран – спечели първа награда в университета „Браун“. Монетата беше много скъпа, но той някак си знаеше, че трябва да я притежава.

След като я остави на бюрото, взе парчето дърво. В първоначалния си вид беше извито и грапаво, но той собственоръчно го бе изгладил с шкурка, докато не остана дълго колкото молив. После го позлати, затова сега проблясваше ярко на флуоресцентната светлина в кабинета. То произхождаше от стара секвоя, която в битността си на екоактивист бе помогнал да спасят от дървосекачите. Беше бивакувал в короната на дървото в продължение на почти три седмици, докато секачите най-накрая се отказаха и се преместиха другаде. Докато слизаше от дървото, Англър бе отрязал изсъхнало клонче за спомен от победата.

Накрая се протегна за куршума. Той се бе изкривил и сплескал в левия му пищял. Нито на работа, нито в свободното си време Англър обсъждаше факта, че е поел куршум. Както не носеше и не показваше полицейския боен кръст, който бе спечелил за изключителен героизъм. Малко от хората, с които работеше, знаеха, че е бил прострелян по време на служба. Това нямаше значение. Англър плъзна куршума по дланта си и го върна на бюрото. Важното беше, че той знае, и това бе достатъчно.

Внимателно върна предметите в чекмеджето, заключи го, взе телефона и набра номера на секретарката на отдела.

— Нека влязат.

Минута по-късно вратата се отвори и в кабинета му влязоха трима мъже: сержант Слейд и двама от сержантите администратори, които разследваха случая с убийството на Олбън.

— Моля, докладвайте – нареди Англър.

Единият от администраторите пристъпи напред.

— Сър, свършихме с прегледа на записите на Службата за транспортна безопасност.

— Слушам.

— Както поискахте, се върнахме и прегледахме всички налични видеозаписи, направени през последните осемнайсет месеца. Търсихме доказателства, че жертвата може да е пътувала до Щатите на дати, различни от четвърти юни тази година. Открихме такива доказателства. Жертвата, използвайки същото фалшиво име Топенъс Ландбърг, е влязла в страната от Бразилия приблизително година по-рано, на седемнайсети май, през летище „Дж. Ф. Кенеди“. Пет дни по-късно, на двайсет и втори май, е летяла обратно за Рио.

— Нещо друго?

— Да, сър. Използвайки документацията на Департамента за вътрешна сигурност, установихме, че мъж със същото име е взел полет от „Ла Гуардия“ до Ол— бъни на осемнайсети май и се е върнал на двайсет и първи същия месец.

— Фалшив бразилски паспорт – каза Англър. – Трябва да е бил с отлично качество. Питам се откъде ли го е взел?

— Без съмнение подобни неща се намират много по-лесно в страна като Бразилия, отколкото тук – отбеляза Слейд.

— Без съмнение. Какво друго?

— Това е всичко, началство. В Олбъни следата беше изгубена. С помощта на местните полицейски сили проверихме всички възможности: туристически фирми, автогари, местни летища и авиокомпании, хотели и фирми за автомобили под наем. Няма други данни за Топенъс Ландбърг, докато не се качва на самолета обратно за „Ла Гуардия“ на двайсет и първи май. А оттам за Бразилия на следващия ден.

— Благодаря. Отлична работа. Свободни сте.

Англър изчака, докато двамата полицаи излязат от кабинета му. След това кимна на Слейд и с жест го покани да седне на стол. От една от купчините документи в краищата на бюрото извади дебело тесте големи картотечни фишове, попълвани ентусиазирано през последните няколко дни от сержанта.

— Защо ли нашият приятел Олбън е ходил до Олбъни? – попита Англър.

— Нямам представа – отговори Слейд. – Обаче съм готов да се обзаложа, че между двете пътувания има връзка.

— Олбъни е малък град. Летището и автобусната гара лесно биха се побрали в чакалнята на Пристанищната управа. За Олбън би било трудно да скрие следите си там.

— Откъде знаеш толкова много за Олбъни?

— Имам роднини в Колони на северозапад от града. – Англър насочи вниманието си към фишовете. – Здраво си се потрудил. В някой друг живот би могъл да работиш като журналист в жълтата преса.

Слейд се усмихна.

Англър започна бавно да прехвърля фишовете.

— Данъчните декларации на Пендъргаст и нотариалните му актове. Не мисля, че ти е било лесно да се сдобиеш с тях.

— Пендъргаст е много потаен човек.

— Виждам, че е собственик на четири имота: два в Ню Йорк, един в Ню Орлиънс и друг тук наблизо. Онзи в Ню Орлиънс е паркинг. Странна работа.

Слейд сви рамене.

— Не бих се изненадал, ако притежава имоти и зад граница.

— Нито аз. Обаче, сър, боя се, че това няма да мога да изровя.

— Не е толкова важно. – Англър остави тези фишове на бюрото и взе друг комплект. – Досието с осъществените арести и постигнатите присъди. – Той ги запре— листва. – Впечатляващо. Наистина много впечатляващо.

— На мен ми се стори най-интересна статистиката на броя заподозрени, загинали при опита да ги арестува.

Англър потърси статистиката, прегледа я и повдигна вежди от изненада. После продължи да рови из фишовете.

— Виждам, че има еднакъв брой похвали и порицания.

— Моите приятели в бюрото казват, че е противоречив. Самотен ловец. Той е богат и независим, взима заплата от долар на година, просто за да бъде назначението му законно. През последните години висшите ешелони на ФБР са възприели подхода „долу ръцете“ заради процента на неговите успехи, разбира се, стига да не направи нещо нечувано. Изглежда има поне един невидим и силен покровител някъде във висшата йерархия на Бюрото. Може би и повече.

— Ясно – каза лейтенантът и започна отново да прехвърля фишовете.

— Служба в специалните части? Какво е правил там?

— Засекретено. Всичко, което успях да науча, е, че е спечелил няколко медала за храброст под вражески огън и е осъществил определени важни акции под прикритие.

Англър струпа фишовете на купчина, след това ги подравни и бутна настрана.

— Лумис, всичко това не те ли обърква?

Слейд задържа погледа на Англър.

— Обърква ме.

— Мен също. Какво ли означава?

— Цялата работа смърди... сър.

— Точно така. Ти го знаеш, аз също. Знаем го от известно време. Оттам и всички тези неща. – Той потупа купчината фишове. – Хайде да разнищим тая работа. Последния път, когато Пендъргаст е видял сина си жив – според собственото му признание – е преди осемнайсет месеца в Бразилия. Миналата година Олбън пристига за кратко под фалшиво име в Съединените щати, пътува до северната част на щата Ню Йорк, после се връща в Бразилия. Преди около три седмици отново се връща в Ню Йорк, но този път усилията му завършват с неговото убийство. В тялото му е открито парче тюркоаз. Агент Пендъргаст твърди, че този скъпоценен камък го е отвел в солтънския „Фонтебло“, където се предполага, че е бил нападнат от същия мъж, който се представял за учен и вероятно е убил един техник в музея. Неочаквано Пендъргаст, който дотогава е неотзивчив и уклончив, става общителен... веднага щом е научил, че сме открили Топенъс Ландбърг. Обаче след като ни стоварва камара съмнителна информация, отново млъква и спира да сътрудничи. Например нито той, нито лейтенант Д’Агоста си направиха труда да ни кажат, че фалшивият професор се е самоубил в затвора в Индио. Трябваше сами да го открием. А когато изпратихме сержант Доукинс да проучи „Фонтебло“, той се върна и докладва, че вътрешността на комплекса изглежда недокосвана от години и не би могла да бъде сцена на продължителна битка. Да, Лумис, наистина си прав – тази работа смърди. Смърди до небесата. Накъдето и да се обърна, се изправям пред едно и също заключение: Пендъргаст ни праща за зелен хайвер отново и отново. И мога да се сетя само за една причина да го прави: той самият има пръст в смъртта на своя син. А ето и това. – Англър се наведе и взе от едната купчина документи на бюрото си изрязана от вестник статия на португалски. – Репортаж от бразилски вестник, неясен и без посочени Източници, който описва случило се в джунглата клане. С участието на невъоръжен гринго, описан в текста като мъж с de rosto pálido.

- De rosto pálido? Какво значи това?

— С блед лик.

— Мамка му.

— И това се е случило преди осемнайсет месеца. Точно по времето, когато Пендъргаст също е бил в Бразилия.

Англър остави изрезката на бюрото.

— Тази статия ми попадна едва тази сутрин. Лумис, това е ключът. Чувствам го. Ключът за цялата загадка. – Той се облегна и се вторачи в тавана. – Мисля обаче, че едно парче от пъзела липсва. Само едно. И щом намеря това парче... ще го закова!

46.

Констънс Грийн вървеше по блестящия коридор на петия и последен етаж в частната женевска болница „Колин“. До нея крачеше лекар в бяла престилка.

— Как бихте описали неговото състояние? – попита тя на съвършен френски.

— Госпожице, беше много трудно да поставим диагноза – отговори лекарят. – Това е нещо чуждо на нашия опит. Ние сме многопрофилна болница. Половин дузина специалисти бяха повикани да прегледат пациента. Резултатите от консултациите и тестовете са... удивителни. И противоречиви. Някои членове на екипа смятат, че страда от непознато генетично разстройство. Други мислят, че е бил отровен или показва абстинентни синдроми от някаква смес от наркотици или лекарства. В кръвта му има незначителни следи от необичайни елементи, но нищо, което да съвпада с известни вещества в нашата база данни. Други смятат, че проблемът поне отчасти е и психологически. Никой обаче не може да отрече острите физически проявления.

— Какви лекарства използвате за лечението му?

— Не можем да го лекуваме, докато нямаме точна диагноза. Контролираме болката с кожни пластири с фентанил. За отпускане на мускулите използваме ка— ризопродол. А за успокоително – бензодиазепин.

— Кой по-точно?

— Клонопин.

— Докторе, това е твърде страшен коктейл.

— Така е. Но докато не знаем каква е причината, можем само да третираме симптомите. Ако не го правим, ще са нужни колани за връзване.

Лекарят отвори вратата и пусна Констънс да влезе първа. Зад вратата се откри модерна, безупречна и функционална болнична стая с едно-единствено легло. Множество монитори и медицински уреди бяха наредени около него. Някои имаха сложни дисплеи от течни кристали, а други пиукаха в постоянен ритъм. В далечния край на стаята имаше редица прозорци, оцветени в синьо, които гледаха към улица „Бо Сежур“.

В леглото лежеше специален агент Алойшъс Пендъргаст. Към слепоочията му бяха закачени проводници, в извивката на едната му китка беше вкаран абокат; към другата ръка бе закрепен маншет за измерване на кръвното, а за върха на един от пръстите му беше хванат пулсов оксиметър. До долния край на леглото стоеше параван за осигуряване на нужното уединение.

— Той каза твърде малко – продължи лекарят. – А от казаното нищожна част беше смислена. Ако можете да ни предоставите информация, която би ни помогнала – ще ви бъдем много благодарни.

— Благодаря, докторе – кимна Констънс. – Ще се опитам да направя всичко възможно.

— Госпожице. – Лекарят леко се поклони и излезе от стаята, затваряйки тихо вратата.

Констънс остана за миг неподвижна, стрелвайки поглед към затворената врата. После приглади с длан роклята си, преди да се настани на самотния стол до леглото. Макар да нямаше по-хладнокръвна от нея, гледката, пред която се озова, я разстрои дълбоко. Лицето на агента на ФБР имаше ужасно сив цвят, светлорусата му коса бе разбъркана и потъмняла от пот. Изваяните черти на лицето бяха замъглени от няколкодневната му брада. От тялото му лъхаше на треска. Очите му бяха затворени, обаче тя виждаше как очните ябълки мърдат под клепачите, които имаха вид на насинени. Докато го оглеждаше, тялото му се стегна от болка, получи спазъм, после се отпусна. Тя се наведе над него и сложи ръка върху свитата му в юмрук длан.

— Аз съм Констънс.

Мина известно време без реакция. Но в един момент юмрукът се отпусна, главата на Пендъргаст се завъртя на възглавницата. Устата му промълви нещо неразбираемо.

Констънс леко стисна ръката му.

— Не разбрах?

Пендъргаст отвори уста, за да каже нещо, и си пое дълбоко дъх.

- Lasciala’ indegno[30] — измърмори той. – Battiti meco[31]. L’assassino m ‘ha ferito[32].

Констънс престана да стиска ръката му.

Друг спазъм разтърси тялото му.

— Не – каза той с тих, сподавен глас. – Не трябва. Вратата към ада... стой настрана... моля, стой далече... не гледай... тристранното пламтящо око!...

Тялото му се отпусна и за няколко минути той потъна в мълчание. След това отново се размърда.

— Бъркаш, Тристрам – каза той с глас, който сега звучеше по-ясен и разбираем. - Той никога не би се променил. Боя се, че си бил заблуден.

Мълчанието, което настъпи след това, продължи много по-дълго. Влезе сестра, която провери жизнените показатели на Пендъргаст, смени кожния пластир с нов и излезе. Констънс остана на стола неподвижна като статуя, а ръката й продължаваше да лежи върху неговата. Най-накрая – след дълго чакане – очите му потрепнаха и се отвориха. За миг останаха мътни и разфокусирани. След това, премигвайки, огледаха болничната стая. Накрая се спряха на нея.

— Констънс – прошепна той.

В отговор тя отново му стисна ръката.

— Аз... имам кошмар. Той сякаш никога няма да свърши.

Гласът му беше сух и лек и се носеше подобно на бриз през пожълтели листа. Тя се наклони към него, за да долавя думите.

— Цитираше либретото на „Дон Жуан“.

— Да, представях си се като... Командора.

— Да сънуваш Моцарт на мен не ми звучи като кошмар.

— Аз... – Устата му помръдна няколко пъти безгласно, преди да продължи. – Аз не обичам операта.

— Имаше и нещо друго – отбеляза Констънс. – Нещо, което прозвуча като кошмар. Спомена врата към ада.

— Да, да. В кошмарите ми има и спомени.

— След това спомена Тристрам. И някаква грешка, която е направил.

В отговор Пендъргаст само поклати глава.

Когато отново изпадна в безсъзнание, Констънс остана да чака. Десет минути по-късно той отново се размърда и отвори очи.

— Къде съм?

— В една женевска болница.

— Женева. – Пауза. – О, да, разбира се.

— От онова, което успях да науча, си съсипал деня на някакъв пътен полицай.

— Помня. Той настояваше да ми напише фиш. Бях възмутен. Боя се, че... не мога да понасям дребните бюрократи. – Отново последва пауза. – Това е един от многото ми лоши навици.

Когато отново потъна в мълчание, Констънс, която сега беше уверена, че той е с бистра глава, му разказа набързо случилото се наскоро. Така както Д’Агоста беше информирал нея: самоубийството на неговия нападател в затвора в Индио; пластичната хирургия за промяна на лицето, която мъжът си беше направил; реконструкцията на неговия оригинален външен вид и истинската му самоличност, установена от Д’Агоста. После откритието на Д’Агоста от документите на Англър, че миналата година Олбън е влязъл в страната под името Топенъс Ландбърг, предприел е кратко пътуване до северната част на щата Ню Йорк, преди да се върне в Бразилия. Пендъргаст слушаше разказа й с интерес. Един-два пъти в очите му проблесна старата искра, която тя познаваше толкова добре. Обаче щом свърши, той затвори очи, обърна глава и отново изпадна в безсъзнание.

Следващият път, когато се събуди, беше нощ. Констънс, която беше останала при него, го чакаше да заговори.

— Констънс – започна той с тих както предния път глас, – трябва да разбереш, че от време на време за мен е трудно да... запазя връзката си с действителността. Тя идва и си отива както болката. Например, за да говоря сега с теб разумно, е нужна цялата ми концентрация. Затова позволи ми да ти кажа нужното, колкото може по-бързо.

Констънс го слушаше, без да помръдва.

— Казах ти нещо непростимо.

— Вече ти простих.

— Ти си прекалено добра. От самото начало, когато подуших лилиите в онази странна животинска газова камера край езерото Солтън, усетих какво се е случило: миналото на моето семейство се е върнало да ме преследва. Под формата на човек, склонен да отмъщава.

Той задиша ускорено и плитко.

— Онова, което е направил моят праотец Езекия, е престъпление. Създал е еликсир, който в действителност бил пристрастяваща отрова, убила много хора и съсипала живота на други. Но това е толкова... толкова далече в миналото... – Той направи пауза. – Аз знаех какво ми се случва и ти също позна. Обаче точно в този момент просто не можех да понеса твоето съжаление. Каквито и надежди да таях бързо да спра развитието на болестта, те се изпариха много скоро. Дори предпочитах да не мисля за това. Оттам и ужасната ми забележка в музикалния салон.

— Моля те, нека забравим това.

Той потъна в мълчание. В тъмната стая, осветена само от екранните светлини на медицинската апаратура, Констънс не беше сигурна дали още е буден.

— Лилиите започнаха да гният – каза той.

— О, Алойшъс! – възкликна тя.

— Има нещо по-страшно от страданията. И това е, че ми липсват отговорите. Този бароков заговор край езерото Солтън има всички признаци на организиран от Олбън. Обаче с кого е работил и защо са го убили? И... как да понеса това плъзгане в лудостта?

Сега Констънс сграбчи ръката му в своята.

— Трябва да има лек, някаква противоотрова. Заедно ще се справим.

Пендъргаст поклати глава в мрака.

— Не, Констънс, няма лек. Трябва да си вървиш. Аз ще се върна вкъщи със самолет. Познавам частно практикуващи лекари, които ще ме поддържат в поносимо състояние, докато краят наближава.

- Не! — каза Констънс, но много по-високо, отколкото възнамеряваше. – Никога няма да те оставя.

— Не ми е приятно да ме виждаш... да ме виждаш в подобно състояние.

Тя стана и се наведе над него.

— Нямаш избор.

Пендъргаст се размърда леко под завивките.

— Човек винаги има избор. Моля те, изпълни молбата ми да не ме виждаш в най-екстремното състояние. Като мъжа в Индио.

Мълчанието се проточи известно време, после тя се наведе над него и го целуна по челото.

— Съжалявам, но моят избор е да се боря до края срещу това. Защото...

— Защото ти си другата половина на моето сърце – промълви тя. После седна на стола, хвана го за ръката и повече не проговори.

47.

Униформеният полицай спря патрулката до бордюра.

— Пристигнахме, сър – обяви той.

— Сигурен ли си? – попита Д’Агоста, който надничаше през прозореца на пътника.

— Булевард „Колфакс“ четиресет и едно, двайсет и седем. Нали не съм сбъркал адреса?

— Не. Това е.

Д’Агоста беше изненадан. Очакваше да види парцел с каравани или някой мрачен апартамент дълбоко в гетото. Обаче тази къща в частта на Гари, Индиана, Милър Бийч, беше добре поддържана и макар и малка, бе прясно боядисана, а целият парцел – добре окосен. Парк „Маркет“ беше на няколко преки оттук.

Д’Агоста се обърна към полицая от Гари.

— Но...

— Моля, припомнете ми досието му. Ще ми се всичко да ми е в главата.

— Няма проблем. – Полицаят дръпна ципа на една чанта и извади компютърна разпечатка. – Чисто е. Няколко глоби за пътни нарушения. Една е за каране с шейсет в зона с ограничение четиресет километра в час. Другата е за минаване по банкета.

— Минаване по банкета? – попита Д’Агоста. – Нима тук глобяват заради това?

— По време на стария шериф глобявахме. Той беше буквояд. – Полицаят отново погледна разпечатката. – Единственото съществено, което имаме срещу него, беше установено по време на нахлуване в бандитско свърталище. Обаче той самият беше чист – никакви наркотици, никакви оръжия. Оттогава няма връзки или участие, затова не са му повдигани обвинения. Четири месеца по-късно жена му го обяви за изчезнал. – Полицаят прибра разпечатката в чантата при останалите документи. – Това е всичко. Като се има предвид възможната връзка с банда, стигнахме до извода, че е убит. Не се появи отново – нито жив, нито мъртъв. Няма труп, нито нещо друго. Най-накрая прехвърлихме случая при студените досиета.

Д’Агоста кимна.

— Ако нямате нещо против, нека аз да говоря с нея.

— Разбира се.

Д’Агоста си погледна часовника. Шест и половина. Отвори вратата на лимузината и слезе със сумтене. Последва полицая по пътеката и изчака, докато позвъни на вратата. Малко по-късно на вратата се появи жена. Благодарение на дългата си практика Д’Агоста почти несъзнателно възприе подробностите: метър и седемдесет и два, шейсет и два-три килограма, брюнетка. В едната ръка стискаше чиния, а в другата кухненска кърпа. Беше облечена за работа с гащеризон, който макар и стар, бе чист и добре изгладен. Когато видя полицая, изражението й се превърна в смесица от безпокойство и надежда.

Д’Агоста пристъпи.

— Госпожо, вие ли сте Керълайн Ръд?

Жената кимна.

Д’Агоста й показа значката си.

— Аз съм лейтенант Винсънт Д’Агоста от Нюйоркското полицейско управление, а това е Ектор Ортильо от полицията в Гари. Питам се дали бихте могли да ни отделите няколко минути от времето си?

Жената се поколеба съвсем малко, после кимна:

— Да. Да, разбира се. Моля, влезте.

Тя отвори вратата по-широко и ги въведе в малка всекидневна. Мебелите бяха стари, но функционални, добре поддържани и безупречно чисти. Д’Агоста отново остана с впечатлението за домакинство, в което парите са намалели, но цивилизоваността и класата все още имат значение.

Госпожа Ръд ги покани да седнат.

— Искате ли лимонада? – предложи тя. – Или кафе?

Двамата мъже поклатиха глава.

От стълбата за втория етаж се чу шум и скоро се показаха две любопитни лица: момче на може би дванайсет и няколко години по-малко момиче.

— Хауи, Дженифър – каза жената, – трябва да поговоря с тези двама чичковци. Моля ви да се качите обратно горе и да си довършите домашните работи. Скоро ще свършим.

Двете деца изгледаха полицаите мълчаливо с широко отворени очи и след малко поеха обратно нагоре по стълбите и изчезнаха от поглед.

— Извинете ме за миг – само да оставя тази чиния. – Жената тръгна към кухнята, след това се върна и седна срещу Д’Агоста и полицая от Гари.

— С какво мога да ви помогна? – попита тя.

— Дойдохме да поговорим за вашия съпруг – обясни Д’Агоста. – Хауърд Ръд.

Надеждата, която се бе изписала по лицето й преди минути, сега отново се появи.

— О! – възкликна тя. – Да не би да имате нови доказателства? Жив ли е? Къде е?

Пламенността, с която бяха изстреляни тези думи, изненада Д’Агоста не по-малко, ако не и повече, от външния вид на къщата. През последните няколко дни си беше изградил определена представа за мъжа, атакувал специален агент Пендъргаст и най-вероятно убил Виктор Марсала: агресивно копеле без морален кодекс; користолюбив кучи син без или с много малко ценности, които да изкупят минусите му. Когато Тери Бономо и софтуерът на Нюйоркското полицейско управление за разпознаване на лица установиха самоличността на заподозрения като Хауърд Ръд, покойник, от Гари, Индиана, Д’Агоста беше доста сигурен на какво ще попадне, когато излетя, за да разговаря с жената му. Обаче надеждата в нейните очи го накара да преосмисли предположенията си. Внезапно изпита несигурност как да подходи.

— Не, не сме го намерили. Всъщност не съвсем. Причината да съм тук, госпожо Ръд, е желанието ми да науча повече за вашия съпруг.

Тя погледна Д’Агоста, после полицай Ортильо и отново Д’Агоста.

— Да не би да подновявате случая? Още тогава си помислих, че много бързо го претупаха. Искам да помогна. Само ми кажете какво да направя.

— Е, можете да помогнете, като ми кажете какъв човек беше. Като баща и съпруг.

— Е.

— Моля?

— Какъв човек е. Знам, че полицията го смята за мъртъв, но аз съм сигурна, че е жив някъде по света. Чувствам го. Сигурно има сериозна причина да изчезне. Някой ден ще се върне и ще обясни какво се е случило и защо.

Неудобството на Д’Агоста нарасна. Вярата в гласа на жената беше смущаваща.

— Госпожо Ръд, просто ни разкажете за него.

— Какво има да се казва? – Жената замълча за миг, за да си помисли. – Беше добър съпруг, отдаден на семейството си. Трудолюбив, верен, прекрасен баща. Не ходеше по кръчми, не залагаше, не е поглеждал друга жена. Баща му беше методистки проповедник и Хауърд бе възприел много от неговите добри черти. Не познавам по-упорит човек от него. Ако започне нещо, винаги го докарва докрай. Винаги. Изкарал е общинския колеж с миене на чинии. Като младеж е бил шампион по бокс и носител на „Златните ръкавици“. Освен на семейството си, държеше много на своята дума. Блъскаше се да задържи железарския си магазин на повърхността, блъскаше ден и нощ и не се отказа дори когато „Баумакс“ отвори магазин на шосе № 20 и търговията започна да замира. Не беше негова вината, че се наложи да вземе пари на заем. Само да знаеше кой...

Потокът думи изведнъж секна, а очите на жената леко се уголемиха.

— Моля, продължете – подкани я Д’Агоста. – Само да знаеше какво?

Жената се колебаеше. След това въздъхна, погледна към стълбата за втория етаж, за да се увери, че децата не могат да чуят, и продължи:

— Само да знаеше какви са хората, от които взе назаем. Нали разбирате, банката смяташе магазина за голям риск. Не искаха да му дадат заем. Парите не стигаха. – Тя преплете длани и се вторачи в пода. – Взе назаем от лоши хора.

Внезапно вдигна очи и погледна умолително право в Д’Агоста.

— Но човек не може да го вини за това, нали?

Д’Агоста можа само да поклати глава.

— Нощите, които прекарваше седнал на масата в кухнята, вперил очи в стената, без да продумва... о, направо ми късаше сърцето! – Жената избърса сълза.

— И накрая един ден изчезна. Просто така. Това стана преди повече от три години. Оттогава не се чу повече нищо за него. Но за това има причина – зная, че е така. – Изражението на госпожа Ръд стана предизвикателно. – Знам какво мисли полицията, но не го вярвам. И никога няма да го повярвам.

Когато Д’Агоста заговори, беше внимателен.

— Имахте ли някаква представа, че се готви да замине? Някакви признаци?

Жената поклати глава.

— Никакви, като изключим обаждането по телефона.

— Какво обаждане?

— Беше вечерта, преди да изчезне. Някой се обади по телефона. Беше доста късно. Той вдигна в кухнята. Говореше тихо – мисля, че не искаше да чувам. След това изглеждаше опустошен. Но не пожела да говори с мен, не искаше да ми каже за какво става дума.

— Значи нямате представа какво може да се е случило с него или къде може да е бил през цялото това време?

Жената отново поклати глава.

— Как свързвате оттогава двата края?

— Започнах работа в една рекламна агенция. Занимавам се с оформление и проектиране. Работата е почтена.

— А хората, от които съпругът ви е взел назаем? След като изчезна, заплашвали ли са ви? Някакви притеснения?

— Не, никакви.

— Случайно да имате снимка на вашия съпруг?

— О, да, и то доста. – Госпожа Ръд се обърна и протегна ръка към група рамкирани снимки върху помощната маса. Взе една от тях и я подаде на Д’Агоста. Той започна да я разглежда. Беше семейна снимка. Родителите в средата, а от двете им страни – децата.

Тери Бономо беше улучил десетката. Мъжът на снимката беше човекът от словесния портрет преди пластичната операция.

Когато понечи да върне снимката, госпожа Ръд неочаквано го хвана за китката. Хватката й беше изненадващо силна.

— Моля – каза тя, – помогнете ми да намеря съпруга си. Моля!

На Д’Агоста това му дойде в повече.

— Госпожо, имам лоши новини за вас. Преди малко ви казах, че не сме намерили съпруга ви. Обаче разполагаме с труп и се боя, че това е той.

Хватката върху китката му се засили.

— Нужна ни е проба от неговата ДНК, за да сме сигурни. Може ли да вземем назаем негови лични вещи – например четка за коса или четка за зъби? Разбира се, ще ви бъдат върнати.

Жената не отговори.

— Госпожо Ръд – продължи Д’Агоста, – понякога да не знаеш е много по-лошо, отколкото да знаеш, дори когато знанието се оказва много болезнено.

В продължение на няколко дълги мига жената остана вкопчена в китката му, после бавно разхлаби хватката си. Ръката й се свлече в скута. За момент придоби унесен вид. След това се стегна, стана, отиде при стълбището и започна да се качва, без да каже и дума.

***

Двайсет минути по-късно на задната седалка на патрулката на път за летище „О`Хеър“, Д’Агоста носеше в джоба на сакото си четка за коса на заподозрения, грижливо затворена в торбичка с цип. С разкаяние разсъждаваше колко погрешни могат да бъдат човешките предположения. Последното, което очакваше, беше спретнатата къща на булевард „Колфакс“ и пламенната и решителна вдовица, която живееше там.

Ръд може да беше убиец, но изглежда, че е бил добър човек, направил лош избор, който го е вкарал в неприятности. Д’Агоста беше виждал такива неща и преди. Понякога човек колкото повече се напъва, толкова повече затъва в лайната. Д’Агоста бе принуден да преоцени Ръд. Сега осъзна, че точно тази любов на Ръд към семейството му и зависимостта, в която се бе озовал, каквато и да беше тя, го бяха принудили да извърши ужасни неща, включително промяна на външния вид и самоличността. Не се съмняваше, че средството за натиск, използвано срещу него, беше малкото му семейство.

Тези хора бяха гадни копелета.

Той погледна към полицая от Гари.

— Благодаря ви, колега.

— Няма защо.

Д’Агоста премести очи върху магистралата пред тях. Беше странно, много странно. Техният „Немо“ – вероятен убиец на Марсала и нападател на Пендъргаст – беше в хладилната камера... обаче нямаше история, нямаше предистория. С изключение на това, че някога е бил трудолюбив семеен човек на име Хауърд Ръд. Между изчезването на Ръд от Гари и появата му в музея, представяйки се за фалшив учен на име Уолдрън, имаше празнина от три години.

Заради това Д’Агоста се питаше: какво ли се беше случило в тази празнина?

48.

Лейтенант Англър седеше в задната стаичка на фирмата за коли под наем „Рипъблик“ на летището в Олбъни и мрачно търкаляше един молив по бюрото пред себе си, докато чакаше Марк Молмън, управителя, да свърши с клиент отпред и да се върне в офиса си. Всичко се развиваше толкова добре – сякаш беше сън. И сега Англър осъзна, че е било точно това – сън.

По негово нареждане екипът му беше направил списък на всички хора, които бяха наемали автомобили в района на Олбъни през месец май, когато Олбън е бил тук. След като Англър лично прегледа списъка, реализира попадение: някой си Обрадъс Пленгънт – анаграма на Олбън Пендъргаст – беше наел кола от „Рипъблик“ на 19 май, един ден след кацането си в Олбъни. Англър се беше обадил в централния офис и го свързаха с човек на име Марк Молмън. Да, имат архив на отдаванията под наем. Да, колата още е в движение и е на разположение, макар че сега е в друг офис на четире— сетина мили оттук. Да, Молмън може да уреди да бъде върната в Олбъни. Затова Англър и сержант Слейд се качиха на една скапана кола и предприеха тричасовото пътуване от Ню Йорк до щатската столица.

Молмън се бе оказал човек, от какъвто имаха нужда. Бивш морски пехотинец и член на Националната оръжейна асоциация, той се зае да им помага с ентусиазма на юноша, който иска да стане полицай. Задачи, които щяха да изискват досадна бумащина или дори съдебно разпореждане, в ефективните ръце на Молмън се превръщаха във фасулска работа. Той намери документите на наетата от Олбън кола – синя „Тойота Авалон“, и ги предостави на Англър. Олбън беше върнал колата след три дни, навъртайки само 313 километра според километража.

Това беше мигът, в който Англър започна да изпитва глождещо подозрение. Олбън Пендъргаст притежаваше дразнещата способност да изчезва, когато си поиска. Поставяйки се на негово място, реши, че младият мъж бе предприел допълнителни мерки, за да скрие своите движения. Той помоли Молмън да провери още веднъж внимателно информацията от проследяването на движението на автомобила по времето, когато Олбън е бил наемател. Молмън отново с готовност се съгласи. Влезе в проследяващата система на „Рипъблик“ и в данните за движението на тойотата. Подозрението на Англър се потвърди. Данните от проследяването не отговаряха на тези от километража. Според системата за проследяване на „Рипъблик“, докато Олбън е бил наемател, колата бе изминала 680 км.

Това беше точката, в която разследването започна да се разпада. Изведнъж се оказа пред твърде много възможности. Олбън може би си беше поиграл с километража. Това уж беше невъзможно, но Англър не се съмняваше, че той е измислил начин. Може би беше свалил излъчвателя на колата и го бе монтирал на друг автомобил, а после го бе върнал на старото място, за да подхвърли фалшиви данни. А може би изобщо не си беше направил труда да го връща обратно, оставяйки някакъв друг уред на колата, за да засили объркването. Трябваше да измислят начин да ограничат възможностите, а той нямаше ни най-малка представа как да го направи.

В този момент Молмън беше принуден да излезе от кабинета си, за да се оправя с някакъв раздразнен клиент. Затова Англър седеше мрачен и въртеше молива. Сержант Слейд седеше срещу него и както обикновено мълчеше. Докато въртеше молива, Англър се питаше какво е смятал, че може да постигне, като дойде тук. Дори да знаеше с точност колко километра бе пропътувал Олбън и каква кола е наел – какво от това? През тези три дни той е можел да отиде къде ли не, а сините тойоти бяха милиони. Освен това в малките градове, които бяха пръснати из северната част на щата Ню Йорк, камерите за видеонаблюдение на трафика бяха рядкост.

Обаче когато Молмън се върна в офиса, на лицето му грееше усмивка.

— Черната кутия – обяви той.

— Какво е това?

— Черната кутия. Записващо устройство на настъпилите събития. Всяка кола под наем има такова.

— Така ли? – Англър знаеше за съществуването на проследяващи устройства от работата си с полицейските патрулки, обаче това беше ново за него.

— Да, от няколко години. В началото предназначението им беше да предоставят информация защо и как са се задействали предпазните възглавници. По принцип са били изключени и е бил нужен як удар, за да започнат да записват. Обаче наскоро фирмите за коли под наем се бръкнаха, за да снабдят колите със специални устройства, които са много по-усъвършенствани. Днес хората, които наемат коли, не могат да се измъкнат, ако направят нещо.

— И каква информация точно събират?

— Най-новите събират опростени данни за местоположението. Разстоянието, изминато за един ден. Средната скорост. Управление, спиране, ползване на коланите за безопасност. Освен това са свързани с джипиес системата. Когато двигателят бъде спрян, черната кутия записва посоката, в която е сочела колата при работещ двигател. Също както при самолетите, черната кутия на колата не може да бъде свалена или манипулирана. Хората още не са осъзнали колко добре бизнесът с отдавани под наем коли контролира онова, което правят с нашите машини.

Не може да бъде свалена или манипулирана. В душата на Англър започна да се пробужда надежда.

— Обаче ние говорим за събития, случили се преди година? Възможно ли е това нещо още да съхранява данните?

— Зависи. Щом паметта му се запълни, уредът започва да записва върху най-старите данни. Вие обаче може да сте късметлия, защото тойотата беше в представителството ни Тъпър Лейк през последните шест месеца, а там не наемат много често коли. Така че данните все още може да са в паметта.

— Как си осигурявате достъп?

Молмън сви рамене.

— Просто пъхаш кабел, а по-новите модели могат да прехвърлят данните безжично.

— Значи можете да го направите? – попита Англър, който още не можеше да повярва на късмета си. Олбън беше умен, но ето че бе допуснал сериозна грешка. Надяваше се от все сърце Молмън да няма нужда от одобрението на съдия.

Но той просто кимна.

— Колата е все още в гаража. Ще накарам момчетата да свалят информацията и да я разпечатат за вас.

***

Час по-късно Англър седеше пред работна станция в главната квартира на Олбънската полицейска служба. В скута му лежеше отворена карта на Ню Йорк. Сержант Слейд седеше до него пред друг компютър.

Молмън се бе оказал прав. Наред с най-различна сравнително безполезна информация, записващото устройство на тойотата им даде важни данни: в деня, в който Олбън наел колата, тя беше минала сто трийсет и седем километра право на север от летището в Олбъни.

Това означаваше право в малкия град Адирондак на бреговете на езерото Шрун. Англър благодари горещо на Молмън, помоли го да пази в тайна случилото се и му обеща обиколка с нюйоркска патрулка, щом се озове в Манхатън.

— Адирондак, Ню Йорк – каза Англър на глас. – Пощенски код 12808. Население триста души. За какво, по дяволите, Олбън е бил целия този път от Рио до Адирондак?

— Гледката? – предположи Слейд.

— Гледката от Захарната глава е къде-къде по-драматична. – Англър влезе в криминалната база данни и започна да преглежда регионалната информация за въпросните дати. – Няма убийства, нито кражби. Боже, изобщо никакви престъпления! Сякаш цялата област Уорън е била заспала на деветнайсети, двайсети и двайсет и първи.

След като излезе от базата данни, започна да търси в Гугъл.

— Адирондак – измърмори той. – Там няма нищо. Като изключим многото високи дървета. И една-едничка фирма: „Ред Маунтин Индъстрийс“.

— Не съм чувал за нея.

Ред Маунтин Индъстрийс. Нещо му просветна, но все още нищо конкретно. Англър бързо прочете намерената в Гугъл информация. – Голям частен военен подизпълнител. – Почете още малко. – С донякъде съмнителна история, ако човек вярва на тези конспиративни теоретици в интернет. Потайна, ако не нещо друго. Собственост на човек на име Джон Барбо.

— Ще го проверя. – Сержант Слейд се обърна към своята работна станция. Англър не отговори веднага. Човекът с преобладаващо дясно мозъчно кълбо у него мислеше отново, и то бързо. Пендъргаст беше видял своя син за последен път преди година и половина в Бразилия.

— Сержант – попита той, – спомняш ли си вестникарската статия, която ти показах? Когато Пендъргаст е бил преди година и половина в Бразилия, се чуват истории за клане далеч навътре в джунглата, оглавявано от „блед гринго“.

Слейд спря да пише.

— Да, сър.

— Няколко месеца по-късно Олбън пътува тайно до Адирондак, Ню Йорк, главна квартира на „Ред Маунтин“, частен военен подизпълнител.

Настъпи мълчание, докато Слейд обмисляше чутото от Англър.

— Смяташ, че Пендъргаст стои зад клането в джунглата? – най-накрая попита той. – И че някой от „Ред Маунтин“ му е помагал? Осигурил е финансирането, предоставил оръжията? Някакъв тип наемническа акция?

— Да, подобна мисъл ми мина през главата.

Слейд се смръщи.

— Но защо му е на Пендъргаст да се набърква в нещо подобно?

— Кой знае? Този тип е загадка. Обаче съм готов да се обзаложа, че знам защо е ходил Олбън в Адирондак. И защо е бил убит.

Слейд отново замълча и се замисли.

— Олбън е знаел за клането. Освен това има голяма вероятност да е бил там. Нали помниш: Пендъргаст каза, че е видял сина си веднъж, и то в бразилските джунгли. Може би Олбън е изнудвал баща си Пендъргаст и неговата връзка в „Ред Маунтин“ с онова, което е знаел? И те заедно са организирали смъртта му.

— Искаш да кажеш, че Пендъргаст е убил своя собствен син? – попита Слейд. – Това е прекалено дори за него.

— Да изнудваш баща си също е прекалено. Спомни си досието на Пендъргаст – знаем на какво е способен. Това може и да е теория, но е единственият отговор, който пасва на всички подробности.

— Защо да стоварва трупа на един Пендъргаст пред собствената си входна врата?

— За да отклони полицията от истинската следа. Цялата тази история с тюркоаза, предполагаемата атака срещу Пендъргаст в Калифорния – още една мистификация. Спомни си колко неотзивчив и незаинтересуван беше в началото. Стана по-дружелюбен едва когато започнах да откривам къде е ходил Олбън.

Отново за кратко се възцари мълчание.

— Ако си прав, има само едно нещо, което можем да направим – каза Слейд. – Върви в „Ред Маунтин“. Говори лично с този Барбо. Ако в неговата фирма има гнила ябълка, която продава оръжия по втория начин и прибира парите или участва пряко в някакви наемнически акции, той трябва да знае.

— Това е рисковано – поклати глава Англър. – Ами ако Барбо е замесеният? Все едно да влезеш в клетката на лъва.

— Току-що свърших проверката – обяви Слейд и потупа компютъра. – Чист е като арктически сняг. Орлов скаут, награждаван армейски рейнджьр, дякон в черквата, никога никакъв намек за скандал или криминално досие.

Англър обмисли чутото.

— Той е в най-удобното положение да започне едно тихо разследване в своята собствена фирма. И ако е забъркан – въпреки скаутския медал – това ще отклони вниманието му и ще го накара да излезе на светло.

— Аз си помислих същото – отговори Слейд. – По един или друг начин ще научим истината. Разбира се, стига да не се разчува за предприетите от нас действия.

— Добре, ще му предложим да си мълчим, ако положи искрени усилия. Ще подготвиш ли нужните документи и ще уведомиш ли екипа къде отиваме, с кого ще говорим и кога ще се върнем?

— Веднага се залавям. – И Слейд се обърна към работната си станция.

Англър остави картата настрана и стана от мястото си.

— Следваща спирка – каза той тихо – Адирондак, Ню Йорк.

49.

За втори път в течение на по-малко от седмица лейтенант Д’Агоста се озова в оръжейната зала на замъка на улица „Ривърсайд“. Нищо не се бе променило: същите редки оръжия зад витрините, ламперията от палисандрово дърво, декоративният таван. Останалите присъстващи бяха същите, както миналия път: Констънс Грийн, облечена в мека блуза от органза и тъмнокафява плисирана пола, и Марго, която му се усмихна разсеяно. Набиваше се на очи отсъствието на собственика на замъка – Алойшъс Пендъргаст.

Констънс се настани начело на масата. Изглеждаше по-неразгадаема от обикновено е кроткото си държане и старомоден акцент.

— Благодаря и на двама ви за това, че дойдохте – започна тя. – Помолих за вашето присъствие тази сутрин, защото имаме спешен случай.

Д’Агоста се отпусна на един от кожените столове, които заобикаляха масата, и изведнъж го изпълни лошо предчувствие.

— Моят попечител, нашият приятел, не е добре – всъщност е много болен.

Д’Агоста се наклони към масата.

— Колко болен?

— Умира.

Това беше посрещнато с шокирано мълчание.

— Значи е бил отровен като онзи тип в Индио? – попита Д’Агоста. – Мамка му! Къде е ходил?

— В Бразилия и Швейцария, за да се опита да разбере какво е станало с Олбън и защо той самият беше отровен. В Швейцария обаче рухнал. Намерих го в женевска болница.

— Къде е сега? – попита Д’Агоста.

— Горе, частна фирма се грижи за него.

— Доколкото разбрах – каза Марго, – на използващите еликсира на Езекия са били нужни месеци и години, преди да се разболеят и умрат. Пендъргаст трябва да е получил доза с много силна концентрация.

Констънс кимна.

— Да, неговият нападател е знаел, че ще има само една възможност. Също така е лесно да се предположи, като имаме предвид неговия по-бърз упадък, че мъжът, който го нападна край езерото Солтън и наскоро умря в Индио, е получил още по-голяма доза.

— Точно така – съгласи се Марго. – Получих доклада на доктор Семюълс от затвора в Индио. В скелета на мъртвия мъж се наблюдават същите необикновени съединения, които открих в скелета на госпожа Паджет, но в много по-голяма концентрация. Не е чудно, че еликсирът го е убил толкова бързо.

— Ако Пендъргаст умира – намеси се Д’Агоста, – защо, по дяволите, не е в болница?

Въпросът му беше посрещнат с втренчен поглед.

— Настоя да напусне женевската болница и да се прибере вкъщи с частен самолет линейка. Не е законно да държиш някого в болница против неговата воля. Той твърди, че никой не може да му помогне и няма да умре в болница.

— Господи – възкликна Д’Агоста, – какво можем да направим?

— Трябва ни противоотрова. А за да намерим такава, ни е нужна информация. Затова ви поканих. – Тя се обърна към Д’Агоста. – Лейтенанте, моля, разкажете ни какви са резултатите от скорошните ви проучвания.

Д’Агоста попи потта от челото си.

— Не зная доколко това има значение, но проследихме нападателя на Пендъргаст до Гари, Индиана. Преди три години е бил мъж на име Хауърд Ръд, семеен и собственик на магазин. Задлъжнял на лоши хора и изчезнал, оставяйки жена си и децата. Появи се преди два месеца с ново лице. Той е човекът, който нападна Пендъргаст и вероятно е убил Виктор Марсала. В момента се опитваме да запълним тази дупка в неговата история – къде е бил и за кого е работил. Обаче засега удряме на камък. – Д’Агоста погледна Марго. Още не бе казала нищо, но лицето й беше бледо.

За известно време се възцари мълчание. След малко Констънс отново взе думата.

— Не съвсем.

Д’Агоста я погледна въпросително.

— Съставям списък е жертвите на Езекия, като изхождам от предположението, че някой техен потомък е отговорен за отравянето. Две от жертвите са били Стивън и Етъл Барбо, съпружеска двойка. Умрели са от въздействието на еликсира. Оставят три сирачета, включително бебе, заченато по времето, когато Етъл взима еликсира. Семейството е живяло в Ню Орлиънс на улица „Дофин“, само на две къщи от къщата на Пендъргаст.

— Защо избра точно тях? – попита Д’Агоста.

— Те имат правнук Джон Барбо. Той е главен изпълнителен директор на военна подизпълнителска фирма, наречена „Ред Маунтин Индъстрийс“, богат човек, който живее като отшелник. Барбо е имал син – единствено дете. Младежът бил музикален феномен. Бил с крехко здраве и преди две години се разболява. Не успях да науча много подробности за болестта, но очевидно е удивила цял консилиум от лекари и специалисти със своите необичайни симптоми. Колкото и да са били гигантски техните усилия, не успяват да му спасят живота. – Констънс погледна Марго, после Д’Агоста и отново Марго. – Случаят е описан в британското медицинско списание „Лансет“.

— Нима искаш да кажеш – попита Д’Агоста, – че отровата, която е убила прапрабабата и дядото на Джон Барбо, е прескочила през поколенията, за да убие неговия син?

— Да. Преди да умре, момчето се оплаквало от вонята на гнили лилии. Открих и други подобни смъртни случаи в семейство Барбо, пръснати из различните поколения.

— Не мога да повярвам – поклати глава Д’Агоста.

— Аз пък го вярвам – проговори Марго за първи път. – Онова, което искаш да кажеш, е, че еликсирът на Езекия е предизвикал епигенетични[33] промени. Подобни промени се предават на поколенията. Отровите в околната среда са основната причина за епигенетичните промени.

— Благодаря – кимна Констънс.

В помещението отново настъпи мълчание.

Д’Агоста скочи на крака и започна неспокойно да крачи насам-натам, докато мозъкът му работеше на високи обороти.

— Добре, нека обобщим. Ти казваш, че Барбо е отровил Пендъргаст с еликсира, за да отмъсти не само за своите прародители, но и за смъртта на сина си. Как му е хрумнала подобна идея? Имам предвид, че едва ли е знаел какво се е случило с неговите прапрабаба и дядо, починали преди повече от столетие? И целият този заговор за отмъщение – убийството на Олбън, вкарването на парче тюркоаз в него, подмамването на Пендъргаст в другия край на страната – доста бароков по своята сложност. Защо? Кой би могъл да го измисли?

— Човек на име Топенъс Ландбърг – отговори Констънс.

— Кой? – попита Марго.

— Разбира се – Д’Агоста плесна с ръце и се обърна. – Олбън! Както вече казах, пътувал е до Ню Йорк. Според документите по случая на лейтенант Англър – до района на Олбъни, година преди да бъде убит.

— Седалището на „Ред Маунтин Индъстрийс“ е в Адирондак, Ню Йорк. – отбеляза Констънс. – На час и половина път с кола от Олбъни.

Д’Агоста отново се обърна.

— Олбън, това откачено копеле. От онова, което Пендъргаст ми е казвал, точно това е играта, която би играл с удоволствие. Разбира се, какъвто беше блестящ, знаел е всичко за еликсира на Езекия. Затова е намерил потомък на една от жертвите – човек както с мотив за отмъщение, така и със средствата да го осъществи. С Барбо, чийто син е умрял, улучил десетката. Олбън трябва да е научил нещо за характера на Барбо. Без съмнение той е от типовете, които уважават принципа „око за око“. Схемата е добра и от друга гледна точка: така и Барбо, и Олбън щели да отмъстят на Пендъргаст.

— Да, от този план вони на Олбън – кимна Констънс. – Вероятно е проучил солтънския „Фонтебло“ и мината за тюркоази. Казал е на Барбо: ето я схемата. Само трябва да синтезираш еликсира и да примамиш Пендъргаст на мястото.

— Обаче накрая измаменият е бил Олбън – отбеляза Марго.

— Големият въпрос е – продължи Д’Агоста – как всичко това ще ни помогне да разработим противоотрова?

— Трябва да разшифроваме формулата на еликсира, за да можем да спрем действието му. Щом Барбо е бил способен да го реконструира, ще можем и ние. – Констънс ги погледна. – Аз ще претърся сбирките в мазето, документите, семейните архиви и старата химическа лаборатория за формулата на Езекия. Марго, ще се заемеш ли отново с костите на госпожа Паджет? Като се имат предвид усилията на Барбо да се снабди с една от тях, трябва да съдържат важни улики.

— Да – каза Марго. – Освен това докладът от аутопсията на Ръд също може да ни помогне да разкрием формулата.

— А аз – обяви Д’Агоста – ще отида да проверя този тип Барбо. Ако открия, че е виновен, така ще го притисна, че формулата ще изскочи от...

— Не!

Това беше казано от друг глас, по-скоро продран шепот, който долетя от вратата на оръжейната зала. Д’Агоста се обърна натам и видя Пендъргаст. Той стоеше неустойчиво, облегнат на рамката на вратата, в размъкнат копринен домашен халат. Приличаше на труп, с изключение на очите, които блестяха като сапфири над подпухнали синьо-черни кожени торбички.

— Алойшъс! – изпищя Констънс, докато скачаше на крака. – Защо си станал от леглото? – Тя се втурна към него, заобикаляйки масата. – Къде е доктор Стоун?

— Лекарят е безполезен.

Тя се опита да го изведе от стаята, но Пендъргаст я отблъсна.

— Трябва да говоря – Той залитна, но успя да запази равновесие. – Ако сте прави, човекът, който е извършил това, е бил способен да убие моя син. Очевидно е силен и способен враг. – Той поклати глава, сякаш искаше да прочисти съзнанието си. – Ако го подгониш, се излагаш на смъртна опасност. Това е моя битка. И аз, никой друг... ще да стигна до края... трябва да стигна до края.

Изведнъж на вратата се появи мъж – висок и слаб, с очила от коруба на костенурка. Носеше раиран костюм, а около врата му беше провесен стетоскоп.

— Хайде, приятелю – каза той кротко. – Не бива да се изтощаваш. Хайде да се качим горе. Ето, можем да вземем асансьора.

— Не! – този път Пендъргаст възрази по-слабо. Очевидно усилието да стане от леглото го бе изтощило. Доктор Стоун го поведе внимателно, но решително. Докато вървяха надолу по коридора, Д’Агоста чу Пендъргаст да казва:

— Светлината. Колко е ярка! Моля ви, загасете я...

Тримата останаха на крака и се спогледаха.

Д’Агоста установи, че Констънс, която обикновено беше далечна и непроницаема, сега е зачервена и развълнувана.

— Прав е – каза Д’Агоста. – Барбо не е обикновен човек. По-добре да обмислим това. Трябва да поддържаме връзка и да обменяме информация. Една-единствена грешка може да ни унищожи.

— Точно затова няма да сбъркаме – тихо каза Марго.

50.

Кабинетът беше спартански, функционален и както подхождаше на личността на собственика – с не малко намеци за военна ефективност. На голямото писалище с блестяща политура нямаше нищо освен старомодна попивателна, настолен комплект от писалка и молив, телефон и една-единствена снимка в сребърна рамка – всички спретнато подредени. Нямаше компютър или клавиатура. В един от ъглите на дървен пилон висеше американското знаме. Стената зад бюрото беше покрита с книжни лавици, натъпкани с томове по военна история, годишниците на „Джейнс“ и ежегодните им сборници: „Бронирани части и артилерия“, „Обезвреждане на експлозивни оръжия“, „Военен транспорт и логистика“. На другата стена бяха подредени в редици рамкирани медали, награди и похвали.

Зад бюрото седеше мъж, облечен в делови костюм, снежнобяла риза и към нея тъмночервена вратовръзка. Седеше напълно изправен и носеше костюма като военна униформа. Пишеше с писалка и скърцането на перото беше единственият шум, който се чуваше в стаята. През единичния прозорец се виждаше малка група еднакви сгради с тъмни стъкла. Всички бяха заобиколени с двойна ограда от телена мрежа, завършваща с бодлива тела. Отвъд външната ограда се виждаше горичка, а зад нея синьото петно на езеро.

Телефонът започна да звъни и мъжът вдигна слушалката.

— Да? – попита той кратко. Гласът му сякаш беше пълен с чакъл, докато излизаше от дъното на широките му гърди.

— Господин Барбо – чу се гласът секретарката му от преддверието на кабинета, – тук има полицаи, които искат да се видят с вас.

— Добре, дай ми минутка – нареди той, – после ги въведи.

— Да, господине.

Мъжът остави слушалката на вилката. Остана неподвижен зад бюрото си в продължение на още няколко секунди. След като погледна само веднъж снимката, стана от стола. На малко повече от шейсет, движението му беше без усилие като на двайсетгодишен. Обърна се, за да провери външността си в малко огледало, което висеше на стената зад бюрото. Оттам в него се вторачи кокалесто и грубовато лице: сини очи, издадена брадичка, римски нос. Въпреки че вратовръзката му имаше съвършен възел, той го пооправи. След това се обърна към вратата на кабинета.

Докато го правеше, тя се отвори и секретарката му въведе двама души.

Барбо местеше поглед от единия на другия. Първият беше висок, с тъмноруса коса, малко разрошена от вятъра. Той се движеше властно и с лекотата на роден атлет. Другият беше по-нисък и смугъл. Той отвърна на погледа му с напълно безизразни очи.

— Джон Барбо? – попита по-високият от двамата.

Запитаният кимна.

— Аз съм лейтенант Англър от Нюйоркското полицейско управление, а това е моят партньор сержант Слейд.

Барбо стисна протегнатите им ръце и се върна на мястото си.

— Моля, седнете. Нещо за пиене? Чай, кафе?

— Благодаря, нищо. – Англър се настани на един от столовете пред бюрото, Слейд направи същото. – Е, господин Барбо, имате истинска крепост тук.

Барбо се усмихна.

— По-голямата част е театър. Ние сме частна военна компания. Научих, че се отплаща, ако се държим по съответния начин.

— Вижте, изпълнен съм с любопитство. Защо ви е било нужно да изграждате такава скъпа база далеч в провинцията, в средата на нищото?

— Защо не? – отговори Барбо. Когато Англър не отговори, той добави: – Родителите ми идваха всяко лято тук. Харесва ми районът на езерото Шрун.

— Разбирам – Англър кръстоса крак връз крак. – Природата тук е много красива.

Барбо кимна в потвърждение.

— Освен това земята е евтина. „Ред Маунтин“ притежава повече от хиляда акра за тренировки, симулация на военни действия, тестване на муниции и подобни. – Той направи пауза. – И така, господа, какво ви води в северната част на щата Ню Йорк?

— Всъщност „Ред Маунтин“. Поне отчасти.

Барбо се смръщи от изненада.

— Наистина? Какъв интерес може да има Нюйоркската полиция към моята фирма?

— Нали нямате нищо против да ми кажете с какво точно се занимава „Ред Маунтин Индъстрийс“? – попита Англър. – Порових се малко в интернет, обаче офи— циалната ви страница е твърде бедна на факти и цифри.

Изражението на Барбо още беше изненадано.

— Ние обучаваме и предоставяме помощ на клиенти от правозащитните органи, охранителния бизнес и армията. Занимаваме се и с научни изследвания в областта на най-модерните оръжейни системи и тактически и стратегически теории.

— Аха. А тези теории включват ли антитерористични действия?

— Да.

— Предоставяте ли помощ на място и административни подкрепа?

Настъпи малка пауза, преди Барбо да отговори.

— От време на време – да. Как по-точно бих могъл да ви помогна?

— Скоро ще ви кажа, ако ми позволите още един-два въпроса. Предполагам, че правителството на САЩ е вашият най-голям клиент?

— Да, така е – отговори Барбо.

— Значи може да се каже, че за вас като военен подизпълнител поддържането на добри отношения с него е от първостепенна важност? Имам предвид всички тези надзорни комитети на Конгреса и подобни.

— Това е от първостепенна важност – потвърди Барбо.

— Разбира се – съгласи се Англър, свали крака си на земята и се премести малко по-напред на стола. – Господин Барбо, причината да сме тук е, че открихме проблем във вашата организация.

Барбо сякаш се вкамени на мястото си.

— Моля? Какъв проблем?

— Не разполагаме с подробностите. Обаче смятаме, че е човек или група хора – малка, разбира се, но по-вероятно е някой пакостлив тип. Използвал е неправомерно ресурси на „Ред Маунтин“ и вероятно е забъркан в незаконни действия. Може би частна търговия с оръжие, обучение или наемническа работа.

— Но това е напълно невъзможно. Изчерпателно проверяваме всички новопостъпили, колкото може по-пълно проучваме тяхното минало. Всички действащи служители веднъж годишно трябва да се подложат на тест с детектор на лъжата.

— Разбирам, че ви е трудно да повярвате – отговори Англър. – Въпреки това нашето разследване ни доведе до подобно заключение.

Барбо потъна за миг в мълчание, докато обмисляше чутото.

— Господа, разбира се, бих искал да ви помогна. Ние обаче сме толкова съвестно предприятие – в този бизнес се налага да бъдеш, че просто не виждам как казаното от вас би могло да е истина.

Англър направи кратка пауза, преди да продължи.

— Нека го представя в малко по-различна светлина. Ако съм прав, ще се съгласите ли, че независимо от подробностите, това ще направи „Ред Маунтин“ уязвима?

Барбо кимна.

— Да, ще я направи уязвима.

— А ако е истина и новината се разчуе... е, предполагам можете да си представите какви ще са последиците.

Известно време Барбо обмисля думите му, после бавно издиша.

— Знаете ли... – започна той, но спря. След това стана и заобиколи бюрото. Първо погледна Англър, след това сержант Слейд. По-ниският от двамата мъже беше мълчал по време на разговора, оставяйки инициативата на своя началник. – Знаете ли, мисля, че трябва да проведем този разговор някъде другаде. Ако съм научил нещо в живота, то е, че и стените могат да имат уши дори в частен кабинет като този.

Той тръгна напред по коридора, преведе ги през приемната и към асансьорите. Натисна бутона „надолу“ и най-близкият чифт врати се отвори с шепот. Барбо пропусна двамата полицаи пред себе си, влезе последен и натисна бутона П3.

— П3? – попита Англър.

— Третият етаж под земята. Там имаме няколко стрелбища за тестване на муниции. Те са шумоизолирани и допълнително укрепени. Там можем спокойно да поговорим.

Асансьорът се спусна до най-ниското равнище и вратите се отвориха към дълъг бетонен коридор. Червени крушки в телена мрежа хвърляха червена светлина наоколо. След като излезе от асансьора, Барбо тръгна по коридора. От време на време минаваха през някоя дебела стоманена врата без прозорец. Накрая спря пред врата, на която пишеше само ПР-Д, отвори я, щракна редица ключове с длан и се увери, че помещението е празно, преди да покани двамата полицаи да влязат.

Лейтенант Англър влезе и огледа стените, пода и тавана – всичко беше покрито е някакъв черен, гумиран изолационен материал.

— Помещението прилича на нещо средно между игрище за скуош и изолатор.

— Както вече казах, никой не може да ни подслуша. – Барбо затвори вратата и се обърна с лице към двамата полицаи. – Лейтенанте, онова, което казахте, е много смущаващо, но аз ще ви сътруднича колкото мога по-добре.

— Бях уверен, че ще кажете това – отговори Англър.

— Сержант Слейд проучи миналото ви и решихме, че сте от хората, които правят каквото трябва.

— Как точно мога да ви помогна? – попита Барбо.

— Започнете собствено разследване. Помогнете ни да демаскираме този или тези нечестни ваши служители. Господин Барбо, истината е, че не искаме да даваме „Ред Маунтин“ под съд. Натъкнахме се на нея заради разследването на едно убийство. Мен ме интересува потенциален заподозрян, свързан с убийството, за когото смятаме, че може да е забъркан с престъпни елементи от вашата фирма.

Барбо се намръщи.

— О, и кой е този заподозрян?

— Един агент на ФБР, чието име засега не искам да споменавам. Но ако ни сътрудничите, ще се погрижа „Ред Маунтин“ да не попада в докладите. Аз ще изправя агента на ФБР пред съда, а вие ще видите фирмата си освободена от гнилите ябълки.

— Нечестен агент на ФБР – измърмори Барбо сякаш на себе си. – Много интересно. – Той погледна Англър. – Само това ли знаете? Нямате ли информация коя е гнилата ябълка в моята фирма?

— Не. Затова дойдохме при вас.

— Разбирам. – Барбо се обърна към сержант Слейд. – Вече можеш да го гръмнеш.

Лейтенант Англър примигна, сякаш искаше да направи разбор на нелогичния завършек на разговора. Когато се обърна към своя партньор, Слейд вече беше извадил служебното си оръжие. Спокойно го вдигна и стреля бързо два пъти в главата на лейтенанта. Тя отхвръкна назад, а тялото му рухна на земята. Миг по късно фина мъгла от кървави капчици и сиво вещество го покриха.

Шумът от изстрелите беше странно притъпен от изпитаната шумоизолация на помещението. Докато прибираше оръжието си, Слейд гледаше Барбо.

— Защо го остави да продължава толкова дълго? – попита го той.

— Исках да разбера колко знае.

— Аз можех да ти кажа това.

— Лумис, свърши добра работа. Ще бъдеш съответно възнаграден.

— Надявам се, защото петдесетте хиляди, които ми плащаш годишно, не са достатъчни. Работих извънредно, за да ти покрия задника в тази история. Не можеш да си представиш какви връзки трябваше да използвам, за да уредя случая с Олбън Пендъргаст да бъде възложен на Англър.

— Приятелю, не мисли, че не го оценявам, но сега има спешна работа, за която трябва да се погрижа. – Барбо се насочи към телефона, който висеше до вратата, взе го и набра номер. – Ричард? Намирам се в района за тестване „Д“. Нацапах доста. Моля, прати екипа чистачи, за да оправи работата. След това събери Операционния екип. Организирай среща в тринайсет часа в частната ми съвещателна зала. Смяна на приоритетите.

Той закачи слушалката на мястото й и внимателно прескочи трупа, около който бързо се образуваше локва кръв.

— Сержанте – обърна се той към Слейд, – внимавай да не си нацапаш обувките.

51.

Констънс Грийн стоеше пред го      лям вграден шкаф за книги в библиотеката на господарската къща на „Ривърсайд Драйв“ № 891. Огънят в камината гаснеше, светлината бе намалена и най-накрая къщата притихна. Толкова разстройващите слаби шумове от спалнята на горния етаж най-сетне бяха престанали. Обаче смутът в главата на Констънс продължаваше. Доктор Стоун настояваше с нарастваща настойчивост Алойшъс да влезе в болница и там да бъде поставен под интензивни грижи. Констънс беше отказала. От посещението си в Женева разбра, че болницата не може да направи нищо, освен да ускори края.

Ръката й се плъзна към вътрешния джоб на роклята й, където беше скътала шишенце с цианид на хапчета. Ако Пендъргаст умреше, то щеше да е нейната лична застрахователна полица. Макар никога да не бяха заедно в живота, може би в смъртта прахът им щеше да се смеси.

Не, Пендъргаст няма да умре. Не може да няма лечение за неговата болест. Щеше да се намери някъде из изоставените лаборатории и прашни рецептурници в претъпканото мазе на „Ривърсайд Драйв“. Дългото й проучване на семейната история на Пендъргаст и специално тази на Езекия я бяха убедили в това.

— Ако моят прародител Езекия – беше й казал Пендъргаст, – чиято собствена жена е умирала от този еликсир, не е успял намери лек, да спре уврежданията, причинени от неговия пенкилер... как аз бих могъл?

Да, наистина как?

Констънс плъзна един тежък том от лавицата, чу се приглушено щракване и двата съседни шкафа се завъртяха безшумно на смазани панти, откривайки медната решетка на старомоден асансьор. Тя влезе, затвори вратата и завъртя медната ръчка. Асансьорът започна да се спуска в съпровод на тракането на старите механизми. След малко се заклати и спря, а Констънс излезе в тъмна чакалня. Носът й бе атакуван от слаб мирис на амоняк, прах и плесен. Миризмите й бяха познати. Тя познаваше добре мазето. Толкова добре, че почти не се нуждаеше от светлина, за да се движи из него. То буквално се беше превърнало в неин втори дом.

Въпреки това свали фенерче от лавица на близката стена и го включи. Пое през лабиринт от коридори, докато не стигна до врата, потъмняла от меден окис, която бутна, за да влезе в изоставена операционна. Под лъча на фенерчето заблестя носилка, до която стърчеше стойка за венозни вливания, покрита с паяжини, обемиста машина за електрокардиограми и тава от неръждаема стомана, пълна с операционни инструменти. Констънс прекоси операционната до стената от варовик в далечния край. С бързо движение натисна каменен панел, което накара част от стената да се завърти навътре. Влезе в отвора и светлината на фенерчето заопипва виеща се надолу стълба, изсечена в скалните основи на Горен Манхатън.

Слезе по стълбата на път за мазето на къщата. В долния край тунелът, в който беше изсечена стълбата, се превърна в дълъг сводест коридор с пръстен под, тухлена пътека по който водеше край сякаш нямащи чет помещения. Констънс тръгна надолу по нея, прекосявайки складове, ниши и гробници. Докато крачеше, лъчът на фенерчето разкриваше редица след редица шкафове, пълни с бутилки химикали с всякакви цветове и оттенъци, които проблясваха като скъпоценности на светлината. Това беше останало от химическата сбирка на Антоан Пендъргаст, който бил по-известен на обществеността със своя псевдоним Енох Ленг. Прапрачичо на агент Пендъргаст и един от синовете на Езекия.

Химията беше в кръвта на това семейство.

Жената на Езекия, също кръстена Констънс (какво странно съвпадение, помисли си тя, а може би не чак толкова), беше умряла от еликсира на своя собствен съпруг. Според семейната легенда през онези последни, пълни с отчаяние седмици от нейния живот Езекия най-после приел истината за своето продавано свободно лекарство. След ужасната смърт на жена си той се самоубил и го погребали в облицования с олово мавзолей в Ню Орлиънс, под старото семейно жилище, известно като Черната скала. Този мавзолей бе затворен, след като тълпата подпали Черната скала, и сега гробницата се беше озовала под един паркинг.

Какво се беше случило с лабораторията на Езекия, сбирката му от химикали и неговите бележници? Дали бяха изпепелени в огъня? Или неговият син Антоан, наследил по-късно нещата, свързани с химическите проучвания на своя баща, ги бе пренесъл тук, в Ню Йорк? Ако го беше направил, те трябваше да са някъде в тези неработещи лаборатории тук долу. Останалите трима синове на Езекия не се интересували от химия. Комсток беше станал илюзионист с известна слава. Боеций, прадядото на Пендъргаст, заминал, за да стане изследовател и археолог. Тя така и не можа да установи какво беше постигнал Морис – четвъртият брат, освен ранната си смърт от алкохолизъм.

Ако Езекия е оставил бележки, лабораторно оборудване или химикали, Антоан, или както Констънс предпочиташе да го нарича наум – доктор Енох, беше единственият, който би проявил някакъв интерес. И ако беше права, то някакви остатъци от формулата на Езекия за неговия смъртоносен еликсир можеше да бъдат намерени в това мазе.

Първо формулата, после – противоотровата. И това трябваше да стане, преди Пендъргаст да умре.

След като прекоси няколко помещения, Констънс мина под римска арка, украсена с избелял гоблен, и влезе в помещение, в което цареше страшно безредие. Лавиците бяха рухнали; бутилките разбити и тяхното съдържание на пода – резултатът от конфликт, който се бе разиграл тук преди осемнайсет месеца. Тя и Проктър се опитваха да върнат реда в тази пълна бъркотия. Това беше едно от последните помещения, което очакваше възстановяване. По пода бяха пръснати ентомологическите колекции на Антоан: счупени бутилки, пълни с изсъхнали стършелови кореми, криле на водни кончета, гръдни кошове на бръмбари в преливащи се цветове и изсушени паяци.

Тя мина под друга арка и се озова в помещение, пълно с птици от разред врабчови, и оттам – в най-необикновената част на мазето: сбирката на Антоан. Тук имаше кутии, пълни със стари вещи като перуки, дръжки за врати, корсети, банели, обувки, чадъри, бастуни, както и странни оръжия като акербузи, пики, боздугани, бойни брадви, алебарди, мечове, бомбарди и бойни чукове. Помещението в съседство беше пълно със старо медицинско оборудване за хора и животни. Личеше си, че някои уреди са били много използвани. Странно, но следваше сбирка от военни оръжия, униформи и различни видове оборудване, датиращи от времето около Първата световна война. Констънс се спря, за да разгледа с известен интерес медицинската и военната сбирка.

След това идваха инструментите за мъчения: бронзови бикове, винтове за палците, железни девици и най-грозният от всички – крушата за уста. В центъра на помещението стоеше дръвник за екзекуции, до него се търкаляха брадва, парче навита човешка кожа и кичур коса – останки от едно потресаващо събитие, разиграло се тук преди пет години – по времето, когато агент Пендъргаст беше станал неин попечител. Констънс гледаше инструментите безстрастно. Не беше особено разстроена от тези материални свидетелства за човешката жестокост. Напротив – те бяха доказателството, че мнението й за човечеството е правилно и няма нужда от промяна.

Най-накрая стигна до помещението, което беше търсила: химическата лаборатория на Антоан. След като отвори вратата, погледът й бе поздравен от цяла гора стъклария, дестилатори с тънки, подобни на колони тръби, съдове за титриране[34] и други апарати от края на XIX и началото на XX век. Преди години бе прекарала известно време в това помещение, докато асистираше на своя първи попечител. Никога не беше получила потвърждение, но вярваше, че ако Антоан е наследил нещо от баща си, щеше да го намери тук.

Остави фенерчето до масичка с плот от талк и се огледа. Реши да започне търсенето от далечния край.

Химическата апаратура беше разположена върху дълги маси, покрити в по-голямата си част с дебел слой прах. Тя бързо прегледа чекмеджетата, откривайки много бележки и стари документи, но нищо от времето преди Антоан. Всичко се отнасяше до неговите неповторими проучвания, повечето посветени на киселини и невротоксини. След като прерови чекмеджетата и не намери нищо, Констънс се залови със старите дъбови шкафове, подредени покрай стените. Те все още бяха пълни с работни химикали, които се виждаха през накъдреното стъкло на вратите. Тя започна внимателно да преглежда бутилките и шишенцата, кислородните бутилки и разни кутии. Обаче всички бяха етикетирани със спретнатия сякаш гравиран почерк на Антоан. Нямаше нищо с почерка на Езекия, който познаваше от проучванията – ъгловат и непостоянен.

След като провери съдържанието на шкафовете, тя огледа вратите, чекмеджетата, горните и долните краища на пантите за възможни скрити отделения. И почти веднага усилията й се увенчаха с успех: откри голямо пространство зад едно от чекмеджетата на маса с талков плот.

Трябваха й само секунди да намери механизма на ключалката и да натисне пружината, за да се отвори. В отделението имаше стъклена дамаджана, пълна с течност, а на етикета пишепте:

Трифлуорметансулфонова киселина

CF_3SO_3H

Септ. 1940

Бутилката беше добре затворена – стъклената запушалка бе внимателно запечатана s топлина и се беше сляла с гърлото. Хиляда деветстотин и четиресета – твърде късно, за да бъде от Езекия. Обаче защо беше скрита? Констънс си каза, че трябва да проучи тази киселина, за която не беше чувала.

Затвори отделението, обърна се и продължи търсенето.

Първият оглед на лабораторията не донесе нищо ценно. Щеше да е нужно по-подробно претърсване.

Докато се оглеждаше, осветявайки наоколо с фенерчето, Констънс забеляза, че анкерите на един от шкафовете очевидно преди време са били свалени и закрепени отново.

Взе дълго парче желязо и изкърти един по един анкерите от ронещата се стена, докато шкафът можеше да бъде отместен от стената. Зад него откри стара, проядена от червеи кожена пътна чанта. Кожата беше плесенясала и надупчена от паразитите.

Беше от типа пътнически чанти, каквито един търговски пътник, предлагащ свободно продаващи се лекове, би използвал, за да пренася своите мостри. Като я издърпа и обърна, Констънс видя останки от пищни викториански златни щампи, формиращи голяма плетеница шарки с множество завъртулки, преплетени лози, листа и цветя. С труд успя да разчете надписа:

След като отмести част от стъкларията, тя остави пътническата чанта на масата и се опита да я отвори. Оказа се заключена. Обаче едно по-яко дръпване изтръгна ключалката.

Чантата се оказа празна, като се изключи една изсъхнала мишка.

Тя изтръска мишката, вдигна чантата и я обърна, за да огледа задната част. Там нямаше нищо, включително пролуки и шевове. Обърна чантата пак и спря да помисли, вдигна я и я претегли на ръка.

Изглежда имаше нещо скрито под двойното дъно. Бързият срез с нож в основата на пътническата чанта извади на показ скрито отделение, в което беше напъхан стар бележник с кожени корици. Тя внимателно го извади и разтвори на първата страница. Беше покрита с ъглест, непостоянен почерк.

Констънс остана вторачена известно време в страницата, след това започна да прелиства, докато не стигна до последните. Тук спря и започна да чете – да чете за другата Констънс, наричана с любов Кони от членовете на семейството...

52.

6 септември 1905 г.

Мрак. Намерих я в мрака – състояние толкова нетипично за моята Кони! Тя повече от всички други винаги се е стремяла към светлината. Дори в студено време, когато над града е увиснал сумрак, тя първа си слагаше бонето и шала, готова да се разходи по бреговете на Мисисипи веднага щом малко слънчеви лъчи успееха да пробият облаците. Обаче днес я открих полузаспала на шезлонга в нейната всекидневна със спуснати докрай щори срещу светлината. Изглеждаше изненадана от моето присъствие и трепна виновно. Без съмнение е някакъв временен пристъп на нерви или може би някаква женска болежка. Тя е най-силната и най-добрата жена и повече няма да мисля за това. Дадох й доза от еликсира с помощта на пулверизатора и това значително я успокои.

Е. К. П.

19 септември 1905 г.

Започвам да се тревожа за здравословното състояние на Кони. Редува пристъпи на еуфория и радост – пристъпи на лекомислие, почти палячовщини, които са толкова неприсъщи за нея – и мрачни настроения, при които се оттегля или в своята всекидневна, или в спалнята. Като изключим споменаването на лилиите, забелязвам, че не ми се доверява, както правеше преди, и това може би е най-тревожното. Ще ми се да можех да прекарвам повече време с нея, но уви, тези поглъщащи ме изцяло затруднения в бизнеса напоследък заемат цялото ми време. Чумата да ги тръшне тези досадни сплетници и техните дезинформирани опити да подкопаят моя лек!

Е. К. П

30 септември 1905 г.

Излязлата точно сега статия в „Колиър“ е най-пъкленият и жесток лош късмет, който се е стоварвал някому. Моят еликсир е доказвал многократно, че не само подмладява, но и оздравява. Дал е живот и енергия на безброй хиляди. Но това е забравено сред виковете на необразованите, невежи „реформатори“ на свободно продаваните лекарства. Реформатори? Пфу! Завистливи педанти, които се бъркат навсякъде. Каква полза да се мъчиш да подобриш условията на живот за човеците, щом за награда ще те нападат както мен сега?

Е. П.

4 октомври 1905 г.

Мисля, че открих причината за заболяването на Кони. Макар да полагаше усилия да го скрие, научих с помощта на моята месечна инвентаризация, че от шкафовете за готова продукция липсват почти три дузини шишета еликсир. Само трима души на земята имат ключове от тези шкафове: аз, Кони и разбира се, моят асистент Едуард, който в момента е извън къщи, за да събира и анализира растителни продукти. Тази сутрин, докато гледах незабелязан от еркерния прозорец на библиотеката, видях Кони да се измъква навън, за да предаде празни бутилки на боклукчията.

Разбира се, взиман в правшните количества, еликсирът е най-доброто лекарство. Обаче както с повечето неща, липсата на умереност води до лоши последствия.

Какво да правя? Дали да й го кажа право в очите? Нашите отношения са изградени изцяло на основата на благоприличието, етикета и доверието – тя се ужасява от каквито и да е сцени. Какво да правя?

Е. П.

11 октомври 1905 г.

След като вчера открих липсата на още една дузина бутилки еликсир от шкафовете, тръгнах решен да говоря открито с Кони по този въпрос. В резултат се получи най-неприятна сцена. Каза ми толкова грозни неща – каквито мислех, че не би могла да произнесе. После се оттегли в своите стаи и сега отказва да излезе.

В жълтата преса продължават нападките срещу моето добро име и разбира се, срещу еликсира. Обикновено щях – както винаги съм правил – да ги отхвърля с всяка фибра на моето същество. Обаче се чувствам толкова смутен от положението вкъщи, че не мога да се съсредоточа върху такива неща. Благодарение на моите прилежни усилия финансовата стабилност на семейството е възстановена и подсигурена срещу всякакви бъдещи превратности. Въпреки това намирам слаба утеха в станалото заради личните неприятности, които имам.

Е. П.

13 октомври 1905 г.

Няма ли да отговори на молбите ми? Нощно време я чувам да плаче зад заключената врата. Какво ли страдание трябва да понася и защо не приема моята помощ ?

Е. П.

18 октомври 1905 г.

Най-сетне днес получих достъп до помещенията на жена ми. Това стана възможно само благодарение на милата помощ на Нети, вярната й прислужница, която е почти смазана от тревога за доброто на своята господарка.

Когато влязох в стаята, открих, че тревогите на Нети са съвсем основателни. Моята любима е ужасно бледа и изпита. Не иска да се храни, нито да става от леглото. Изпитва непрекъсната болка. Не повиках лекари – моите собствени медицинска познания надвишават тези на шарлатаните, които тук, в Ню Орлиънс, се представят за доктори. Обаче станах свидетел на стряскащ със своята бързина упадък и отслабване. А само преди два месеца предприехме разходка с файтон по дигата, Кони пееше и се смееше – румена от здраве и младежка красота! Единствената ми утеха е, че на Антоан и Комсток, които не са тук заради училището, е спестена гледката на жалкото състояние, в което се намира тяхната майка. Боеций има своя бавачка и учители, които запълват неговото време. Засега успявам да отклонявам неговите въпроси за състоянието на майка му.

Морис, Бог да го благослови, е твърде малък, за да разбира,

Е.

21 октомври 1905 г.

Дано ми прости Бог – днес, отчаян от всички други лекарства, дадох на Кони пулверизатора и еликсира, за които молеше. Облекчението и почти животинският глад, които показа, щом го съзря, беше може би най-болезнената гледка, която съм виждал, откакто съм роден. Позволих й само едно дълбоко вдишване. Нейните викове и проклятия, когато си тръгнах с шишето, са твърде мъчителен спомен. Отбелязвам с тъга, че нашето предишно положение е точно обратното: аз трябва дая заключвам, вместо тя да се заключва от мен.

... Какво съм направил?

26 октомври 1905 г.

Много е късно, а аз седя тук на бюрото – настолната лампа и комплектът за писане с мастилницата са пред мен. Гадна нощ: вятърът вие, а дъждът шиба стъклата.

Кони плаче в спалнята си. От време на време иззад здраво заключената врата чувам болезнени стенания.

Вече не мога да отричам онова, което толкова дълго отказвах да приема. Казвах си, че работя единствено за общото благо, за доброто на всички. И наистина го вярвах. Твърденията, че моят еликсир причинява пристрастяване, лудост и дори рождени дефекти, приписвах на приказките на невежите или на онези химици и аптекари, които щяха да спечелят от провала на еликсира ми. Но дори моето лицемерие си има граници. Тъжното и наистина сериозно състояние на моята жена ме накара да прогледна. Аз съм виновен. Моят еликсир не е универсален лек. Той лекува симптомите, а не заболяването, което ги е предизвикало. Предизвиква пристрастяване и първоначалното положително въздействие накрая е надминато от тайнствени и смъртоносни странични ефекти. И сега Кони, а покрай нея и аз плащаме сметката за моето късогледство.

1 ноември 1905 г.

Най-черният от всички месеци. Кони отслабва с дни. Сега я измъчват халюцинации и от време на време – припадъци. Макар да знаех, че не бива, опитвам да намаля болките й с морфин и с допълнителна инхалация на еликсира, но това не помага и ускорява изцеждането на силите й. О, Господи, о, Господи! Какво да правя?

5 ноември 1905 г.

В черния мрак, какъвто е моят сегашен живот – лъч светлина. Виждам една отчайващо малка възможност, но все пак налична, че мога да намеря лек. С една дума, противоотрова на еликсира. Идеята ми хрумна завчера и оттогава съм погълнат единствено от нея.

От наблюденията ми върху Кони, изглежда, вредните ефекти на еликсира са предизвикани от странната комбинация на неговите съставки, в която съчетаният ефект от иначе отлични и доказани медикаменти като кокаин хидрохлорид и ацетанилид и редките растителни продукти превръща еликсира в отрова.

Растителните продукти са причина за вредното въздействие. Логично е това въздействие да може да се обърне от други растителни продукти. Ако мога да блокирам резултатите от действието на екстрактите от растителните продукти, ще излекувам унищожителните физически и психически увреждания, които са предизвикали. Точно както екстрактът от калабарски боб неутрализира отровата на беладоната.

С тази противоотрова ще мога да помогна не само на моята бедна болна съпруга Кони, но и на другите, които страдат заради моята алчност и късогледство.

Дано Едмънд се върне по-скоро от своето пътешествие за събиране на билки и растителни продукти от екваториалните джунгли! Всеки ден очаквам пристигането на пощенския параход. За разлика от някои от моите уж учени събратя, аз твърдо вярвам, че местните жители по онези земи могат да ни научат на много неща за билковите лекарства. Научих поне това от моите собствени пътувания сред индианците в равнините. Напредвам, но растенията, които пробвах досега, като изключим Thismia americana[35], за която тая големи надежди, изглежда не са резултатни в противодействието си на унищожителните въздействия на моя проклет тоник.

8 ноември 1905 г.

Най-после Едмънд се върна! Донесъл е десетки най-интересни растения, на които местните приписват чудодейни лечебни качества. Искрицата на надеждата, за каквато дори не смеех да мисля преди няколко дни, пламти ярко у мен. Работата поглъща цялото ми време – не мога да спя, не мога да ям – не мисля за нищо друго. Срещу списъка от растителни продукти в еликсира разполагам с няколко противоотрови: между тях кора от каскара, каломел, масло от хеноподий, екстракт от ходжсънови тъги и екстракт от Thismia americana.

Имам толкова работа, че нямам време за писане. Остава ми много малко време, за да го направя. С всеки ден Кони отслабва все повече. Вече е само сянка на своето предишно аз. Ако не успея, и то бързо, тя ще се плъзне в царството на сенките.

12 ноември 1905 г.

Провалих се.

Почти до края бях уверен в успеха. Химическият синтез беше напълно логичен. Бях сигурен, че съм открил точните групи и пропорции на съединенията, изброени от вътрешната страна на последната страница на този дневник. И че когато кипнат, ще произведат тинктура, способна да противодейства на действието на еликсира. Дадох на Кони серия дози – горкото страдащо същество не може да задържи нищо твърдо в стомаха си – за съжаление без полза. Много рано тази сутрин нейното страдание стана толкова непоносимо, че й помогнах да премине в отвъдното.

Повече няма да пиша. Изгубих онова, което ми е най-скъпо. Вече не съм обвързан с тази земя. Изписвам тези последни думи не като жив, а като човек, който е вече духовно с мъртвата си жена и скоро ще се присъедини към нея и телесно.

D’entre les morts.[36]

Езекия Комсток Пендъргаст

Погледът на Констънс остана дълго време спрян върху последното изречение. След това, замислена, тя прелисти страницата и застина. Пред себе си видя пълен списък на смеси, растения, подготвителни стъпки и извличане. Всичко това под етикета: ET CONTRA ARCANUM:

Формулата за противоотровата.

Под списъка имаше още една ръкописна бележка, обаче с друг почерк и много по-свежо мастило – хубаво, преливащо се писмо, което Констънс наистина познаваше добре.

Скъпа Констънс,

Познавайки вроденото ти любопитство, твоя интерес към историята на фамилията Пендъргаст и увлечението ти да проучваш мазето, не се съмнявам, че в един момент от своя дълъг, дълъг живот ще попаднеш на тези набързо нахвърляни редове.

Не мислиш ли, че този дневник е твърде мъчително четиво? Разбира се, че смяташ така. Тогава си представи колко по-мъчително е било за мен да чета отчета на моя баща за усилията да излекува болест, която сам е стоварил върху моята майка Констънс. (Между другото, фактът, че твоето и нейното име са едни и същи, не е случайност.)

Най-голямата ирония обаче е, че баща ми е стигнал толкова близо до успеха. Нали разбираш, според моя анализ неговата противоотрова е трябвало да проработи. Обаче той допуснал мъничка грешка. Според теб дали е бил твърде заслепен от скръб и вина, за да види своето собствено малко недоглеждане? Много ми е любопитно.

Пази се!

Оставам, Констънс, твой всеотдаен и т.н.

Д-р Енох Ленг

53.

Винсънт Д’Агоста се облегна удобно на стола и се вторачи мрачно в компютърния монитор. Вече минаваше шест. Беше отменил срещата с Лора в корейския ресторант зад ъгъла и бе решен да не спира, докато не направи всичко, което може. Затова сега седеше и упорито зяпаше екрана, сякаш за да го накара да роди нещо полезно.

Прекара повече от час в ровене из файловете на Нюйоркското полицейско управление, търсейки информация за Джон Барбо и „Ред Маунтин Индъстрийс“, и не намери нищо. Нюйоркската полиция не притежаваше файлове за този човек. Търсенето онлайн даде малко по-добър резултат. След кратка, но славна кариера в Корпуса на рейнджърите, Барбо, който произлизаше от богато семейство, беше основал „Ред Маунтин“ като военна консултантска фирма. Тя се беше разраснала в най-големия в САЩ частен подизпълнител в сферата на безопасността. Роден в Чарлстън, Барбо беше на шейсет и една и вдовец, а единственият му син бе починал преди по-малко от две години от неизвестна болест. Извън това Д’Агоста не научи нищо. „Ред Маунтин“ беше прословута със своята потайност. На фирмения сайт нямаше никаква информация, която да му помогне. Потайността обаче не беше престъпление. В интернет пространството се ширеха слухове, каквито се носят за всички военни подизпълнители. Няколко самотни гласа, които виеха из необятното дигитално пространство, свързваха фирмата с различни южноамерикански и африкански преврати, наемнически акции и сенчести военни операции. Но това бяха същият тип хора, които твърдяха, че Елвис още е жив и живее на международна космическа станция. Д’Агоста протегна ръка с въздишка, за да изключи монитора.

В този момент си спомни нещо. Преди около шест месеца бяха качили програма, управлявана от консултант на полицията – бивш служител на Департамента за вътрешна сигурност, за да дигитализират всички документи на Нюйоркското полицейско управление и да ги прекарат през софтуер за оптическо разпознаване на символи. Идеята беше да се получат кръстосани връзки между всички, дори и най-малките късчета информация, съдържащи се във файловете на управлението. Така можеха да се открият шаблони, които да помогнат в решаването на някои от случаите в „студените“ досиета. Само че и тази, както много други инициативи, се бе провалила. Превишиха бюджета, консултантът бе уволнен и проектът куцукаше, без да му се вижда краят в обозримо бъдеще.

Д’Агоста се втренчи в екрана. Екипът трябваше да започне с най-новите документи, вкарани в системата, и след това да се връща хронологично към по-старите.

Но съставът на екипа бе съкратен, а обемът на материалите, които идваха всеки ден, нарастваше, затова се говореше, че тъпчат на място. Никой не ползваше базата данни, защото всички я смятаха за провал.

Както и да е, търсенето нямаше да отнеме много време. За щастие Барбо не беше често срещана фамилия.

Той влезе отново в мрежата на управлението, проби си път с мишката през поредица от менюта и влезе в страницата на проекта. Появи се спартански на вид екран:

Нюйоркско полицейско управление.

Интегрирана система за анализ и издирване на данни (ИСАИД).

Забележка: Бета тестване[37].

Отдолу имаше кутийка за въвеждане на текст. Д’Агоста кликна на нея с мишката, за да я активира, после набра „Барбо“ и натисна бутона „въведи“ до нея.

За негова изненада системата регистрира попадение:

Допускане до досие 135823_R

Обект: Джон Барбо

Формат: JPG (със загуби)

Метаданни: налични

— Не е за вярване – измърмори Д’Агоста. До текста имаше иконка на документ. Той кликна върху нея и на екрана се появи сканираният официален документ. Беше паметна бележка от полицията в Олбъни, изпратена преди шест месеца като един вид жест на внимание към управлението. В нея се описваха слухове от „неназовани трети лица“ за незаконни оръжейни сделки на „Ред Маунтин Индъстрийс“ в Южна Америка. Обаче бележката продължаваше със: „слуховете не можаха да бъдат потвърдени“. Във всяко друго отношение фирмата имаше чисто досие и така, вместо да изпратят разследването нагоре по йерархията от федерални агенции като Бюрото за алкохол, тютюн, огнестрелно оръжие и експлозиви, са прекратили случая.

Д’Агоста се намръщи. Защо не беше открил този дребен къс информация по нормалните канали?

Той кликна на екрана и започна да разглежда прикачените метаданни. От тях се видя, че физическото копие на паметната бележка е било прибрано във файл „Барбеки, Албърт“ в архива на Нюйоркското полицейско управление. От главата на записа се разбираше, че човекът, архивирал бележката, е сержант Лумис Слейд.

С още няколко кликвания на мишката Д’Агоста отвори досието на Албърт Барбеки. Барбеки се оказа дребен бандит, починал преди няколко години.

Барбо, Барбеки. Небрежна работа. Д’Агоста поклати глава. Подобна небрежност не беше присъща на Слейд. Той взе телефона си, погледна в указателя и набра един номер.

— Слейд – чу се атоналният глас от другата страна на линията.

— Сержант? Обажда се Винсънт Д’Агоста.

— Да, лейтенант?

— Току-що попаднах на документ за един човек на име Барбо. Чувал ли си за него?

— Не.

— А би трябвало, защото ти си го регистрирал и прибрал в погрешно досие. На Барбеки.

Пауза.

— О, това ли? От Олбъни, нали? Много глупаво от моя страна. Съжалявам.

— Чудя се как паметната бележка е попаднала у теб?

— Англър ми я даде за регистрация. Доколкото си спомням, случаят беше на Олбъни, а не наш, пък и не даде резултат.

— Някаква идея защо изобщо са я изпратили на Англър? Той ли я поиска?

— Съжалявам, лейтенант, но нямам никаква представа.

— Добре, лично ще го попитам. Някъде около теб ли е?

— Не. Взе си няколко дни отпуска, за да посети роднини в северната част на щата.

— Добре, тогава ще се свържа е него по-късно.

— Пази се, лейтенант. – Чу се щракване и Слейд прекъсна линията.

54.

— Прочети списъка на съставките – каза Марго на Констънс. – Ще ги взимаме една по една.

— Жива вода – обяви Констънс, седнала в библиотеката на замъка на „Ривърсайд Драйв“ със стария дневник в скута. Вече минаваше единайсет сутринта. Заради спешното повикване на Констънс Марго се беше измъкнала от работа колкото можеше по-бързо. Грациозните ръце на Констънс потреперваха от вълнение, а лицето й бе зачервено. Запазваше обаче строг контрол върху изражението си.

— Това е старомодното наименование на разреден с вода чист етанол. Водката ще бъде напълно достатъчна. – Тя надраска нещо в малкия си бележник.

Насочи поглед отново към дневника.

— Следващата е лауданум.

— Опиева тинктура. В Съединените щати още можеш да я получиш с рецепта.

Марго надраска друга бележка в тефтерчето, присвивайки очи, защото, макар да беше сутрин, прозорците на библиотеката бяха със спуснати капаци и вътре цареше сумрак.

— Ще накараме доктор Стоун да ни напише рецепта.

— Няма нужда. В склада за химикали долу в мазето има колкото искаш лауданум – обясни Констънс.

— Чудесно.

След кратка пауза тя отново се взря в дневника.

— Вазелин. Каломел... мисля, че каломелът е живачен хлорид. От него също има стъкленици в мазето.

— Вазелина можем да купим от всяка аптека – вметна Марго. Тя плъзна поглед по дузината съставки, които бе записала в бележника си. Въпреки всичко усещаше вълнуващ прилив на надежда. В началото, когато Констънс й каза за противоотровата на Езекия и й показа стария дневник, реши, че надеждата за успех е твърде нищожна. Обаче сега...

— Кора от каскара – продължи Констънс, насочила отново вниманието си към дневника. – Не съм чувала за това.

— Зърнастец – обясни Марго. - Rhamnus purshiana. Кората му е била и все още е обичайна съставка на растителните добавки.

— Масло от хеноподий.

— Това е друго наименование на пелиновото масло. То е леко отровно, но въпреки това е използвано като обичайна съставка на чудодейните лекове през деветнайсети век.

— Тогава в мазето трябва да има няколко бутилки и от него. – Констънс замълча. – Ето последните две съставки: ходжсънови тъги и Thismia americana.

— Не съм ги чувала – каза Марго. – Очевидно са растителни продукти.

Констънс стана и извади голям ботанически речник от една лавица. След като го сложи на поставката за четене, започна да го прелиства.

— Ходжсънова тъга. Водна лилия, която отваря цвета си само през нощта. От семейство Nymphaeaceae с пищен розов цвят. В добавка към този удивителен цвят има и най-необикновен аромат. Тук не се казва нищо за някакви фармакологични свойства.

— Интересно.

Докато Констънс продължаваше да чете статията, в стаята цареше мълчание.

— Среща се само в Мадагаскар. Много е рядка. Колекционерите на водни лилии ги ценят високо.

В библиотеката настъпи тишина.

— Мадагаскар – повтори Марго. – По дяволите. – Тя бръкна в дамската си чанта, извади таблета, влезе в интернет и започна да търси ходжсънови тъги. С бързи движения на пръста, взе да прехвърля попаденията на търсачката.

— Чудесно. Имаме късмет – изглежда има екземпляр в Бруклинската ботаническа градина. – Тя влезе в интернет страницата на градината и го търси известно време. – Намира се във Бодната къща, която е част от оранжерийния комплекс. Как ще я вземем?

— Има само един сигурен начин.

— И той е?

— Да я откраднем.

След малко Марго кимна.

— А сега последната съставка. – Констънс отново запрелиства енциклопедията. - Thismia americana... Растение, което се среща в мочурищата около чикагското езеро Калюмет. Цъфти по-малко от месец на повърхността. Интересно е за ботаниците не само заради ограниченото си местообитание, но и защото е микохетеротрофно.

Марго допълни:

— Това е рядък вид растение, което парализира подземни гъбички, за да се храни, вместо да фотосинтезира.

Внезапно Констънс се вкамени. Докато гледаше вторачено енциклопедията, по лицето й се изписа странно изражение.

— Според статията растението е изчезнало около 1916, когато неговото местообитание било застроено.

— Изчезнало?

— Да. – Гласът на Констънс прозвуча глухо. – Преди няколко години група доброволци претърсили внимателно Южната страна[38] с цел да открият екземпляр на Thismia americana. Без успех.

Тя остави книгата, отиде при гаснещия огън. Спря и се втренчи в него, като мачкаше с ръце носната си кърпичка. Остана там безмълвна.

— Има една възможност – каза Марго. – Може би музеят има образец в сбирките си.

Използва отново таблета, за да влезе в интернет портала на музея, и въведе потребителското си име и парола. Отвори онлайн каталога на Ботаническия отдел и пусна в търсачката Thismia americana.

Нямаше попадение.

Марго пусна таблета в скута си. Констънс продължи да мачка кърпичката.

— Разбирам защо няма екземпляр в колекцията на музея – обади се Марго. – Всички микохетеротрофи си приличат и може да имат сходни фармакологични свойства.

Констънс бързо се обърна към нея.

— Върви в музея и намери най-близкия до оригинала екземпляр, който може да откриеш.

Разбира се — помисли си Марго. - Това включва и задигането му. Боже, как ще свърши всичко това? Обаче щом се сети за Пендъргаст на горния етаж, разбра, че нямат друг избор. След малка пауза тя каза:

— Забравяме нещо.

— Какво?

— Противоотровата, която Езекия е описал в дневника, не е подействала... Жена му е умряла.

— В последния запис Ленг говори за „малка грешка“. Дребен пропуск. Имаш ли представа какъв може да е бил този пропуск?

Марго се наведе отново над формулата. Приготвянето на лекарството беше елементарно, като се изключат двете последни необикновени растителни съставки.

— Може да е какво ли не – отговори тя и поклати глава. – Може пропорциите да са погрешни. Може да е сбъркал при приготвянето. Погрешна съставка, неочаквана реакция.

— Моля те, мисли! Мисли! – Марго направо чуваше носната кърпа в ръцете на Констънс.

Тя се опита да изпълни молбата, обмисляйки внимателно съставките. И отново стигна до извода, че двете последни са необикновените. Останалите бяха обичайни, приготвянето им – стандартно. Вероятно пропускът трябваше да се търси в двете редки съставки.

Започна да преглежда упътването за приготвянето. От двете растения бяха извлечени тинктури чрез обичайния метод – варене. Обикновено това се получаваше, но понякога варенето правеше негодни някои сложни растителни протеини. Днес най-добрият начин за ботаническо извличане беше чрез хлороформ.

Марго вдигна глава.

— Извличане при стайна температура чрез хлороформ от тези две растителни съставки ще бъде по-резултатно – обясни тя.

— Сигурна съм, че ще намеря хлороформ в мазето. Да действаме с най-голяма бързина.

— Нека първо направим изпитания. Нямаме представа какви съединения има в тези растения. Може да са смъртоносни!

Констънс се втренчи в нея.

— Няма време за тестове. Снощи Пендъргаст сякаш се бе ободрил, но сега определено се е влошил. Върви в музея. Направи каквото е нужно, за да вземеш микохетеротрофите. Междувременно аз ще събера от другите съставки онези, които намеря в мазето и... – Тя направи пауза, когато видя изражението на Марго. – Какво, проблем ли има?

— Музеят – каза Марго.

— Разбира се – съгласи се Констънс. – Това е логичното място, където можеш да намериш нужните съставки.

— Обаче те ще бъдат складирани в... в мазето.

— Познаваш музея по-добре от мен – отбеляза Констънс. Когато Марго не отговори, тя продължи. – Растенията са жизненоважни, ако искаме да имаме поне някаква надежда да спасим Пендъргаст.

— Да. Зная, че са важни. – Марго преглътна, след това пъхна таблета обратно в чантата. – Какво ще правим с Д’Агоста? Казахме, че ще поддържаме връзка, но мисля, че е по-добре да не споменаваме тези... планове.

— Той е полицай и не може да ни помогне. Дори може да ни спре.

Марго наведе глава в знак на съгласие.

Констънс й кимна.

— Късмет.

— На теб също. – Марго направи пауза. – Любопитна съм – тази бележка в дневника. Адресирана е до теб. Защо?

Пауза.

— Преди Алойшъс имах друг попечител. Доктор Енох Ленг. Той е написал тази последна бележка в дневника.

Марго не отговори, чакайки продължението. Констънс никога не разказваше доброволно за себе си. Марго не знаеше буквално нищо за нея. Много пъти се беше питала откъде се бе появила така изведнъж и какви бяха истинските й отношения с Пендъргаст. Обаче сега, най-неочаквано, гласът на Констънс доби меки, почти изповедни нотки.

— Доктор Енох беше известен с прословутия си интерес към определен клон на химията. Понякога работех като негова лабораторна асистентка. Помагах му в експериментите.

— Кога е било това? – попита Марго. Беше странно: Констънс изглеждаше на двайсет и няколко, а от години беше повереница на Пендъргаст.

— Много отдавна. Бях още дете.

— О – Марго направи пауза. – И от кой клон на химията се е интересувал този доктор Енох Ленг?

— Киселини. – Констънс се усмихна леко. Далечна, почти носталгична усмивка.

55.

Откакто Марго работеше с нюйоркския Музей за естествена история, Йоргенсен все се „пенсионираше“. Въпреки това както винаги всеки ден заемаше ъгловия офис и сякаш никога не си ходеше вкъщи, ако изобщо имаше дом, и ръмжеше срещу всеки, който посмее да го обезпокои. Марго се спря пред наполовина отворената врата на кабинета му и се поколеба дали да почука. През пролуката виждаше възрастния мъж, който изучаваше с лупа някакви шушулки със семена, приведен над тях. Главата му беше напълно плешива, а гъстите вежди стърчаха като четина.

Почука.

— Доктор Йоргенсен? – осмели се тя.

Главата му се завъртя и към нея се насочиха чифт избелели сини очи. Той не отговори, но в погледа му се четеше раздразнение.

— Извинете, че ви прекъсвам.

Думите й бяха посрещнати с уклончиво ръмжене. След като не последва покана да влезе, Марго прекрачи прага непоканена.

— Аз съм Марго Грийн – обясни тя, подавайки ръка. – Работила съм тук.

Още едно неопределено изръмжаване и една повяхнала ръка срещна нейната. Веждите се извиха нагоре.

— Марго Грийн... А, да. Вие бяхте тук по време на онези ужасни убийства. – Той поклати глава. – Уитълси ми беше приятел – горкият човек.

Марго преглътна и побърза да смени темата.

— Това беше много отдавна, едва го помня – излъга тя. – Питах се...

— Но аз помня – прекъсна я Йоргенсен. – И вас ви помня. Странно, че наскоро чух името ви. Къде ли беше това?

Той се огледа, но когато не откри нищо, отново я погледна.

— Какво стана с онзи висок тип с лизнатото на челото, с когото се движехте тук? Онзи, който обичаше да си слуша гласа?

Марго се поколеба.

— Почина.

Йоргенсен сякаш се замисли над чутото.

— Починал? Бяха черни дни. Толкова много хора умряха. Е, значи сте се преместили на по-добро място?

— Да. – Тя се поколеба. – Тук имах твърде много лоши спомени. Сега работя за една медицинска фондация.

Възрастният мъж прие с кимване чутото. Марго се почувства окуражена.

— Имам нужда от помощ. Трябва ми ботанически съвет.

— Добре.

— Запознат ли сте с микохетерофорите?

— Да.

— Прекрасно. Интересува ме растение, наречено Thismia Americana.

— Изчезнало е.

Марго си пое дълбоко дъх.

— Зная, само че се надявах... чудех се... дали в сбирката на музея няма екземпляр от подобен микохетерофор?

Йоргенсен се облегна на стола си и сплете пръсти. Марго разбра, че й предстои лекция.

- Thismia americana — започна той, сякаш не беше чул последното й изречение – беше много популярно растение в ботаническите среди. Не само е изчезнало, но докато го имаше, беше едно от най-редките познати растения. Само един-единствен ботаник го е виждал и е взел образци от него. Растението изчезнало около 1916 г. заради разрастването на Чикаго. И то безвъзвратно.

Марго се престори на заинтересувана от тази минилекция, макар че вече знаеше и най-малките подробности. Йоргенсен завърши, без да отговори на нейния въпрос.

— Значи само един ботаник е взел образци? – попита тя.

— Точно така.

— И какво е станало с тях?

Когато чу това, старческото лице на Йоргенсен се изкриви в широка усмивка.

— Тук са, естествено.

— Тук? В музейната сбирка?

Кимване.

— Защо не са включени в онлайн каталога?

Йоргенсен махна пренебрежително с ръка.

— Защото са в Хербарийния трезор. За тези образци има отделен каталог.

Марго едва не онемя от своя късмет.

— Аха, а как мога да получа достъп до него?

— Не можете.

— О, но на мен ми трябва служебно!

Лицето на Йоргенсен взе да добива измъчено изражение.

— Скъпо момиче – започна той, – достъп до Хербарийния трезор имат само кураторите на музея, и то с писменото разрешение на самия директор. – В гласа му зазвучаха даскалски нотки. – Тези образци на изчезнали растения са крайно крехки и не биха оцелели, ако с тях работят аматьори без опит.

— Но аз не съм аматьор без опит! Аз съм етнофармаколог и имам причина, много важна причина да изучавам това растение.

Четинестите вежди се стрелнаха нагоре.

— И тя е?

— Аз... в момента проучвам... медицината в деветнайсети век...

— Минутка – прекъсна я Йоргенсен – сега се сещам къде беше споменато вашето име! – Повяхналата ръка пропълзя напред и вдигна листа най-отгоре на купчината. – Наскоро получих паметна бележка относно вашия статут тук в музея.

Марго замълча изненадана.

— Какво?

Йоргенсен хвърли едно око на документа, после й го подаде.

— Вижте сама.

Адресираната до всички служители на Ботаническия отдел паметна бележка беше от Фрисби и много кратка.

Моля да вземете под внимание промяната в статута на външния учен доктор Марго Грийн – етнофармаколог, която работи за института „Пиърсън". Нейното право на достъп до колекциите беше намалено от равнище 1 на равнище 5, считано от: веднага.

Марго знаеше много добре какво означава този къс бюрократична злоба. Достъп на „равнище 5“ на практика означаваше никакъв или почти никакъв достъп.

— Кога я получихте?

— Тази сутрин.

— Защо не казахте по-рано?

— Вече не обръщам твърде много внимание на писмата от музея. Направо е чудо, че изобщо се сетих. На осемдесет и пет паметта ми вече не е онова, което беше някога.

Марго се намести на мястото си, докато се опитваше да овладее раздразнението си. Нямаше никакъв смисъл да се гневи пред Йоргенсен. Най-добре е да бъда откровена, помисли си тя.

— Доктор Йоргенсен, мой приятел е тежко болен. Всъщност той умира.

Думите й бяха посрещнати с бавно кимване.

— Единственото, което може да го спаси, е извлек от това растение - Thismia americana

Йоргенсен се смръщи.

— Скъпо момиче...

Марго преглътна шумно. Цялата тази работа със „скъпо момиче“ започна страшно да й досажда.

— Не може да говорите сериозно. Ако това растение наистина ще спаси неговия живот, мога ли да видя медицинско за доказателство, подписано от неговия лекар'?

— Нека обясня. Моят приятел беше отровен и този извлек ще бъде част от противоотрова. Никой доктор не знае нищо за това.

— На мен ми звучи като шарлатанство.

— Уверявам ви...

— Дори да беше оправдано – прекъсна я той и продължи, – никога не бих позволил унищожаването на образец от изчезнало растение. Последното от своя вид, и то за някакво измислено лечение. Каква ценност представлява някакъв обикновен човешки живот в сравнение с последния съществуващ екземпляр на изчезнало растение?

— Вие... – Марго се вторачи в лицето му, сбръчкано от крайно неодобрение. Тя беше смаяна от чувството, току-що изразено от него: че един научен образец е по-ценен от човешкия живот. Никога нямаше да успее да стигне до този човек. Започна трескаво да мисли. Беше виждала Хербарийния трезор преди години и си спомни, че всъщност беше сейф, в който се влиза като в голям гардероб и който се заключва с електронна ключалка с клавиатура. Заради безопасността цифровите комбинации за подобни брави се сменяха често. Тя гледаше Йоргенсен, който отвръщаше на погледа й с кръстосани на гърдите ръце, докато я чакаше да довърши своето изречение.

Беше казал, че паметта му вече не е толкова силна. Това беше важна подробност. Тя огледа кабинета. Къде би записал цифровата комбинация? В някоя книга? В бюрото? Спомни си филма на Хичкок „Марни“, в който един бизнесмен беше скрил комбинацията за своя сейф в заключено чекмедже в бюрото на своята секретарка. Можеше да е на хиляди места, дори в толкова малък кабинет. А дали да не опита да го подмами да разкрие скривалището?

— Доктор Грийн, има ли нещо друго?

Ако не измисли бързо нещо, никога няма да влезе в този подземен склад... и Пендъргаст ще умре. Залозите бяха твърде високи.

Тя погледна Йоргенсен право в очите.

— Къде криете комбинацията за сейфа?

Очите му леко трепнаха, после отново се впиха в нея.

— Колко оскърбителен въпрос! Доктор Грийн, вече пропилях достатъчно време с вас. Приятен ден.

Марго стана, за да си тръгне. В този кратък промеждутък очите му се стрелнаха към място зад нея и над главата й. Когато се обърна, тя видя, че там виси малка рамкирана картина.

Изпълни се с надежда, че тя прикрива врата на сейф, в който е комбинацията. Обаче как да накара Йоргенсен да излезе от шибания си кабинет? И дори да открие сейфа, откъде ще намери неговата комбинация? Освен това, дори да успее да намери и тази комбинация, Хербарийният трезор е дълбоко в мазето на музея...

Когато се озова по средата на коридора, Марго спря. Дали да не натисне противопожарната тревога? Но това щеше да предизвика евакуацията на това крило и вероятно ще я забърка в неприятности.

Тя продължи надолу по коридора покрай кабинети и лаборатории. Обедната почивка още не беше свършила и мястото бе сравнително пусто. В една от празните лаборатории видя вътрешен телефон. Влезе и се вторачи в него. Дали да не му се обади, преструвайки се на нечия секретарка и да го повика на съвет? Ала той нямаше вид на човек, който ходи по съвети... нито пък на някой, който би се отзовал добронамерено на неочаквана покана. Освен това вероятно познаваше гласовете на повечето от секретарките.

Трябваше да има начин да го изкара от кабинета. О, а начинът беше да го докара до ярост и да хукне да нахока някого от колегите си.

Марго вдигна слушалката. Вместо да се обади на Йоргенсен, набра номера на Фрисби. Когато секретарката вдигна, тя преправи гласа си и попита:

— Обаждаме се от Ботаническия отдел. Мога ли да говоря с доктор Фрисби? Имаме проблем.

Миг по-късно Фрисби се обади задъхан.

— Ало, какво има?

— Получихме паметната ви бележка за онази доктор Грийн – каза Марго, като се опитваше да говори неясно и тихо.

— Какво за нея? Нали не ви е досаждала там долу?

— Нали познавате доктор Йоргенсен? Той е голям приятел на доктор Грийн. Мисля, че няма да изпълни вашата заповед и планира да й осигури достъп до колекциите. Цяла сутрин ругае вашата паметка. Казвам ви това само защото не искаме неприятности, а вие знаете колко труден може да бъде доктор Йоргенсен...

Фрисби тресна телефона. Марго зачака в празната лаборатория, чиято врата беше леко открехната. След няколко минути чу сумтене и един гневен Йоргенсен профуча с червено лице. Изглеждаше забележително енергичен за годините си. Без съмнение бързаше към кабинета на Фрисби, за да му даде да разбере.

Марго тихо се стрелна по коридора и за свое облекчение откри, че при забързаното си излизане Йоргенсен бе оставил вратата на кабинета широко отворена. Тя се вмъкна, тихо я затвори и вдигна картината от стената. Нищо. Никакъв сейф, само гола стена.

Почувства се съсипана. Защо беше погледнал насам? На стената нямаше нищо друго. Може да е било просто случаен поглед или да не е видяла добре. Готвеше се да върне картината на мястото й, когато забеляза парче хартия, залепено за рамката, на която имаше поредица числа. Всички бяха зачертани с „хикс“ освен последното.

56.

Алойшъс Пендъргаст лежеше в леглото и се опитваше да бъде колкото може по-неподвижен. Всяко движение, дори най-малкото, беше мъчение. Простото вдишване на достатъчно въздух, за да насити с кислород кръвта си, забиваше нажежени до червено болезнени игли в гръдните мускули и нерви. Усещаше едно черно присъствие в долния край на леглото си – сукуба[39], готова да се качи върху него и да го удуши. Щом обаче се опиташе да я погледне, тя изчезваше и се появяваше отново веднага щом отместеше поглед.

Опита се да прогони болката с усилие на волята, да се изгуби в обстановката в спалнята, да се съсредоточи върху картината на отсрещната стена, в която често беше търсил утеха – късна работа на Търнър: „Шхуна пред Бийчи Хед“. Понякога с часове съзерцаваше множеството слоеве от светлина и сенки на платното и пенестите гребени на вълните и блъсканите от вятъра платна. Но болката и злокобната смрад на гниещи лилии – задушаваща, болезнено сладникава, подобно на загнояла плът, правеше подобни мисловни бягства невъзможни.

Всичките му обичайни способи за борба с емоционални или физически травми му бяха отнети от болестта. А сега действието на влетия морфин беше приключило и нямаше да бъде подновено, преди да мине час. Нямаше нищо друго освен пейзаж с болки, простиращ във всички посоки без край.

Дори в тези крайни проявления на болестта си Пендъргаст знаеше, че заболяването, което го измъчва, има спадове и върхове. Ако успееше да преживее сегашната атака на болката, след време тя щеше да отмине и да му дари временно облекчение. Щеше да може отново да диша, да говори и дори да стане от леглото и да ходи. След това обаче вълната от болка щеше да се върне, както винаги правеше, и всеки път беше по-ужасна и дълга. И той усещаше, че в един момент, и то скоро, болката просто няма да спре и краят му ще настъпи.

А сега от периферията на съзнанието му настъпи кулминацията на болката: пълзяща чернилка по краищата на полезрението му – като спускаща се сянка. Това беше сигнал, че след няколко минути ще изгуби съзнание. В началото приветстваше това облекчение. Но в един жесток и неочакван обрат научи, че всъщност облекчение няма. Защото мракът водеше не в празнота, а в подземен свят от халюцинации на подсъзнателното му аз, който в някои отношения се оказа дори по-страшен от болката.

Мигове по-късно мракът го хвана в лапите си и го измъкна от леглото и сумрачната спалня като подводно течение, което докопва изтощен плувец. Последва кратко, болезнено усещане за пропадане. В този миг мракът се стопи, откривайки сцената така, както завесата се разтваря в театъра.

Стоеше върху издатина от минерализирана лава високо по склона на действащ вулкан. Мръкваше се. От лявата му страна нагънатите склонове на вулкана се спускаха до далечен бряг – толкова далечен, че приличаше на някакъв друг свят, където малки гроздове бели къщи се бяха струпали по периферията на морската пяна, а вечерните им светлини пронизваха мрака. Точно пред него и под краката му се простираше огромна пропаст – великански срез, прокаран право в сърцето на вулкана. Виждаше живата лава да клокочи като кръв. Червена като жар, хвърляше наситеноалени оттенъци в сенките на кратера, без да надхвърля неговата височина. От среза се вдигаше серен облак, а във въздуха се рееха черни късчета пепел, носени от адски вятър. Пендъргаст знаеше много добре къде се намира: стоеше на билото Бастименто на вулкана Стромболи и гледаше надолу към прословутата Sciara del Fuoco — Огнения склон. Вече беше стоял веднъж на същото място преди три години, когато стана свидетел на една от шокиращите драми в своя живот.

Този път мястото изглеждаше различно. Обикновено видът му беше брутален, но сега, в трескавата му халюцинация, беше наистина кошмарно. Небето, което го заобикаляше, не бе пурпурно като на здрачаване, а по-скоро болезнено зелено – цвета на гнили яйца. Разярени оранжево-сини светкавици цепеха небесата. Издути пурпурни облаци се носеха бързо пред трепкащо жълтеникаво слънце. Ужасяващо наситени цветове осветяваха цялата сцена.

Загледан в адското видение, беше смаян да види човек. На не повече от три метра пред него един мъж седеше на шезлонг, поставен върху плавник от стара лава, който стърчеше опасно от гребена над пушещия Огнен склон. Носеше слънчеви очила, сламена шапка, цветна риза и бермуди и отпиваше нещо, което приличаше на лимонада, от висока чаша. Нямаше нужда Пендъргаст да се приближава, за да разпознае профила – орловия нос, добре подстриганата брадичка, рижата коса. Това беше неговият брат Диоген. Диоген, който беше изчезнал точно на това място в ужасяващата сцена, която се бе разиграла между него и Констънс Грийн.

Докато Пендъргаст го гледаше, Диоген отпи бавно голяма глътка от лимонадата. Надничаше към клокочещата ярост на Огнения склон с ведрото изражение на турист, който се любува на Средиземно море от терасата на хотела си в Ница.

— Аве, братко – каза той, без да се обръща към него.

Пендъргаст не отговори.

— Бих попитал за здравето ти, но сегашните обстоятелства премахват необходимостта от тази проява на лицемерие.

Пендъргаст стоеше вторачен в това странно въплъщение: неговия мъртъв брат, излегнат на шезлонг до кратера на действащ вулкан.

— Знаеш ли – продължи Диоген, – намирам иронията - подходящата ирония – на сегашното ти затруднение направо за съкрушителна. След всичко, което преживяхме, след всички мои интриги, краят ти ще настъпи не от моите ръце, а от твоето собствено потомство. От твоя собствен син. Помисли за това, братко! Ще ми се да се бяхме запознали: Олбън и аз щяхме да имаме много общо. Можех да го науча на много неща.

Пендъргаст не отговори. Няма смисъл да отговаряш на трескава илюзия.

Диоген отпи още една глътка лимонада.

— Онова, което прави иронията толкова прекрасно пълна, е, че Олбън беше само причина за твоето унищожение. А истинският ти убиец е твоят прапрапра— дядо Езекия. Кажи нещо за греховете на бащите! Не само че неговият собствен „еликсир“ те убива, а една непряка негова жертва – онзи тип, Барбо, сега си отмъщава.

Диоген направи пауза.

— Езекия, Олбън, аз самият. Какъв мил семеен кръг.

Пендъргаст запази мълчание.

Все още в профил към него, Диоген се вгледа във виолетовия спектакъл, който се пенеше в краката им.

— Мислех, че ще се зарадваш на тази възможност за изкупление.

Предизвикан, Пендъргаст накрая проговори:

— Изкупление? За какво?

— Ти, с твоята фалшива скромност, с твоето тесногръдо усещане за морал, заблуденото ти желание да постъпваш правилно в този свят – за мен винаги е било мистерия как не се измъчваш от факта, че живяхме удобно цял живот от богатството на Езекия.

— Говориш за нещо, което се е случило преди сто и двайсет години.

— Нима изминалото време е допринесло за намаляване болката на жертвите му? Колко години са нужни, за да отмият кръвта от всички тези пари?

— Това е фалшив силогизъм. Езекия е печелил безскрупулно, но ние бяхме невинни наследници на това богатство. Парите са заменяеми, а ние не сме виновни.

Диоген се изкиска едва доловимо сред шума на вулкана, после поклати глава.

— Каква ирония – аз, Диоген, станах твоя съвест.

Разстройващата болка в съзнателното аз на Пендъргаст започна да си пробива път през халюцинацията. Той залитна по склона от лава, изправи се.

— Аз... – започна. – Аз... не съм... виновен. И няма да споря с халюцинация.

— Халюцинация? – Най-накрая Диоген се обърна с лице към брат си. Дясната му част, която беше обърнал към Пендъргаст, изглеждаше нормално и фино очертана както винаги. Обаче лявата бе ужасяващо изгорена, кожата на белезите беше нагъната на жилки от брадичката до линията на косата като кора на дърво, челюстната кост и орбитата на липсващото око – оголени и бели.

— Продължавай да си го повтаряш, братко — каза той сред рева на планината. И отново бавно, както се бе обърнал към него, Диоген се извърна, скривайки ужасяващата гледка, а погледът му пак се впи в Огнения склон. Кошмарната сцена започна да трепка, да се разтваря и избледнява, оставяйки Пендъргаст отново в спалнята му, около него светлините приглушени, а приливът на болката за пореден път в своето начало.

57.

Дълбоко под спалнята на Пендъргаст Констънс стоеше задъхана       пред едно от последните дълги помещения в мазето. През рамо беше преметнала черен найлонов плик. От роклята й висяха нишки паяжина.

Беше стигнала до края на кабинета на доктор Енох. Вече беше 14:30, а тя от часове се опитваше да събере нужните за противоотровата съставки. След като остави найлоновата торбичка на пода, отново погледна в списъка, макар да знаеше много добре какво липсва все още. Хлороформ и масло от хеноподий.

Беше намерила голяма дамаджана с хлороформ, но тя се оказа не добре затворена и с течение на годините той се бе изпарил. Констънс не откри и следа от хеноподий. Хлороформ можеше да се намери с рецепта, но другото щеше да отнеме твърде много време. А и не очакваше, че ще е лесно да убеди доктор Стоун горе в спалнята да напише рецептата. По-големият проблем все пак беше маслото от хеноподий, защото вече не се използваше в изготвянето на билкови лекарства заради токсичността си. Ако не успееше да го открие тук в мазето, щеше да е малшанс. Трябваше да има някъде из запасите, тъй като беше обичайна съставка в свободно продаваните лекарства.

Така и не намери.

Тръгна обратно през помещенията, минавайки под арките. Беше пропуснала няколкото съсипани складови помещения при повърхностното им проучване. Сега щеше да се заеме и с тях. В продължение на месеци тя и Проктър бяха правили основно почистване: изхвърляха купчините строшени стъкла и внимателно разчистваха смачканите предмети и разсипани химикали.

Ами ако бутилките с хеноподий са били сред тях?

Тя спря в помещението, което още не бяха разчистили. Наоколо се търкаляха обърнати лавици, на пода проблясваха и примигваха милиони късчета счупени стъкла сред локви от различни изсъхнали лепкави разноцветни вещества. Въздухът миришеше противно на плесен и отровни изпарения. Обаче не всичко бе потрошено: много бутилки лежаха здрави на пода, някои рафтове все още бяха изправени, а лавиците – натъпкани с разноцветни стъкленици, всеки етикет написан с елегантния почерк на Енох Ленг.

Констънс започна от здравите бутилки на някои от лавиците, избегнали масовото разрушение. Те потракваха под пръстите й, докато ги разглеждаше – латинско наименование след латинско наименование – безкрайна процесия от смеси.

Направо да полудееш – каталожната система, използвана от доктор Енох, е била в главата му, а след неговата смърт така и не успя да я разшифрова. Подозираше, че е произволна и че докторът просто бе записал цялата библиотека от химикали във фотографската си памет.

Щом свършеше с една лавица, започваше със следващата и така нататък. Едно от шишета падна и се пръсна. Тя избута с крак парчетата настрана сред надигналата воня. Продължи търсенето, прехвърляйки все повече и повече шишета, някои от които падаха заради нейната припряност. 15:00.

С въздишка на разочарование насочи вниманието си към здравите бутилки на пода. Наведе се и докато краката й стъпваха върху хрущящите късове стъкло, продължи да търси. Вдигаше бутилката, прочиташе етикета, после я търкулваше настрана. Тук имаше много масла: календула[40], семена от пореч[41], безстъблена иглика, вербаскум[42], фитолака дендрум[43]... Обаче нямаше хеноподий. В пристъп на внезапно отчаяние Констънс замахна с ръка към една от лавиците, които вече беше преровила, и помете всички бутилки на пода. Те се пръснаха с трясък и пукот и сега помещението наистина се изпълни е ужасна смрад.

Констънс отстъпи назад. Жалко, че си изпусна нервите. След като си пое няколко пъти дълбоко дъх, за да се съвземе, започна да претърсва последния от рафтовете. Все още нищо.

Изведнъж, съвсем неочаквано, се появи: голямо шише с етикет „Масло от хеноподий“. Точно пред нея.

Тя взе бутилката и я пъхна в торбата, после продължи да търси хлороформ. Скоро откри малка запушена стъкленица с нужното. Прибра я в торбата, изправи се и забърза към стълбището, което водеше до асансьора.

Прие този неочакван обрат на късмета като знак. Обаче щом стигна в библиотеката и рафтът с книги се плъзна обратно на мястото си, госпожа Траск я чакаше с телефон в ръката.

— Обажда се лейтенантът – обясни тя.

— Кажи му, че ме няма.

С неодобрение, изписано на лицето й, госпожа Траск продължаваше да протяга телефона към нея.

— Много е настоятелен.

Констънс взе слушалката и направи опит да бъде сърдечна.

— Да, лейтенант?

— Искам ви двете с Марго тук.

— В момента сме много заети – отговори Констънс.

— Получих жизненоважна информация. В тази история са забъркани лоши, наистина лоши типове. Вие с Марго може да бъдете убити. Искам да помогна.

— Не можеш да ни помогнеш – каза Констънс.

— Защо?

— Защото... – Тя замълча.

— Защото планирате някаква незаконна простотия?

Мълчание.

— Констънс, размърдай си задника и ела тук. Или, ей богу, ще дойда там с цял отряд и сам ще ви доведа.

58.

— Нека повторим отначало – каза Д’Агоста. Вече беше късно следобед и Марго и Констънс седяха в кабинета му. – Казвате, че сте открили лек срещу онова, което е отровило Пендъргаст?

— Противоотрова – уточни Констънс. – Разработена от Езекия Пендъргаст, за да спре действието на собствения му еликсир.

— Обаче не сте сигурни.

— Не напълно – каза Марго, – но трябва да опитаме.

Д’Агоста се облегна на стола си. Това звучеше налудничаво.

— И имате всички съставки?

— Всички освен две – каза Марго. – Те са растения и знаем откъде да ги вземем.

— Откъде?

Мълчание.

Д’Агоста се вторачи в Марго.

— О, предполагам, ще ограбите музея, нали?

Пак не получи отговор. Лицето на Марго беше бледо и напрегнато, но в очите й блестеше решимост.

Д’Агоста прокара ръка по оплешивяващото си теме и погледна двете упорити жени.

— Вижте, от много време съм ченге. Не съм идиот и зная, че планирате нещо незаконно. Честно казано, в момента не ми е до това. Пендъргаст ми е приятел. Онова, което ме интересува, е да успеете да вземете тези растения. И да не пострадате при това. Разбирате ли?

Марго най-накрая кимна.

Д’Агоста се обърна към Констънс:

— А ти?

— Разбирам – отговори тя, но по изражението й той разбра, че не е съгласна. – Каза, че имаш жизненоважна информация. И каква е тя?

— Ако съм прав, Барбо е много по-опасен, отколкото някой си е представял. Ще имате нужда от помощ. Нека ви помогна да вземете растенията, където и да се намират.

Отново настъпи мълчание. Накрая Констънс се изправи.

— Как можеш да ни помогнеш? Сам каза, че онова, което правим, е незаконно.

— Констънс е права – намеси се Марго. – Нали знаеш, че има червена линия, която не трябва да пресичаш. Виж, твоят приятел Пендъргаст умира, а на нас почти не ни е останало време.

Д’Агоста усети, че почва да губи търпение.

— Много добре го зная и затова съм готов да прекрача границата. Вижте, ако не ми позволите да ви помогна, ще ви вкарам и двете в кауша. Още сега. За ваша собствена безопасност.

— Ако направиш това, Пендъргаст със сигурност ще умре – каза Констънс.

Д’Агоста издиша.

— Няма да позволя двете да търчите наоколо и да си играете на ченгета. Барбо или неговите хора през цялото време бяха на крачка пред нас. Как мислите, че ще се чувствам вместо с един – с трима мъртъвци на главата? Защото той като нищо може да опита да ви спре.

— Надявам се, че ще се опита – каза Констънс. – А сега, струва ми се, вече трябва да тръгваме.

— Кълна се, че ще накарам да ви окошарят.

— Не, няма – възрази тихо Констънс.

Д’Агоста скочи на крака.

— Стойте тук и никъде не мърдайте.

Той излезе от кабинета, затвори вратата и отиде при сержант Джоузифъс, който седеше на бюрото в приемната му.

— Сержант? Двете в моя офис – когато излязат оттук, искам да бъдат проследени. Пълно наблюдение, двайсет и четири часа, седем дни в седмицата до следващо нареждане.

Джоузифъс погледна към кабинета. Д’Агоста проследи погледа му. През стъклото на вратата видя как Констънс и Марго разговарят.

— Слушам, сър – каза Джоузифъс. После извади официален формуляр. – Може ли да ми кажете имената им?

Д’Агоста помисли за миг, после махна с ръка.

— Зарежи това, имам друга идея.

— Да, шефе.

Д’Агоста отвори вратата на кабинета, влезе и се вторачи в двете жени.

— Ако планирате да отидете в музея, за да крадете растения, не трябва се притеснявате за охраната, а за хората на Барбо. Разбрахте ли?

Двете кимнаха в отговор.

— А сега си вървете.

Те си тръгнаха, а той остана втренчен във вратата, изпълнен с безсилен гняв. Мамка му, не беше срещал по-невъзможни жени в живота си. Обаче имаше нелош начин да осигури безопасността им или поне да намали вероятността да се забъркат с хората на Барбо. И той беше да извади съдебна заповед за копелето, да го доведат за разпит и да го задържи в управлението, докато двете жени свършат онова, което трябва. За да получи заповедта обаче, трябваше да поработи по доказателствата, които има, да ги събере и предаде на районния прокурор.

Той се настани зад компютъра и започна яростно да пише.

***

Кабинетите в отдела бяха тихи. Типичното затишие в управлението, когато в късния следобед повечето полицаи са навън и още не са се върнали, за да затворят заподозрени или да си напишат докладите. Минаха минута-две, после в коридора пред кабинета на Д’Агоста се чуха тихи стъпки.

Миг по-късно се появи сержант Слейд. Той идваше от своя кабинет, от който, ако застанеше на точното място, имаше отлична гледка към вратата на Д’Агоста. Мина край вратата и спря пред съседната. Тя водеше към празното помещение, в което Д’Агоста и хората от отдела му държаха излишните документи.

Слейд се огледа небрежно. Наоколо нямаше хора. Натисна дръжката, отвори вратата към празното помещение, влезе и я заключи след себе си. Естествено, лампите бяха загасени и той не ги светна.

Като внимаваше да не вдига шум, отиде до общата стена между помещението и кабинета на Д’Агоста, откъдето продължаваше да се чува неспирното тракане на клавиатурата. Покрай стената бяха подредени купчина кашони, той коленичи и се зае внимателно да ги премества. Постави върховете на пръстите си върху стената и започна да опипва, докато не откри онова, което търсеше: малък микрофон с кабел, включен в цифров диктофон, който се задействаше от глас.

Изправи се, пъхна парче сладък корен в устата си, включи слушалки към диктофона, сложи едната в ухото си и пусна машинката. Послуша известно време, после бавно кимна. Чу безплодните доводи на Д’Агоста, отварянето на вратата и след това разговора между двете жени.

— Къде точно в музея е растението?

— В Хербарийния трезор. Зная къде се намира и имам комбинацията на вратата. А ти?

— Растението, от което имаме нужда, се намира във Водната къща на Бруклинската ботаническа градина. Когато я затворят и мръкне, ще го осигуря. Не можем да чакаме повече.

Слейд се усмихна. За това щеше да бъде добре възнаграден. Прибра диктофона в джоба си, внимателно премести кашоните на старото им място, отиде до вратата на офиса, отключи и щом се увери, че няма кой да го види, излезе и закрачи бавно надолу по коридора, докато в ушите му звучеше тракането от клавиатурата на Д’Агоста.

59.

Вратите на гробището „Небеса“ се издигаха на върха на малък тесен нос, извисяващ се над езерото Шрун. В зеленеещата се далечина се виждаше форт Тайкондерога, пазещ подхода към Хъдзън. Далеч на север се извисяваше масивът на Марси – най-високата планина в щата Ню Йорк.

Джон Барбо крачеше замислен по добре поддържаната трева, напредвайки бавно между надгробните камъни. Теренът се надигаше и спускаше в бавни, плавни извивки. Тук-там под дърветата се виеха чакълести пътеки. Листата разсейваха лъчите на следобедното слънце и хвърляха шарени сенки върху сънливия пасторален пейзаж.

Най-накрая Барбо се озова пред малък, изграден с вкус семеен парцел от два надгробни паметника, заобиколени от желязна ограда. Той влезе и се насочи към по-големия: статуя на ангел със скръстени на гърдите ръце и насълзени очи, насочени към небето. В основата на паметника беше изсечено име: Фелисити Барбо. Нямаше дати.

В дясната си ръка Барбо носеше два стръка цветя – дългостеблена червена роза и пурпурен хиацинт. Той коленичи и постави розата пред паметника. След това се изправи и мълчаливо се вгледа в ангела.

Преди по-малко от десет години жена му беше убита от пиян шофьор. Полицейското разследване бе проведено небрежно – на мъжа, голяма клечка в компания за телемаркетинг, не му бяха прочели правата и доказателствата за случилото се не бяха събрани по правилата. Един хитър адвокат успя да му спечели една година условно.

Джон Барбо беше човек, който ценеше семейството над всичко друго. Освен това вярваше в правосъдието. Но това не бе правосъдие, както той го разбираше. Макар преди десетилетие „Ред Маунтин“ да беше много по-малка и не толкова влиятелна фирма, Барбо упражняваше голямо влияние и имаше много връзки в различни съмнителни среди. Първо уреди повторното арестуване на мъжа, след като в жабката на колата му бяха намерени сто грама кокаин. Въпреки че му беше първо нарушение, то влечеше след себе си задължителна минимална присъда от пет години затвор. Шест месеца по-късно, когато мъжът започна да излежава присъдата си във федералния затвор „Отисвил“, срещу еднократно заплащане от десет хиляди долара Барбо се погрижи да бъде намушкан със заточена отвертка в банята на затвора и зарязан да му изтече животът в канала.

Беше въздадено правосъдие.

Барбо изгледа продължително статуята за последно, след това с дълбока въздишка се насочи към втория паметник. Той беше много по-малък: прост кръст, на който пишеше Джон Барбо-младши.

В годините след смъртта на Фелисити Барбо бе залял с привързаност и внимание малкото си момче. След детство, изпълнено със здравословни проблеми, Джон-младши бе навлязъл в своето юношество като обещаващ музикант. Всъщност много повече от обещаващ: беше наистина надарен пианист, феноменален като изпълнител и композитор. Баща му щедро осигуряваше всичко: най-добрите учители, най-добрите училища. Барбо възлагаше на Джон-младши големи надежди да продължи името му.

В един момент нещата започнаха да се объркват. Всичко започна съвсем невинно: Джон-младши взе да проявява раздразнителност, изгуби апетит и стана много разсеян заради безсънието. Барбо приписа всичко на пубертета. Обаче нещата се влошиха. Юношата започна да надушва миризма, миризма, от която не можеше да се отърве. В началото беше приятна, възхитителна, но с времето се промени в най-злове— щата смрад на гниещи цветя. Синът на Барбо изгуби сили, измъчваха го треска, мигрена и болки в ставите, които се влошаваха с всеки изминал ден. Започна да се държи все по-налудничаво, жертва на неконтролируеми яростни избухвания, последвани от периоди на изтощение и апатия. Барбо трескаво търсеше помощта на най-известните лекари в света. Ала никой не успя да постави диагноза, още по-малко да излекува заболяването. Бащата можеше само да гледа постепенния упадък на своя син до лудост и непоносими болки. На финала това толкова обещаващо момче почти се бе превърнало в зеленчук. Смъртта, която най-накрая го отнесе на шестнайсетгодишна възраст – сърдечна недостатъчност вследствие на силно отслабване и изтощение – беше истинска милост.

Това се беше случило преди по-малко от две години. Барбо потъна в мъгла от скръб. Беше смазан до такава степен, че дори не можа да избере по-внушителен паметник за сина си, така както бе сторил за майка му. Самата мисъл за това беше непоносима и накрая един прост кръст стана единственото свидетелство за толкова прахосани надежди.

Почти година след смъртта на Джон-младши обаче се случи нещо, което Барбо изобщо не очакваше. Една вечер го посети млад мъж, само малко по-стар от неговия син, но с толкова различно телосложение, енергия и магнетизъм, сякаш идваше от друга планета. Имаше чуждестранен акцент, но говореше отлично английски. Знаеше много за семейството на Барбо, фактически повече от него самия. Разказа на Джон-старши историята на неговите прапрародители Стивън и Етъл, живели на улица „Дофин“ в Ню Орлиънс. Разказа му и историята на един съсед на двойката, Езекия Пендъргаст, създал пенкилера, известен като „Смесеният еликсир на Езекия за физически тонус“ – патентован шарлатански цяр, който се продавал свободно и бил виновен за страданията, лудостта и смъртта на хиляди хора. Сред жертвите, разказа този млад човек на удивения Барбо, били Стивън и Етъл Барбо, едва наченали трийсетте си години, но починали от „еликсира“ през 1895 г.

Това обаче не е всичко, продължи младият мъж. Има още една жертва в семейството, която е много по-близка до Барбо – неговият собствен син Джон-младши.

Младият мъж му обясни как еликсирът е причинил епигенетични промени в кръвната линия на фамилията Барбо – промени в генетичния строеж, които могат да бъдат наследявани, а в неговия случай са прескочили през поколенията, за да убият сина му сто години по-късно.

После младият мъж стигна до истинската цел на тяхната среща. Фамилията Пендъргаст била все още жива в лицето на някой си Алойшъс Пендъргаст, специален агент на ФБР. Бил не само жив, но процъфтявал благодарение на богатството, натрупано от Езекия с неговия смъртоносен еликсир.

Тогава младият мъж разкри за какво е дошъл. Казвал се Олбън, обясни той, и бил син на... специален агент Пендъргаст. Разказа ужасно мъчителна история и после предложи сложен, чудноват, но напълно задоволителен план.

Олбън каза и още нещо. Думите отекнаха в спомена на Барбо:

— Може би ще се изкушите да погнете и мен и така да премахнете още един Пендъргаст. Предупреждавам ви да не предприемате подобен опит. Разполагам със забележителни способности, които надхвърлят вашия ум. Задоволете се с баща ми. Той е човекът, който живее като паразит от богатството на Езекия.

След това остави голям пакет с документи, които доказваха неговата история и скицираха плана му... и изчезна в нощта.

Барбо бе отхвърлил думите му за „способности“ като младежко самохвалство. Изпрати двама мъже да го следят. Отлични и опитни хора. Единият се върна с увиснало от очницата око, а другия намериха с прерязано гърло. Олбън бе сторил всичко това напълно преднамерено точно пред охранителните камери на Барбо.

Разполагам със забележителни способности, които надхвърлят вашия ум. Наистина имаше забележителни способности. Но те не надхвърляха ума на Барбо и това беше фаталната грешка на Олбън.

Историята, която му беше разказал Олбън, изглеждаше прекалено странна, за да е истина. Но докато преглеждаше пакета с документи, който му беше оставил, докато проучваше семейната си история и симптомите на своя син, особено след като нареди да се проведат определени кръвни изследвания, осъзна, че всъщност историята е истинска. За него това се оказа откровение. Откровение, което превърна скръбта в омраза, а нея – в натрапчива идея.

В гръдния джоб на сакото му завибрира мобилен телефон. Докато гледаше вторачено към Марси, той го извади.

— Ало?

Слуша в продължение на около минута. През това време кокалчетата на пръстите му побеляха – толкова здраво стисна апарата. На лицето му се изписа потрес.

— Нима искаш да кажеш – прекъсна той събеседника си, – че той не само знае какво се случи, но е предприел мерки, за да го спре?

Отново започна да слуша, този път по-дълго, гласа от другата страна на линията.

— Добре – каза Барбо най-накрая. – Знаеш какво да правиш. Трябва да действаш бързо, много бързо.

Прекъсна връзката, после набра друг номер.

— Ричард? В готовност ли е Операционният екип? Добре. Имаме нова цел. Искам да ги подготвиш за спешни действия в Ню Йорк. Да, незабавно. Трябва да са във въздуха след половин час.

Прибра телефона в горното си джобче, обърна се и бързо излезе от гробището.

60.

Вече беше шест вечерта, когато       Констънс Грийн се върна от полицейското управление и сама си отвори, за да влезе в къщата на „Ривърсайд Драйв“. Пое надолу по коридора край трапезарията и прекоси облицованата с мрамор шир на голямата бална зала. В сградата цареше тишина, нарушавана само от нейните тихи стъпки. Голямата къща приличаше на изоставена. Проктър се възстановяваше в болницата, госпожа Траск беше някъде навътре в кухнята, а доктор Стоун вероятно горе, седнал до леглото на Пендъргаст.

Тя продължи по коридора с окачените на стените гоблени и покрай мраморните ниши, които на равни интервали насичаха стените с розови тапети. Заизкачва се по едно задно стълбище, стъпвайки внимателно на стъпалата, за да намали колкото може скърцането на старите дъски. Щом стигна до дългия коридор на горния етаж, закрачи по него и мина покрай огромна и отвратителна препарирана бяла мечка, за да стигне пред една врата вляво. Сложи ръка на дръжката. Пое си дъх, завъртя я и тихо бутна вратата да се отвори.

Доктор Стоун се изправи безшумно от стола до вратата. Констънс почувства раздразнение от присъствието му, от модните му дрехи, широката жълта вратовръзка, очилата с рамки от коруба на костенурка и пълната му неспособност да направи нещо повече от това да полага палиативни грижи за нейния попечител. Знаеше, че това не е справедливо, но в момента не беше в настроение за справедливост.

— Докторе, бих искала да остана за малко насаме с него.

— В момента спи – отговори той, докато си тръгваше.

Преди състоянието на Пендъргаст да се влоши, Констънс рядко бе влизала в неговата спалня. Дори сега се спря на прага и се огледа с любопитство наоколо. Помещението не беше голямо. Слабата светлина идваше иззад нишата на скрит корниз и една-единствена лампа „Тифани“ с абажур от витражно стъкло, която стоеше на нощното шкафче. Стаята нямаше прозорци. Тапетите бяха грапави, в бургундско червено с изтънчена шарка от хералдически лилии. На стените висяха няколко картини: малък етюд на Караваджо за неговото „Момче с кошница плодове“; морски пейзаж на Търнър; офорт на Пиранези. На лавица за книги бяха подредени стари томове с кожена подвързия. Из помещението бяха пръснати няколко музейни експоната, които вместо да бъдат изложени, се използваха по предназначение. Една римска стъклена урна беше пълна с минерална вода; византийски канделабър бе зареден с шест неизползвани бели свещи. В старо египетско фаянсово кадило тлееше тамян. Тежката му миризма изпълваше стаята в безполезен опит да прогони вонята, която ден и нощ изпълваше ноздрите на болния. Стойката за инфузии от неръждаема стомана, на която беше закачена торбичка с физиологичен разтвор, контрастираше силно с елегантното обзавеждане на спалнята.

Пендъргаст лежеше неподвижен на леглото. Светлата му коса, сега потъмняла от пот, се открояваше ярко на фона на ослепително бялата възглавница. Кожата на лицето му беше бяла като порцелан и като него полупрозрачна. Стори й се, че под нея се виждат фината мускулатура и подробности от скелетната система, както и сините вени на челото. Очите му бяха затворени.

Констънс се приближи до леглото. Автоматичната система за вливане на морфин беше регулирана за един милиграм на всеки петнайсет минути. Забеляза, че доктор Стоун е нагласил максималната доза на шест милиграма на час. След като Пендъргаст отказваше да бъде наглеждан от сестра, беше важно да не се предозира.

— Констънс...

Шепотът му я изненада. Значи все пак беше буден. А може би нейните движения, колкото и тихи да бяха, го бяха събудили.

Тя заобиколи леглото и седна в горния му край. Спомни си, че само преди три дни бе седяла на същото място в женевската му болнична стая. Силно я плашеше бързото му влошаване оттогава. Въпреки слабостта му бяха очевидни ужасните безспирни усилия, които полагаше да се бори с болката и лудостта, за да не им позволи да го съкрушат.

Видя, че размърда ръка под завивката, после я измъкна. В нея стискаше лист. Повдигна го, потрепервайки.

— Какво е това?

Изненада се от хладността и гнева в неговия глас. Взе листа и позна списъка от съставки, който бе направила. Очевидно беше останал на масата в библиотеката, която се бе превърнала в нещо като военен щаб за нея и Марго. Глупава грешка.

— Езекия е работил върху противоотрова, с която да се опита да спаси живота на жена си. Ние ще я направим за теб.

— Ние? Кои са тези ние?

— Марго и аз.

Очите му се присвиха.

— Забранявам.

Констънс отвърна на погледа му.

— Никой не те пита.

Той повдигна с усилие глава.

— Ти си пълна глупачка. Нямаш представа с кого си имаш работа. Барбо успя да убие Олбън. Надхитри мен. Със сигурност ще те убие.

— Няма да има време. Тази вечер отивам в Бруклинската ботаническа градина, а в момента Марго е в музея – за да вземем последните съставки.

Очите му сякаш проблясваха, когато я прониза с поглед.

— Барбо или неговите хора ще чакат теб в градината, а Марго – в музея.

— Невъзможно – възрази Констънс. – Едва тази сутрин открих списъка. Марго и аз сме единствените, които знаят за него.

— Лежеше в библиотеката на видно място.

— Не е възможно Барбо да е бил в къщата.

Пендъргаст се надигна, макар главата му да не беше устойчива.

— Констънс, този човек е въплъщение на сатаната. Не отивай в Ботаническата градина.

— Алойшъс, съжалявам. Казах ти, че ще се боря докрай срещу това.

Пендъргаст примигна.

— Тогава защо си тук?

— За да се сбогувам, в случай че... – Гласът на Констънс стана неуверен.

В този момент Пендъргаст направи усилие да се съвземе. С върховно напрежение на волята се надигна и се опря на лакът. Очите му се проясниха малко и той задържа поглед върху Констънс. Треперещата му ръка се промъкна обратно под завивката и се показа отново, този път стиснала.45-калибровия му пистолет. Плъзна го към нея.

— Щом отказваш да се вслушаш в разума, вземи поне това. Зареден е.

Констънс се дръпна.

— Не. Спомни си какво се случи последния път, когато се опитах да стрелям.

— Тогава ми донеси телефона.

— На кого ще се обаждаш?

— Д’Агоста.

— Не, моля те, не го прави. Той ще се намеси.

— Констънс, за бога! – Гласът му пресекна и тялото му бавно се отпусна върху белите чаршафи. Изтощението му от усилието беше плашещо.

Констънс се поколеба. Беше шокирана и дълбоко трогната, че чувствата му са толкова силни. Не подходи към това, както трябва. Упорството й го развълнува опасно. Тя си пое дълбоко дъх и реши да излъже.

— Добре, каза си мнението. Няма да ходя в градината и ще се обадя на Марго да не го прави.

— Надявам се, че не ме лъжеш – каза той тихо и втренчи поглед в нея.

— Не.

Пендъргаст се надигна малко и каза с последни сили:

— Недей да ходиш в Ботаническата градина.

Констънс го остави с телефона и излезе със залитане и задъхана в коридора. Там се спря, за да помисли.

Не беше взела предвид, че Барбо може да я чака в Ботаническата градина. Беше изненадваща идея, но не напълно неприятна.

Трябваше й оръжие. Разбира се, не пистолет, а нещо по-подходящо за... нейния стил.

Закрачи бързо по коридора и надолу по стълбището до балната зала, там зави, влезе в библиотеката, задейства тайната врата и влезе в асансьора за мазето. После слезе почти тичешком по-грубо изсечените стъпала, които се виеха надолу към пространства на още по-голяма дълбочина, простиращи се в обсебените от сенки и миришещи на прах помещения.

***

Доктор Стоун чу от съседната стая, където чакаше, отдалечаващите се крачки на Констънс. Той влезе отново в стаята на Пендъргаст, като леко потрепери при мисълта за нея. Констънс беше млада жена с вкус, изисканост и екзотична красота, но и студена като сух лед. А и за капак, у нея имаше нещо, което не беше наред – някакво излъчване, от което направо го побиваха тръпки.

Намери пациента си отново заспал. Телефонът се бе изплъзнал и лежеше до разтворената му ръка на чаршафа. Доктор Стоун вдигна апарата и го провери, чудейки се на кого ли се е опитвал да се обади. Видя, че не е провеждан разговор, тихо го изключи и го остави обратно на бюрото. След това отново зае позиция на стола до вратата в очакване на онова, което беше сигурен, че ще бъде дълга нощ... преди края.

61.

Марго осъзна, че влизането в музея след работно време ще се окаже много трудно. Сигурна беше, че Фрисби е включил името й в списъка с нежелани посетители при пропуска на първия етаж – единствения вход и изход от сградата след края на работното време. Затова реши просто да се скрие в музея до затварянето му. После щеше да вземе онова, което й трябва, и да се опита да излезе покрай охраната колкото може по-безгрижно с оправданието, че е заспала в лабораторията.

Когато краят на работното време наближи, Марго, преструвайки се на посетител, се отправи в най-отдалечените и малко посещавани зали. Гърдите я стягаха и трудно си поемаше дъх. Когато пазачите започнаха да подканят хората да излизат, тя се скри в една тоалетна и се качи на чинията, за да чака. Там се опита с усилие на волята да се отпусне. Най-сетне около шест часа всичко утихна и тя се измъкна.

Коридорите бяха повече или по-малко празни и Марго чуваше стъпките на пазачите да кънтят в далечината по мраморните плочи, докато правеха обиколките си. Бяха като предупредителен сигнал, който й помагаше да ги избягва, докато вървеше към мястото, което беше сигурна, че пазачите нямаше никога да проверят – Нишата с коремоногите.

Наистина ли щеше да го направи? Беше ли готова да стигне до края? Тя си вдъхна кураж, като си припомни думите на Констънс: Тези растения са жизненоважни, ако искаме да имаме някаква надежда за спасението на Пендъргаст.

Вмъкна се в нишата и се скри в ъгъла отзад, напълно в сянка. Потръпна, като се сети, че може би това е мястото, където се е крил убиецът на Марсала. Както бе предположила, пазачите минаваха покрай нишата на всеки половин час, без да си правят труда дори да светнат вътре с фенерчетата си. Няма престъпление, което да се случи два пъти на едно и също място, затова се бяха върнали към рутината отпреди него. От време на време минаваше и по някой служител на път към изхода, но щом наближи девет часът, музеят сякаш опустя напълно. Без съмнение, някои от куратори— те още се трудеха в лабораториите и кабинетите си, но вероятността да се сблъска с някого от тях беше малка.

Мисълта какво се готви да направи и къде се готви да отиде, накара сърцето й да заблъска в гърдите. Готвеше се да се спусне на място, което я плашеше повече от всичко на света. Караше я да се буди посред нощ, окъпана в студена пот, и бе причината никога да не влиза в музея без блистер диазепам в чантата си. Помисли си дали да не вземе веднага една таблетка, но реши да не го прави. Трябваше да остане нащрек. Започна да си поема дъх бавно и дълбоко, насилвайки съзнанието си да се съсредоточи върху малките предстоящи действия, а не върху цялата задача. Щеше да кара стъпка по стъпка.

Още една поредица бавни и дълбоки вдишвания. Вече беше време да тръгва.

Измъкна се от нишата веднага след като мина пазачът, който правеше обиколката си, и се промъкна по коридора до най-близкия товарен асансьор, където пъхна магнитната си карта в отвора. Макар пропускът й да беше от ниско равнище, вече имаше имейл от Фрисби да го върне. Получи писмото едва днес следобед и реши, че има поне един ден гратисен период, преди надутият задник да го направи на въпрос.

Асансьорът скърцаше и потракваше по пътя си надолу към онова, което бе известно като Сграда 6, подземен склад – анахронизъм, защото днес всички сгради, съставляващи музея, бяха свързани в едно подобно на лабиринт цяло. Вратата се отвори. Във въздуха висеше познатата миризма на нафталин, мухъл и стари мъртви неща. Миризмата я удари неочаквано и увеличи безпокойството й, защото я подсети за времето, когато я следяха точно из тези коридори.

Това обаче беше отдавна и днес нейните страхове вероятно можеха да бъдат определени като фобии. Там долу вече нямаше нищо, което да я заплашва, като се изключи някой случаен музеен служител, който да й поиска пропуска.

След като си пое още няколко пъти дълбоко въздух за кураж, Марго излезе от асансьора. Отвори вратата към мазето на Сграда 6 и пое по слабо осветените от защитени с мрежи крушки коридори към Ботаническата сбирка.

Дотук добре. Пъхна картата си в четеца до покритата с вдлъбнатини метална врата и откри, че все още работи. Вратата се отвори на добре смазани панти. Помещението зад нея беше тъмно и тя извади мощния диоден челник, който бе натъпкала в чантата си, сложи го на главата си и влезе. Пред нея се простираха тъмни помещения, които изчезваха в мрака. Въздухът беше спарен и миришеше на нафталин.

Тя се спря, сърцето й блъскаше толкова силно в гърдите, че едва успяваше да диша, и се опита да потисне пристъпа на ирационален страх. Въпреки всичко, което си беше повтаряла, миризмата, клаустрофобичният мрак и странните шумове отново предизвикаха паника и задавящ ужас. Остана на място, за да се опита за пореден път с дълбоко вдишване да се успокои и да преодолее ужаса със силата на разумни доводи.

Стъпка по стъпка. Стегна се и направи крачка в мрака, после още една. Сега трябваше да затвори вратата – нямаше да е разумно да я остави отворена. Тя се обърна и я дръпна тихо, прекъсвайки и малкото светлина, която нахлуваше от коридора.

Заключи я отново и се взря напред. Хербарийният трезор се намираше в другия край на помещението. Навсякъде около нея в мрака се извисяваха лавици с консервирани в течност растения – така наречените „мокри сбирки“. Тесни пътеки между тях водеха в две посоки, където всичко изчезваше в мрака.

Тръгвай, каза си тя и закрачи по водещата наляво пътека. Поне тези образци не я зяпаха злобно от мрака като динозавърските скелети и препарираните животни в другите складови помещения. Ботаническите образци не бяха плашещи.

Въпреки това еднообразието на мястото, тесните еднакви пътеки, проблясващите като безброй очи стъкленици, взиращи се в нея от мрака, съвсем не й помагаха да преодолее безпокойството си.

Закрачи бързо по пътеката, зави остро надясно, повървя още малко, направи ляв завой и после отново десен, напредвайки по диагонала към далечния ъгъл. Защо проектираха складовете толкова объркващи? След още няколко крачки се спря. Беше чула нещо. Шумът от собствените й стъпки го бе затъмнил, но въпреки това беше сигурна, че е чула нещо.

Тя зачака, вслушвайки се, докато се опитваше да не диша. Обаче единствените звуци бяха далечният пукот и щракане, които сякаш никога не спираха. Вероятната причина за тях беше улягането на сградата или работата на вентилационната система.

Тревогата й нарасна. Сега накъде? Страхът беше причина да забрави накъде да завие в тази координатна мрежа от стелажи. Ако се обърка и изгуби в този лабиринт... Взе решение и бързо закрачи по една пътека, докато не се озова пред стената на склада и се увери, че върви в правилната посока, след това продължи нататък.

Ето го: Хербарийния трезор. Приличаше на стар банков трезор и вероятно беше такъв, но преправен за различно предназначение. Беше боядисан в тъмнозелено, на вратата имаше голямо колело и допълнително вградена клавиатура, която в момента мигаше в червено. С въздишка на облекчение Марго се втурна към нея и набра цифровия код, който беше запаметила в кабинета на Йоргенсен.

Светлинната индикация на клавиатурата се промени от червена в зелена. Слава богу! Тя завъртя колелото и отвори тежката врата. Надникна вътре и освети наоколо с челника. Мястото не беше голямо – може би осем на десет метра. Стелажи се извисяваха по протежение на трите му страни. Марго стрелна поглед към тежката врата. И дума не можеше да става да я затвори и да рискува да се заключи вътре. Все пак реши да я притвори. За всеки случай, ако някой влезе в склада, което беше малко вероятно.

Тя се вмъкна и придърпа вратата така, че остана само малък процеп.

След като потисна пристъпа на паника и си припомни, че ще върши всичко стъпка по стъпка, Марго насочи вниманието си към написаните на ръка етикети на чекмеджетата, осветявайки ги с челника. Те бяха подредени различно – някои много стари, надписани на ръка с вече избеляло кафеникаво мастило, други много по-нови, с етикети, разпечатани с лазерен принтер. В далечния край на трезора под стелажите видя древни сарбакани[44] – по произход от амазонските или гвианските индианци – подредени покрай стената. На едната висеше малък колчан, изплетен от бамбук, в който имаше няколко стрели. Тя се учуди какво правят тук – отровата по върховете им не беше растителна, а жабешка. Предположи, че са били заключени тук заради нея.

Зае се отново да преглежда етикетите, бързо откри чекмеджето, на което пишеше: „Микохетеротрофи“, и безшумно го издърпа. Вътре имаше поставки с образци, подредени не много по-различно от традиционна картотека. Старите изсушени растителни видове, приготвени преди много години, бяха закрепени към пожълтели листове хартия, на които с тънък ъгловат шрифт пишеше какви са. Образците от своя страна бяха запечатани между високотехнологични предметни стъкла. Не бяха много и след по-малко от минута намери екземплярите Thismia americana.

Всичко вървеше толкова гладко, че направо не беше за вярване. Ако успееше да контролира страха си, след десет минути щеше да е извън сградата. Осъзна, че е покрита с лепкава пот и не може да успокои сърцето си да не блъска, но стратегията й стъпка по стъпка й помогна да запази здравия си разум.

Имаше три предметни стъкла с тисмия. В едното се виждаха няколко подземни коренища, в другото – образци от надземното растение, а последното – цветове и семена.

Марго се сети за думите на Йоргенсен: ... никога не бих позволил унищожаването на образец от изчезнало растение. Последното от своя вид, и то за някакво измислено лечение. Каква ценност представлява един обикновен човешки живот в сравнение с последния съществуващ екземпляр на изчезнало растение? Тя се вторачи в растението и неговия малък бял цвят. Изобщо не можеше да се съгласи с подобно мизантропско виждане за света. Може би нямаше да имат нужда и от трите образеца, но въпреки това щеше да вземе всички.

Прибра ги внимателно в чантата, затвори ципа и я преметна през рамо. С излишна предпазливост изгаси челника и отвори вратата на трезора. Излезе в мрака и напрегнато се ослуша. Когато й се стори, че всичко е наред, излезе и опипом затвори вратата, след това завъртя колелото. Бравата се заключи автоматично и зелената светлина на индикатора се смени с червена.

Готово! Тя се обърна, вдигна ръка и включи челника. Пред нея се видяха неясните очертания на човек. В този миг я ослепи неочаквано ярка светлина.

62.

Д’Агоста стана от бюрото и се протегна. Болеше го гърбът от часовете седене на дървения стол, а дясното му ухо пулсираше от притискането на телефонната слушалка в него.

Изглежда бе прекарал часове наред на телефона в разговори с кабинета на районния прокурор, опитвайки се да получи призовка, за да бъде доведен Джон Барбо за разпит. От кабинета не гледаха на нещата като него и смятаха, че не е посочил разумна причина. Особено с човек като Барбо, който веднага щеше да повика адвокат и да им стъжни живота.

Доводите бяха ясни на Д’Агоста: Барбо бе наел Хауърд Ръд, за да се представи за фалшивия доктор Джонатан Уолдрън. Той от своя страна беше използвал Виктор Марсала, за да получи достъп до отдавна починалата госпожа Паджет. На Барбо му е трябвала кост от този скелет, за да получи чрез обратно инженерство съставките на еликсира на Езекия Пендъргаст. Това му е позволило да го синтезира отново и да го използва срещу Пендъргаст. Д’Агоста не се съмняваше, че щом веднъж Олбън е бил оставен пред вратата на Пендъргаст и планът задействан, Ръд беше убил Марсала в опит да заличи следите. Без съмнение бе подмамил техника в отдалечено кътче на музея под предлог да му плати или нещо друго. Също толкова очевидно беше, че след това Барбо е използвал Ръд като примамка, за да подмами Пендъргаст в животинската амбулатория на солтънския „Фонтебло“. Като награда там е бил обгазен с еликсира. И всичко заради желанието на Барбо да си отмъсти за отравянето на прапрародителите му от Езекия и за смъртта на своя син.

Макар да не можеше да бъде напълно сигурен, Д’Агоста беше твърде уверен, че Барбо е наел пред три години Ръд, платил е неговите дългове, уредил му е ново лице и самоличност и го е държал като анонимен убиец, който да използва за изпълнение на престъпни поръчки. Държал го е в подчинение под заплахата, че ще навреди на семейството му. Цялата тази верига от доводи беше напълно логична.

Районният прокурор ги беше отхвърлил с едва прикрито презрение, наричайки ги конспиративна теория от предположения, спекулации и фантазии, без никакви доказани медицински факти и разумна причина.

След това Д’Агоста беше прекарал по-голямата част от ранната привечер в телефонни разговори с различни специалисти по ботаника и фармация в търсене на тези медицински факти. Бързо разбра обаче, че ще са нужни опити, анализи, слепи проучвания[45] и така нататък, и така нататък, преди да може да се направи някакъв извод.

Не можеше да няма начин да изкопае достатъчно доказателства, за да закове Барбо в кабинета си, докато Марго и Констънс си свършат работата.

Разумна причина. Кучи син. Някъде там навън трябва да има доказателство, което е пропуснал и което ще внуши, че Барбо е нечестен. Той стана от бюрото си разочарован. Беше девет часът и имаше нужда от малко чист въздух. Една разходка щеше да проясни главата му. Облече сакото си и стигна до вратата, загаси осветлението и тръгна надолу по коридора. След няколко крачки спря. Може би Пендъргаст би могъл да му подскаже идеи как да притисне Барбо? Не, агентът вероятно беше твърде слаб за подобен разговор.

Състоянието на Пендъргаст го изпълваше с гняв и болезнено чувство за безпомощност.

Както беше спрял в коридора, се сети, че документите по случая Марсала са в стаята до кабинета му. Трябваше да ги прегледа още веднъж, в случай че е пропуснал нещо. Влезе в празната стая, която използваха за складиране на излишната документация.

Запали лампите и започна да преглежда купчините папки, струпани на конферентната маса и покрай стените. Щеше да вземе всичко, свързано с Хауърд Ръд. Може би Барбо има някаква връзка с Гари, Индиана, която би могъл...

В този миг Д’Агоста застина. Търсещият му поглед се беше спрял на единственото кошче за боклук в стаята. В него имаше само едно нещо – смачкана опаковка от карамел от сладък корен.

Вездесъщият карамел на Слейд. По дяволите, какво е правил тук вътре?

Д’ Агоста си пое няколко пъти дълбоко дъх. Беше само опаковка от бонбон и да, Слейд имаше право да бъде тук и да преглежда тези документи. Не беше сигурен защо, но изведнъж полицейските му инстинкти се активизираха. Отново огледа наоколо, но този път по-внимателно. Кашоните с папки и кантонерките бяха подредени покрай стените. Папките бяха там, където си спомняше, че ги беше оставил. Вярно, че Слейд трябваше да го пита, но може би Англър не искаше Д’Агоста да знае. В края на краищата очевидно не си падаше по Пендъргаст, а Д’Агоста беше известен като приятел на агента.

Когато се наведе да вземе папките за случая Ръд, забеляза бял прах от мазилка по мокета. Мястото беше близо до стената, която разделяше неговия кабинет от празната стая. Д’Агоста се приближи и отмести кашоните. В стената близо до перваза беше пробита малка дупка. Той коленичи, за да я види отблизо, докато пръстът му се плъзгаше по нея. Диаметърът беше около половин милиметър. Пъхна в нея отворен кламер, за да я проучи, и установи, че не стига до края.

Погледът му се върна отново към праха от мазилка. Дупката беше пробита наскоро.

Опаковка от бонбон, наскоро пробит отвор... тези неща не бяха непременно свързани. Обаче тогава си спомни как Слейд беше архивирал на погрешно място информацията от полицията в Олбъни.

Дали наистина беше дошла от бюрото на Англър? А дали Слейд изобщо му я беше показал, преди да я пъхне на погрешно място?

Олбъни. Това беше другото нещо. Слейд не каза ли, че Англър е на гости при роднини в северната част на щата?

Той се затътри обратно към кабинета си и без да си прави труда да светва, въведе паролата си в компютъра и влезе в личните досиета на отдел „Убийства“. Намери досието на Питър Англър и започна да преглежда подробния списък с роднини, който всеки полицай от нюйоркската полиция беше задължен да поддържа. Ето го: адреса на сестра му – Марджъри Англър, улица „Роуън“ № 2007, Колони, Ню Йорк.

Взе телефона си и набра номера на екрана. Трябваше да звънне три пъти, преди някой да вдигне.

— Ало? – каза женски глас.

— Марджъри Англър? Казвам се Винсънт Д’Агоста. Лейтенант от Нюйоркската полиция. Там ли е лейтенант Англър?

— Не, не е при мен.

— Кога говорихте за последен път с него?

— Нека помисля. Преди четири или пет дни.

— Мога ли да попитам за какво разговаряхте?

— Каза, че ще идва насам във връзка с някакво разследване, върху което работи. Каза, че времето го притиска, но се надявал на връщане в Ню Йорк да се отбие при мен да се видим. Обаче така и не дойде. Реших, че както винаги е бил твърде зает.

— Каза ли къде ще ходи?

— Да. В Адирондак. Някакъв проблем ли има?

— Не, доколкото знам. Госпожо Англър, много ми помогнахте. Благодаря.

— Няма за какво... – Д’Агоста прекъсна разговора, преди жената да започне да го разпитва.

Беше започнал да се задъхва. Адирондак. Седалището на „Ред Маунтин Индъстрийс“.

Преди няколко дни Англър е бил на път за Адирондак. Защо не се е върнал обратно в града? Сякаш беше изчезнал. Защо Слейд го беше излъгал за неговото местонахождение? Или просто беше сбъркал? А дупката? Беше точно отвор, който някой би използвал, за да пъхне миниатюрен микрофон!

Слейд ли беше сложил микрофон в стената на кабинета му? Ако е така, значи е подслушвал телефонните му разговори. Без съмнение е чул и разговора му с Марго и Констънс.

Микрофона го нямаше. Сега дупката беше празна. Това означаваше, че подслушвалият вярва, че има цялата нужна информация. Изглеждаше твърде невероятно, за да бъде вярно: Слейд се беше корумпирал. И за кого работеше? Имаше само един отговор: Барбо.

Сега неясните му притеснения, че Барбо може по някакъв начин да заплашва или пресрещне Марго и Констънс, станаха съвсем определени. Барбо вече знаеше онова, което Слейд бе научил, а това означаваше всичко. И най-вече щеше да знае, че Марго и Констънс са на път за музея, за да откраднат образци от растения.

Д’Агоста взе телефона, но се спря и напрегнато се замисли. Положението беше много трудно. Да обвиниш свой колега, че се е корумпирал – трябва да си сигурен, инак лошо ти се пише.

Омърсил ли се е? Корумпиран ли е? Боже, всичко, с което разполагаше, бе опаковка от бонбон и погрешно архивиран документ. Не можеше да се каже, че доказателствата са достатъчни, за да разрушиш кариерата на човека.

Истината беше, че не можеше да повика кавалерията. Щяха да го помислят за луд – срещу Слейд имаше по-малко от онова срещу Барбо, което районният прокурор беше отхвърлил. Нищо не можеше да направи.

Трябваше лично да отиде в музея след Марго и Констънс. Можеше да е прав, а може би бъркаше, но нямаше друг избор, освен да действа, и то бързо. Защото, ако беше прав, последствията щяха да са толкова ужасни, че не му се мислеше за това.

Той изхвръкна от кабинета си и хукна колкото може по-бързо към асансьора.

63.

Марго стоеше парализирана от заслепяващата светлина.

— Мда, защо ли не съм изненадан? – Гласът, долетял иззад фенерчето, беше на Фрисби. – Загаси този челник, че приличаш на миньор.

Марго се подчини.

— Ето те тук, точно както очаквах, заловена на местопрестъплението да крадеш едни от най-ценните образци в целия хербарий. – Гласът беше тържествуващ. – Доктор Грийн, това вече не е вътрешен проблем на музея. Това е престъпление и затова работа на полицията. Извършеното ще те вкара за много години, ако не завинаги, в затвора.

Сега лъчът се отмести от нея надолу и в кръга светлина се видя Фрисби, който протегна ръка.

— Дай ми чантата.

Марго се поколеба. Какво, по дяволите, правеше тук долу? Откъде беше разбрал?

— Дай ми чантата, иначе ще се наложи да ти я взема със сила.

Тя погледна наляво и надясно за спасителен път, но масивното тяло на Фрисби запушваше пътеката. Щеше да се наложи да го повали, а той беше петнайсетина сантиметра по-висок от нея.

Той пристъпи заплашително напред и осъзнавайки, че няма друг избор, тя му подаде чантата. Той я отвори и извади едно от предметните стъкла и прочете с гръмлив глас:

- Thismia americana. – После внимателно върна стъклото на мястото му в чантата. – Хваната на местопрестъплението. Свършено е с теб, доктор Грийн. Нека ти разкажа какво ще се случи от тук насетне. – Той извади телефона си и го вдигна към очите. – Ще се обадя на полицията. Ще те арестуват. Тъй като стойността на тези образци е много по-голяма от пет хиляди долара, ще бъдеш обвинена в углавно престъпление, кражба с взлом, което се наказва с до петнайсет години затвор.

Марго слушаше, като едва разбираше какво й говори. Беше изумена, защото това означаваше не само край на нейния собствен живот, но и на този Пендъргаст.

Той се зае да претърсва чантата й, ровеше вътре, като си светеше с фенерчето.

— Жалко, няма оръжие.

— Доктор Фрисби – успя накрая да проговори Марго, – какво имате против мен?

— Кой, аз да имам нещо против теб? – ококори се той театрално. После присви очи. – Ти си пречка. Разстройваше работата в отдела ми с непрекъснатото си влизане и излизане. Набърка се в полицейско разследване, окуражи ги да хвърлят подозрение върху нашите служители. А сега се отблагодари за моята щедрост да ти дам достъп до всички сбирки с откровена кражба. О, аз нямам нищо против теб. – С недружелюбна усмивка набра 911, като през цялото време държеше така телефона, че тя да вижда какво прави.

Почака малко, после се смръщи.

— Тъпата им централа.

— Вижте – успя да каже Марго, – един човешки живот...

— За бога, спести ми жалките си извинения. Изигра кофти номер на Йоргенсен, само разтревожи човека. Пристигна в кабинета ми под пара и се уплаших, че ще получи инфаркт. Когато чух, че си ходила при него да искаш достъп до едно рядко растение, веднага разбрах, че си намислила нещо. Какво смяташе да правиш с него? Да го продадеш на онзи, който даде най-много? Затова слязох тук, сложих си стол в ъгъла, за да те чакам. – Гласът му преливаше от самодоволство. – И ти дойде като по поръчка.

Той се усмихна победоносно.

— Сега ще те заведа при охраната да чакаш идването на полицията.

Хиляди идеи се заблъскаха в главата на Марго. Можеше да побегне, да грабне чантата, можеше да блъсне Фрисби на земята и да избяга, можеше да го помоли, да го накара да се откаже от намерението си, дори можеше да опита да го подкупи... Обаче нито една от тези идеи нямаше и най-малкия изглед за успех. Беше заловена и толкоз. А Пендъргаст щеше да умре.

Няколко мига двамата се гледаха втренчено. От изражението на Фрисби Марго разбра, че не може да очаква милост от този човек.

В този миг тържествуващото изражение на лицето му се промени: първо на физиономията му се изписа недоумение, после – шок. Очите му се ококориха и изхвръкнаха. Устните му потрепериха. Отвори уста, но не се чу звук, с изключение на странно гъргорене в задната част на гърлото. Той изпусна фенерчето, което издрънча на каменния под и угасна, потапяйки помещението в мрак. Инстинктивно Марго стрелна ръка и грабна обратно чантата си с изтръпнали пръсти. Миг по-късно чу как тялото му се стовари на пода.

В този миг се появи нова светлина, очертавайки фигурата на човека, който беше стоял зад Фрисби. Той направи крачка напред и в пристъп на благоволение освети лицето си. Показа се нисък мъж с мургаво лице, черни очи и едва доловима усмивка, стаена в ъгълчетата на устата му.

***

По същото време, точно в пет и четвърт, червеникаво такси зави в автомобилната алея на „Ривърсайд Драйв“ № 891 и спря под портика с работещ на празни обороти двигател.

Минаха минута-две, после входната врата се отвори и Констънс Грийн излезе. Носеше черна плисирана рокля с тесен червен колан, бродиран с шарки в цвят слонова кост. През рамо беше преметнала черна моряшка торба от балистичен найлон[46]. На сумрачната лунна светлина официалната елегантна рокля приличаше на маскировка.

Тя се наведе към прозореца на шофьора, прошепна нещо недоловимо, отвори задната врата, сложи внимателно торбата на седалката и се настани до нея. След като затвори вратата, таксито се спусна по автомобилната алея, вля се в рехавия вечерен трафик и пое на север.

64.

Доктор Хоръс Стоун изведнъж се       усети буден в спалнята на своя пациент. Не си падаше по гледането на болни, но този пациент му плащаше необикновено добре, а освен това случаят беше крайно необичаен, да не каже пленителен. Щеше да се получи отлична статия в САМА – Списанието на американската медицинска асоциация. Разбира се, не преди смъртта на пациента и аутопсията, когато ще имат по-добра възможност да диагностицират това толкова необичайно страдание.

Ще бъде наистина отлична статия.

Сега видя какво го беше събудило. Очите на Пендъргаст се бяха отворили и го пронизваха.

— Телефонът ми?

— Да, сър. – Стоун взе телефона от бюрото и му го подаде.

Той го огледа с пребледняло лице.

— Девет и двайсет. Констънс – къде е тя?

— Мисля, че току-що излезе.

— Мислите?

— Ами – объркано започна Стоун – чух я да казва довиждане на госпожа Траск, чух вратата да се затваря, а навън чакаше червеникаво такси, което я откара.

Стоун се смая, когато Пендъргаст се надигна от леглото. Очевидно беше отново в ремисия.

— Трябва настоятелно да ви посъветвам...

— Замълчете – прекъсна го Пендъргаст, докато отмяташе завивките и с труд се изправи на крака. След това извади иглата на физиологичния разтвор от абоната на ръката си.

— Господин Пендъргаст, не мога да ви позволя да ставате от леглото.

Пендъргаст спря светлите си проблясващи очи върху Стоун.

— Ако се опитате да ме спрете, ще ви причиня болка.

Тази откровена заплаха пресече словоохотливостта на лекаря. Пациентът очевидно беше трескав, може би не съвсем на себе си и халюциниращ. Стоун бе поискал сестра, но му беше отказано. Сам не можеше да се справи с това. Когато Пендъргаст започна да се преоблича, той излезе от стаята.

— Госпожо Траск? – повика Стоун. Къщата беше толкова дяволски голяма. – Госпожо Траск!

Чу икономката да се суети на долния етаж и да се обажда оттам:

— Да, докторе?

Пендъргаст се появи на вратата на спалнята, обличайки черния си костюм, пъхна някакъв лист в джоба и пистолета в кобура под мишницата си. Доктор Стоун отстъпи настрана, за да го пусне да мине.

— Господин Пендъргаст, повтарям, че не сте в състояние да излизате от къщата.

Пендъргаст не му обърна внимание, а продължи към долния етаж, движейки се бавно като старец. Доктор Стоун го последва. Уплашената госпожа Траск се суетеше долу.

— Моля, повикайте ми кола – нареди Пендъргаст.

— Да, сър.

— Не може да му викате кола! – възрази лекарят. Вижте в какво състояние е!

Госпожа Траск се обърна към него.

— Когато господин Пендъргаст иска нещо, ние не казваме „не“.

Доктор Стоун местеше очи от нея на Пендъргаст, който очевидно беше омаломощен, но му отвърна с толкова леден поглед, че най-накрая бе принуден да замълчи. Всичко се случваше прекалено бързо. Сега госпожа Траск остави слушалката на място, а Пендъргаст с леко залитане се отправи към входната врата и портика. След миг вече беше излязъл, а червените стопове на таксито проблеснаха надолу по автомобилната алея.

Стоун се стовари на един стол, дишайки тежко. Никога не беше виждал пациент с толкова желязна воля в хватката на подобна фатална болест.

***

Когато се отпусна назад в колата, Пендъргаст извади листа от джоба си и го прочете. Бележката бе написана със спретнатия почерк на Констънс: списъка на химически съединения и други съставки. Освен съставките беше вписано и местонахождението им.

Пендъргаст прочете списъка внимателно, после още веднъж. Накрая сгъна листа на две и го накъса на малки парчета. Отвори прозореца и едно по едно ги пусна да се реят в манхатънската вечер.

Таксито зави по рампата за влизане в магистралата Уест Сайд и се насочи към Манхатънския мост и накрая към Флатбуш Авеню в Бруклин.

65.

Мъжът поклати глава, докато се навеждаше, за да издърпа нещо от врата на Фрисби.

— Интересна сбирка имате тук долу – каза той, докато вдигаше предмета, от който капеше кръвта на старшия куратор. Марго го разпозна като огромен трън от суматренски зърнастец: дълъг петнайсетина сантиметра, извит назад и остър като бръснач. Прословуто оръжие в някои части на Индонезия.

— Нека се представя – продължи мъжът. – Аз съм сержант Слейд от Нюйоркската полиция. Той бръкна в джоба на сакото си, извади документ за самоличност и го освети с фенерчето.

Марго се вторачи в него. Картата и значката изглеждаха истински. Но кой беше този човек и какво търсеше тук? А и не беше ли току-що... намушкал Фрисби? Изпита нарастващо объркване и ужас.

— Мисля, че дойдох точно навреме – каза Слейд. – Този дърт куратор – нарекохте го Фрисби, нали? – изглежда се готвеше да повика ченгетата заради вас. Защото не знаеше, че едно от тях е вече тук. Освен това бъркаше здраво за присъдата, която щяха да ви лепнат. Щяхте да си признаете и да пледирате за по-леко наказание. Вероятно щяха да ви осъдят на общественополезен труд. В Ню Йорк Сити никой съд не го е грижа за няколко мухлясали растителни образци, задигнати от музей.

Той се наведе да провери трупа на Фрисби, като предпазливо заобикаляше локвата кръв, която се бе образувала под врата му, и отново се изправи.

— Е, мисля, че е най-добре да побързаме – каза той. – Сега, когато съм тук, няма за какво да се тревожите. Моля, дайте ми чантата. – И протегна ръка.

Обаче Марго стоеше замръзнала. Фрисби беше мъртъв. Този човек го беше намушкал и не с нещо друго, а с трън от зърнастец! Това си беше чисто убийство. Спомни си предупреждението на Д’Агоста и сега го разбра. Полицай или не, този човек работеше за Барбо.

Сержант Слейд пристъпи с тръна в ръка.

— Доктор Грийн, дайте ми чантата.

Марго отстъпи.

— Не си усложнявайте положението повече от нужното. Дайте ми чантата и ще почувствате само леко боцкане.

Марго стисна по-здраво чантата и направи още една крачка назад.

Слейд въздъхна.

— Принуждавате ме – каза той. – Ако искате да играем така, боя се, че онова, което ви очаква, ще бъде много по-лошо от общественополезен труд. – Той прехвърли тръна в дясната си ръка, стисна го по-здраво, и тръгна към нея. Марго се обърна и осъзна, че е в задънена улица. От двете страни – стелажи с ботаническите сбирки, а зад нея – трезорът.

Тя се вторачи в сержант Слейд. Може и да беше нисък, но се движеше с грацията на висок и силен мъж. В добавка към тръна, който стискаше в ръка, Марго видя под сакото служебния му колан с кобур и пистолет, лютив спрей и белезници.

Тя направи още крачка назад и усети как гърбът й опря в металната врата на трезора.

— Ще стане бързо – обясни Слейд с нотки в гласа, които прозвучаха почти като съжаление. – Това не ми доставя удоволствие. Наистина. – Ръката с тръна се вдигна, готова за удар, и той надвисна над нея, готвейки се да го плъзне по гърлото й.

66.

— Моля, спрете тук.

Шофьорът плъзна колата до бордюра. Констънс Грийн подаде парите през плъзгащото се прозорче, после взе торбата и стъпи на тротоара. Тя постоя малко там, докато обмисляше какво да прави. От другата страна на Уошингтън Авеню се издигаше ограда от ковано желязо, а зад нея тъмните силуети на дърветата в Бруклинската ботаническа градина. Макар да беше вече девет и половина, движението по Уошингтън Авеню беше равномерно, мяркаха се и пешеходци.

Констънс преметна торбата през рамо, приглади плисетата на роклята и бръсна косата от лицето си. Отиде до ъгъла, изчака светофара на кръстовището да светне зелено и пресече на другата страна.

Тук оградата от ковано желязо се издигаше до кръста й и завършваше с тъпи шипове. Констънс крачеше небрежно покрай нея, докато не стигна до част от тротоара между две улични лампи: сумрачно място, което надвисналите отгоре клони на дърветата правеха още по-тъмно. Остави мешката на земята и извади мобилния си телефон, преструвайки се, че го проверява, и изчака, докато вече не се виждаха хора наоколо. Тогава с едно леко движение се хвана за два от шиповете и се прехвърли, спускайки се от другата страна. След това се протегна над оградата и взе торбата. Побягна и се скри в мрака под дърветата. Там спря и погледна назад, за да провери дали действията й не бяха привлекли внимание.

Всичко изглеждаше спокойно.

Отвори торбата, извади от нея малка чанта и я скри между декоративните растения. После закрачи в мрака. Не беше донесла фенерче, но восъчната луна в момента изгряваше над дърветата. Очите на Констънс така или иначе добре се приспособяваха към мрака от дългите години, прекарани в подземните коридори и ниските помещения под „Ривърсайд Драйв“ № 891.

От сайта на институцията бе свалила карта на Бруклинската ботаническа градина и грижливо я бе запаметила. Пред нея се издигаше граница от гъсти храсталаци, които образуваха естествена ограда. Тя се вмъкна между тях и си проби път напред, докато не се озова в един усамотен ъгъл на Шекспировата градина. Прецапа през леха с ириси и миризмата от смачканите растения се издигна около нея. След малко стигна до тухлена пътека, която се виеше през насажденията. Тук отново спря, за да се ослуша. Беше тъмно и тихо. Нямаше представа каква охрана може да има в градината, затова се придвижваше изключително предпазливо, като инстинктивно използваше уменията, придобити като дете, докато скиташе из нюйоркските докове, за да краде храна и пари.

Като се държеше встрани от главните пътеки, Констънс продължи покрай леха с безстъблени иглики и друга редица храсталаци, последвани от ниска каменна стена. След като я прехвърли, се озова до главната пътека, водеща към Палмовата къща – представителна сграда в стила на тосканския Ренесанс от желязо и стъкло. Отвъд нея бяха разположени оранжериите, включително Водната къща – дома на ходжсъновите тъги. Главната пътека обаче бе широка и добре осветена, така че не беше подходяща за незабелязано приближаване. Тя зачака в храсталаците, оглеждайки се за охрана, и остана удивена, че не видя такава. Хрумна й, че може би това е потвърждение на Пендъргастовото предупреждение, че Барбо ще бъде тук преди нея. Ако беше вярно, той бе неутрализирал охраната.

Би било добре да го знае със сигурност.

От друга страна, това беше ботаническа градина, а не музей за произведения на изкуството. Може би тук изобщо няма никаква охрана.

Като се придържаше към сенките на насажденията, мина между Градината на уханията и Японската градина на хълмовете и езерата. Нощният бриз довя до нея миризмата на орловите нокти и божурите. Докато вървеше край площ с гъсто засадени азалии, виждаше пред себе си Площада с магнолиите, вече пролетно разцъфтели. Отвъд него лежеше Езерото с лилиите, а водата му проблясваше на лунната светлина.

Докато проучваше картата на Ботаническата градина, Констънс бе избрала как да се приближи. Най-доброто място за проникване щеше да е Палмовата къща, защото голяма част от нея бе преустроена от оранжерия в място за провеждане на социални събития. Сградата имаше големи единични прозорци. От друга страна, по-новите парници бяха с много по-малки прозорци, а някои имаха двойни стъкла.

Тя се втурна да пресече Площада с магнолиите и влезе в сенките покрай дългото крило на Палмовата къща. Голямата викторианска постройка се състоеше от централен купол и две стъклени крила. Констънс се спря, за да надникне през един от прозорците. Тази част от Палмовата къща беше приготвена за елегантна сватба, която очевидно щеше да се състои на следващия ден. Дългите маси бяха застлани с бели ленени покривки и бяха богато заредени с посуда и прибори, свещници с бели свещи и чаши. Нямаше никакви видими следи от охранителна система. Тя клекна и свали торбата от рамото си на земята. От страничния джоб извади малък кожен несесер, а от него стъклорез и вакуумна дръжка за стъкло. Закрепи я в средата на голямото стъкло и внимателно прокара стъклореза по периферията му. Няколко резки почуквания извадиха парчето и тя внимателно го сложи настрана, вкара мешката през отвора, след това я последва, като придържаше роклята си с ръка, за да не се закачи.

Прехвърли отново чантата през рамо и пое между смълчаните маси, мина под големия централен стъклен купол и по паркета на дансинга, насочвайки се към далечното крило на сградата. Имаше врата, през която се влизаше в него. Опита и откри, че не е заключена. Докато напредваше, непрекъснато беше в готовност при първия звук от задействана аларма бързо да избяга, но Палмовата къща остана безмълвна и сенчеста.

Тя бутна вратата да се отвори, ослуша се, огледа наоколо и влезе. Тук беше Музеят на бонзаите – според пътеводителя най-големият извън Япония. От другата му страна се намираше нейната цел: Водната къща и сбирката орхидеи.

Музеят на бонзаите не предлагаше много места за криене. Дърветата джуджета бяха подредени в редици на пиедестали покрай предната и задните стени, оставяйки празен центъра. Констънс се сви зад един от пиедесталите и застина. Нямаше никакви следи нито от охрана, нито от Барбо. Тук, в музея на бонзаите, беше по-хладно и се носеше непрекъснато тихо бръмчене от вентилаторите, монтирани близо до тавана.

Тя мина бързо между малките, криви дървета и се спря пред следващата врата. Открехна я – отново се оказа незаключена – и се поколеба. Цареше тишина. Констънс се промъкна през процепа и се озова във входното фоайе. Вдясно от нея се извисяваше Оранжерийният комплекс „Стайнхард“ с неговия огромен Тропически павилион, а точно срещу нея се намираше входът за Водната къща.

Започна да се промъква през тъмното фоайе, докато не се озова пред входа на Бодната къща: двойна стъклена врата, която сега беше затворена. Тя се приближи до най-близкото крило, приклекна в сенките и надникна вътре.

Беше тихо. И тогава, след най-внимателно оглеждане на пространството зад вратата, очите й започнаха да различават острите очертания на мъж, който стоеше напълно неподвижен. Нямаше пряк изглед към него, а виждаше отражението му във водна повърхност, която проблясваше на лунната светлина. В ръката си държеше нещо с очертанията на пистолет.

Значи Пендъргаст все пак се оказа прав. Беше смайващо, че Барбо знае за идването й тук. Доколкото си спомняше, бе обсъждала това място единствено с Марго. Очевидно техният план бе издаден и между тях имаше предател. Барбо знаеше, че ще дойде за растението в тази оранжерия, и я очакваше.

Помисли за Марго и нейната мисия в мазето на музея. Възможно ли е Барбо да знае и за нея? Разбира се. Можеше само да се надява, че богатите познания на Марго за всички скришни места в музея ще й помогнат да не се излага на опасност.

Много бавно промени позицията си и забеляза втора фигура във Водната къща. Този мъж носеше преметнат през рамо автомат.

Тези хора очевидно бяха професионални войници и тежковъоръжени – тревожно, но не и изненадващо, като се има предвид областта, в която „Ред Маунтин“ работеше. Барбо не оставяше нищо на случайността.

Констънс знаеше, че оранжерията от другата страна е голяма, и дори сега в мрака се виждаше, че гъмжи от растителност. Ако от уединеното си място бе успяла да види двама души, със сигурност имаше и други, може би неколцина, които оставаха скрити. Защо всички се бяха струпали тук, на това място?

Очевидно Барбо не искаше никой да стигне до растението. Искаше да бъде сигурен, че Пендъргаст ще изстрада възможно най-дългата, най-бавната, най— болезнената и най-подходящата смърт. Но това само повдигаше друг въпрос! Защо изобщо тези хора бяха тук? Щеше да е много по-лесно просто да вземат и унищожат образеца на ходжсъновите тъги, а след това да си тръгнат. За какво им беше тази засада?

Можеше да има само едно логично обяснение: знаеха в коя сграда е растението, но не знаеха негово име. Тяхната информация, независимо как се бяха сдобили с нея, беше непълна.

Прехвърляйки наум картата на градината, Констънс се сети, че има втори етаж на Бодната къща, до който се стига по стълба от фоайето. Оттам посетителите можеха да гледат отгоре блатистата джунгла. Тя реши да се качи там и да разузнае, но осъзна, че са сложили поне един наблюдател на мецанина.

Бяха твърде много. Никога нямаше да успее да им се опълчи. Трябваше да се промъкне вътре, да вземе растението под носа им и да се измъкне по същия начин. По-късно щеше да се оправя с Барбо. Възможността не беше от най-благоприятните, но... единствената, с която разполагаше.

Сега най-важното беше да остане невидима. Това означаваше, че торбата й се е превърнала в спънка. След като пъхна стъклореза и вакуума в джоба на роклята си, Констънс бутна найлоновата чанта под една от пейките за посетители. После изпълзя обратно до двойната стъклена врата и направи опит да си изясни къде се крият хората на Барбо. Ако ги нямаше, щеше да намери растението за минути.

Сега нямаше да е толкова лесно.

Тя се оттегли покрай вътрешните стени на фоайето. Входната му врата беше заключена. Забърза да се върне обратно по същия път през Музея на бонзаите, централната част на Палмовата къща, далечното й крило и накрая през отвора, изрязан в стъклото. Заобиколи Езерото с лилиите, като се придържаше към сенките, хвърляни от големите дървета в дендрариума от другата му страна. След като мина край Тропическия павилион, се приближи към задната стена на Водната къща, направена почти изцяло от стъкло. Прозорците бяха по-малки от тези на Палмовата къща, но все пак достатъчно големи, за да се промъкне. От тази страна нямаше врата, затова нямаше да очакват проникване оттук.

Тя приклекна и се ослуша. Нищо. Закрепи вакуумната дръжка на най-близкото стъкло и започна да го реже. Докато работеше, диамантът изстърга силно и тя веднага спря. Имаше достатъчно шумов фон от Бруклин: в далечината се чуваха автомобилни клаксони, отгоре в небето прелитаха самолети – биещото сърце на града. Въпреки това стьрженето на стъклореза се открои твърде много и без съмнение в сградата се бе чуло още по-силно.

Сякаш в отговор на мислите й, видя вътре безшумно да се придвижва човек, който идваше насам да провери какъв е този шум. Той започна да се оглежда насам-натам, като държеше оръжието си готово за стрелба. Знаеше, че не може да я види, както чакаше в сенките отвън. След момент, доволен, че не е открил нищо, мъжът изчезна отново сред листака.

Констънс продължи да изчаква, като през това време обмисляше наново как да вземе растението. Ако успееше да намери начин да го направи, без да се налага да реже или чупи стъкло, щеше значително да намали вероятността да бъде открита.

Тя пропълзя покрай дългата стъклена стена, а в това време пръстите й пробваха отделните стъкла. Някои бяха малко хлабави и поддаваха. Бронзовите рамки бяха корозирали, особено в онази част, която стигаше до бетонните основи.

Продължи да пълзи и да опитва стъкло след стъкло, докато не откри едно, което се оказа по-хлабаво от останалите. Когато огледа рамката, установи, че бронзът е почти напълно прояден в долната си част.

Пъхна стъклореза под тънката рамка и започна да я натиска навън. Бронзът се огъна с готовност, коричката корозирал метал започна да се рони и да пада на люспи. Бавно и внимателно, за да не счупи стъклото, Констънс пъхна стъклореза от вътрешната страна на рамката, за да я огъне навън. След няколко минути рамката беше толкова разхлабена, че тя рискува да засмуче с вакуума стъклото и да дръпне леко. Не излезе, но сега остана да огъне само един участък от рамката. Още няколко секунди работа със стъклореза и успя да извади стъклото. Заля я поток от влажен и ухаещ на цветя въздух.

Констънс пропълзя вътре.

Гъста стена от провиснали орхидеи я отделяше от мъжете. Това беше, припомни си тя картата, Сбирката орхидеи, която заемаше задния край на Водната къща. Отвъд нея се простираше лъкатушеща пътека с перила от двете страни, а по-нататък лежеше голямото езеро на закрито, където щеше да намери водните лилии.

Констънс спря, за да помисли. Листакът около нея и напред беше много гъст. Изборът й на дълга черна рокля с бели акценти се оказа много добър от гледна точка на маскировката. Но щеше да се окаже пречка при пълзенето в тясно пространство, което я очакваше. Нещо по-опасно: можеше да се скъса на някой стърчащ клон и да вдигне нежелан шум. С недоволна гримаса я издърпа през глава и я свали. Отдолу носеше черна шемизетка. Свали обувките и найлоновите чорапи, оставайки боса. Загърна в роклята обувките и чорапите, пъхна ги зад един храст и изпълзя напред. Пъхна ръка безкрайно бавно в гъстата завеса от орхидеи и я дръпна около сантиметър встрани.

Пътеката за посетителите се простираше напред, окъпана от лунна светлина, но Констънс беше ниско долу и гъсти сенки се стелеха отстрани около храсталаците. Нямаше друг път да стигне до централното езеро. Трябваше да прекоси тази пътека. Докато стоеше на място, за да прецени положението, успя да различи още трима мъже в мрака. Пазеха пълно мълчание и стояха на място. Единственото, което се движеше, бяха главите им, които се въртяха насам-натам, за да наблюдават и се вслушват.

Нямаше да е лесно да ги избегне. Но трябваше да го направи, защото иначе Пендъргаст щеше да умре.

Земята под нея беше мокра и кална. Макар шемизетката й да беше черна, голите части на тялото й бяха бледи и лесно можеха да бъдат забелязани. Констънс загреба от калта и започна методично да я размазва по лицето, ръцете и краката си. Когато се увери, че е напълно маскирана, отново запълзя напред. Сантиметър по сантиметър, като разтваряше орхидеите с безкрайна предпазливост. Миризмата на мокра почва, цветя и растителност беше навсякъде. След всяко движение спираше. Толкова често беше крала риба като малко момиче долу при доковете на крайбрежната улица, придвижвайки се така постепенно, че никой не я забелязваше. По онова време обаче беше малка и мършава, а сега – напълно пораснала.

След няколко минути вече бе успяла да измине три метра и лежеше сред тропически папрати, които образуваха своеобразна граница. След тях трябваше да се прехвърли през ниския парапет и да прекоси пътеката. От наблюдателния си пункт виждаше неколцина от мъжете, но нямаше съмнение, че има още, които не можеше да види. Имаше обаче едно предимство: изглежда вниманието им бе съсредоточено върху входа и аварийния изход в задната част на сградата.

С още безшумни движения се озова зад голямо възвишение, скрито в дълбоките сенки. Трудното беше да пресече пътеката. Не можеше да го направи, пълзейки бавно. Щеше да се наложи да профучи през нея, докато никой не гледа.

Наблюдаваше и чакаше. В един момент чу тихото пращене на радиостанция и едва доловим шепот. След това друго, идващо от различно място, после още едно. Беше точно девет и четиресет и пет. Те се свързваха един с друг за проверка.

За миг бяха разкрили местоположението си или поне онези, които бяха в близкия край на оранжерията. Констънс преброи общо петима души. Но забеляза, че само трима бяха на места, откъдето можеха да забележат как пресича тичешком откритата пътека.

Погледна нагоре. Луната се издигаше все по-високо, хвърляйки тревожна светлина в парника. Преди да започне да залязва зад дърветата, щеше да мине по-голямата част от нощта. Имаше обаче няколко облака, които се носеха плавно по небето. Докато ги гледаше, прецени, че след около три минути единият ще скрие луната.

Тя затвори очи – дори бялото им можеше да я издаде, и зачака, отброявайки секундите. Минаха три минути. Отвори очи и видя края на облака да пламва в бяло, когато започна да преминава пред луната. Над оранжерията се спусна сянка. Стана тъмно.

Това беше нейната възможност. Бавно повдигна глава, но мъжете се бяха стопили в мрака и нямаше как да види накъде гледат. Сега в парника цареше мрак и никога нямаше да бъде по-тъмно. Така че трябваше да рискува.

С едно плавно и леко движение зае клекнал стоеж, прекрачи перилото, притича през пътеката и се хвърли на земята зад голямо тропическо дърво, драпирано с орхидеи. Остана неподвижна, като дори се опитваше да сдържа дъха си. Цареше тишина. Миг по-късно лунната светлина отново блесна. Никой не помръдваше, никой не я беше видял.

А сега към езерото и растението...

Изведнъж почувства нещо студено лекичко да се опира в задната част на врата й.

— Не мърдай – нареди тих глас.

67.

Когато трънът се насочи към нея, Марго се хвърли настрана, но той я закачи за рамото и сряза якето.

Тя падна на земята, притисната към един от стелажите в капан, челникът й отхвръкна в мрака. Слейд направи крачка напред. Сега тя лежеше на земята, а полицаят спокойно се беше изправил над нея.

— Само правите нещата по-трудни – каза той укорително.

Ръката й беше извита зад гърба и опираше в нещо студено. Тя съобрази, че това е стъкленица с образец, част от редицата, подредена под самия стелаж.

— Вижте, единственото, което искам от вас, е растението. – Мъжът се опита да накара гласа си да звучи разумно. – Няма нужда нещата да свършват така. Дайте ми го и ще ви пусна да си вървите.

Марго не отговори. Мъжът беше лъжец. Макар да си блъскаше с все сили главата, не виждаше изход.

— Няма начин да ми се изплъзнете, така че защо да не ми сътрудничите?

Тя стрелна поглед покрай него към далечната врата на ботаническата сбирка, през която беше влязъл.

— Не си и помисляйте да бягате – предупреди я Слейд. – Когато дойдох в Сграда 6 и склада, заключих входната врата и блокирах ключалката с джобно ножче, за да не може никой да влезе. Тук сме сами – само аз и вие. – По тясното му лице се плъзна усмивка.

Марго потисна страха си и се опита да мисли. Смътно си спомняше, че има още един изход от мазето на Сграда 6 в другия край. Тя си заблъска главата, опитвайки се да си припомни коридорите, които щяха да я отведат там. Ако успееше да мине край него, щеше да хукне към изхода отзад и да му се измъкне. В края на краищата тя знаеше преките пътища в музея, а не той.

— И не си мисли, че можеш да се измъкнеш през изхода в задния край. Фактически познавам тези подземни коридори не по-зле от теб.

Беше шокирана, че той е успял да прочете мислите й, но реши, че е пуснал поредната лъжа – твърдението, че познава мазетата на музея.

— Познавам музея като петте си пръста – продължи ченгето. – Ще ми се да не беше така, защото този музей ми съсипа живота. Както може би се досещаш, не винаги съм бил полицай. Някога бях агент на ФБР. Завърших втори по успех в класа си в академията. Първата ми задача като агент беше да заема изнесения команден пост тук в музея, за да се погрижим откриването на някаква суперпопулярна изложба да мине без засечки. Марго, знаеш ли каква беше изложбата? Би трябвало, защото беше там.

Марго се вторачи в него. Слейд... Слейд? Смътно си спомняше, че е чувала това име по време на почистването през онази ужасна нощ, когато музеят се превърна в кланица. Никога не беше виждала лицето му. Това наистина ли беше същият човек?

— Вие сте... онзи Слейд?

Слейд изглеждаше доволен.

— Точно така. Изложбата за суеверията. Моят лош късмет беше, че някой си Спенсър Кофи беше ОСА – отговорният специален агент за контингента на ФБР. Откриването на изложбата не мина добре, нали? Колко души загинаха? Двайсет и шест? Беше един от най-големите провали в историята на Бюрото. Толкова голям, че направиха показно не само с Кофи, но и с нас, останалите. Кофи беше прехвърлен в Уейко, а аз и другите от екипа му бяхме разжалвани от ФБР. След станалото бях белязан и извадих късмет, че си намерих работа в Нюйоркската полиция като квартален полицай. Белегът ми остана – защо мислиш, че човек с моя опит и служба е все още само сержант?

Малката, изпълнена с горчивина реч даде възможност на Марго да си събере ума. Опита се да поддържа разговора.

— Затова ли си се корумпирал, а? – попита тя. – Така ли стават нещата?

— Нямах нищо общо с катастрофата – дори не бях там, а дойдох едва след като всичко вече беше приключило. И въпреки това, без да се замислят, ме хвърлиха на вълците. Подобни неща могат да накарат човека да стане... как да кажа... възприемчив за по-добри предложения. След време получих по-добро предложение и ето ме сега тук.

Слейд се поприведе и стисна по-здраво тръна. Марго осъзна, че се готви отново да опита да я намушка в шията. Пръстите й стиснаха буркана с експоната зад гърба й. Когато вече беше готов да замахне, тя ритна с крака, улучвайки го от вътрешната страна на глезена и го извади от равновесие. Слейд залитна настрани и бързо си възвърна равновесието, а през това време Марго вдигна буркана и завъртайки го във въздуха, го стовари странично върху главата му. Той се строши и заля всичко с етилов алкохол, а Слейд рухна на колене. Тя се изправи с усилие, прескочи го и хукна по пътеката между стелажите, стискайки с все сили чантата си. Зад нея Слейд се изправи на крака с гневен вой.

Паниката вдъхна сили на Марго и яснота на съзнанието. Тя се носеше по пътеките, изхвръкна от вратата на ботаническата сбирка и зави наляво по коридора, насочвайки се към изхода в задния край на Сграда 6. Заради старовремското разположение на мазето под музея нямаше пряк път. Трябваше да прекоси поредица от складове, за да стигне дотам. Сега вече чуваше как Слейд тича след нея, дишайки тежко, а подметките му плющяха по пода все по-близо и по-близо.

68.

Констънс лежеше неподвижно в калта. Над нея мърдаше приглушена светлина и тя чуваше тихия шепот на мъжете. Изпитваше странна смес от съжаление, разочарование и най-вече яд: не защото щеше да бъде убита – не я беше грижа за нейния собствен живот, а защото залавянето й означаваше, че Пендъргаст ще умре.

Чу тихи стъпки и после един различен глас каза:

— Изправи я.

Оръжието отново се заби във врата й.

— Ставай, но бавно.

Констънс се изправи. Озова се срещу висок мъж в черен официален костюм, но с излъчване на военен. Лицето му, слабо осветено от лунната светлина, беше едро и сякаш гранитно, с изпъкнали скули и издадена брадичка.

Барбо.

За миг омразата й се съсредоточи върху него като огнен лъч – толкова ненавиждаше и презираше този Барбо. Тя остана неподвижна, докато Барбо я осветяваше с фенерче.

— Боже, каква гледка представляваш – подигра й се той със сериозен тон.

Появиха се още няколко мъже, които безмълвно заеха позиция около нея. Всички бяха тежко въоръжени. Пътищата й за бягство бяха преградени. Помисли си дали да не грабне някое оръжие, но щеше да е безполезно, защото не познаваше тези автомати.

Барбо нямаше вид на човек, който може да бъде изненадан или победен, ако това изобщо беше възможно. Имаше спокойното излъчване на бдителна жестокост, каквото досега беше срещала само у двама души: нейния първи попечител Енох Ленг и Диоген Пендъргаст.

След като свърши с огледа, Барбо каза:

— Значи това е агентът, когото Пендъргаст е изпратил като свой ангел отмъстител. Когато Слейд ми каза за теб, не повярвах.

Констънс не отговори.

— Бих искал да знам името на растението, което търсиш.

Тя продължаваше да го гледа втренчено.

— Предприела си последен отчаян опит да спасиш своя скъпоценен Пендъргаст. Само че както можеш да видиш, бяхме на крачка пред теб. Въпреки това съм впечатлен колко далеч успя да стигнеш в тази обречена задача, преди да успеем да те хванем.

Констънс го остави да говори.

— Пендъргаст сега е на смъртно легло. Не можеш да си представиш какво удоволствие изпитвам от неговите страдания. Заболяването му е неповторимо: непоносими физически болки, смесени със съзнанието, че полудяваш. Зная всичко за това. Видях го.

Барбо направи пауза с поглед, вперен в нея.

— Разбрах, че агент Пендъргаст е твой попечител. Какво точно означава това?

Мълчание.

— Мълчиш, но очите ти те издават. В тях виждам омразата ти към мен. Омразата на жена срещу убиеца на нейния любовник. Колко трогателно. Каква е възрастовата разлика – двайсет, двайсет и пет години? Отвратително. Можеше да си негова дъщеря.

Констънс не сведе очи, а продължи да приковава неговия поглед.

— Смело момиче – въздъхна Барбо. – Трябва ми името на растението, което търсиш. Обаче виждам, че ще се нуждаеш от убеждаване.

Той протегна ръка и докосна лицето й. Тя не трепна, нито се отдръпна. Ръката му се плъзна надолу, размазвайки калта на шията й, след това се плъзна към ше— мизетката, леко изцапвайки гърдите й през коприната.

Бърза като атакуваща змия, Констънс го зашлеви.

Барбо отстъпи назад, дишайки тежко.

— Хванете я.

Двама мъже застанаха от двете й страни и я хванаха за ръцете. Единият беше с бръсната глава, а другият с коси до раменете. Тя не се възпротиви. Барбо направи крачка напред, протегна отново ръка и стисна гърдата й.

— Жалко, че го няма Пендъргаст, за да види как малтретират малката му играчка. А сега ми кажи името на растението. – Той стисна силно гърдата й.

Констънс си прехапа устната от болка.

- Името на растението!

Той отново й причини болка. Тя нададе кратък вик, но бързо се стегна.

— Не ни досаждай с истерични пристъпи. Няма да ти помогнат. Колкото и малка да беше охраната, ние я неутрализирахме. Сега мястото е на наше разположение.

Ръката на Барбо се плъзна надолу и стисна края на шемизетката. После я вдигна нагоре.

— Какво младо, гъвкаво тяло. Мога да си представя как Пендъргаст те е огъвал като пластилин за собствено удоволствие.

Той пусна шемизетката, дръпна се назад и я огледа преценяващо. После кимна на Бръснатата глава. Мъжът се обърна към Констънс и я зашлеви по лицето: веднъж, втори път.

Констънс понесе мълчаливо боя.

— Дай остена – нареди Барбо.

Дългокосият извади от малка торба, преметната през рамото му, зловещ на вид предмет с дължина около шейсет сантиметра и гумена дръжка. Централната част на ствола му беше обвита от приличен на пружина навит метал, а от срещуположния на дръжката край стърчеше нещо, наподобяващо сребриста вила с два зъба. Биволски остен. Той го размаха под носа й.

— Затъкни й устата. Знаеш, че не мога да търпя писъци. – Онзи измъкна от торбата топче памук и широка лепенка. Бръснатата глава я удари неочаквано в корема и когато тя се сгъна на две, пъхна памука в устата й. После ловко уви лепенката няколко пъти около главата й. Той отстъпи назад, а Дългокосият започна да подготвя остена. Другите мъже бяха образували мълчалив кръг около тях и напрегнато наблюдаваха ставащото.

Бръснатата глава я хвана за ръцете, а дългокосият стовари остена в корема й. Поколеба се за миг, докато се усмихваше накриво, преди да включи електрическия ток. Констънс се разтресе от болки, всичките й мускули се стегнаха, а гологлавият не й позволяваше да мърда. От носа й се чу приглушен стон, побеждавайки усилието й да запази мълчание.

Дългокосият дръпна остена.

— Не спирай – намеси се Барбо. – Ще ни каже, когато е готова да говори.

Констънс се опита да се стегне. Дългокосият размахваше остена закачливо, готвейки се да я смушка отново. Внезапно пристъпи напред, заби вилата в цепката между гърдите й, и отново натисна бутона. Тя се сгърчи, смазана от болката, но този път успя да запази мълчание. Дългокосият отдръпна вилата.

Констънс с усилие се изправи.

— Тази повлекана се нуждае от повече стимулиране – отбеляза Барбо.

— Може би трябва да я стимулираме в по-чувствителна област – предложи Дългокосия.

Барбо кимна и вдигна шемизетката. Дългокосият с усмивка пристъпи напред с остена.

В този момент проехтя изстрел. Горната част от главата на Дългокосия отлетя цяла, въртейки се като фрисби с развети коси, а кръвта и сивото вещество изригнаха в сиво-червен облак.

Мъжете реагираха на мига, като се хвърлиха на земята. Бръснатата глава направи същото, повличайки Констънс със себе си. Макар мъжете да потърсиха укритие, проехтяха още два изстрела бързо един след друг. Един от тях се сгъна на две, притискайки с рев стомаха си, а друг, вече на земята, получи куршум в гърба. Той подскочи, надавайки вой.

Констънс опита да се освободи от хватката на гологлавия, но мускулите й още бяха в конвулсии от електрошоковете и той успя да я задържи. Тя забеляза, че Барбо единствен бе останал прав и хладнокръвно се укри зад дебелия ствол на едно от дърветата.

— Един стрелец на горния етаж – обяви Барбо. – На горния етаж. Заобиколете го от две страни. – Той направи знак на трима от мъжете, които веднага скочиха на крака и изчезнаха. Тя остана с Барбо, гологлавия, единия от мъжете и трите трупа, смачкани и окървавени пред орхидеите. Чу още няколко изстрела и погледна нагоре. Барбо извади радиостанция от колана си и започна да сипе още команди очевидно на хора на пост извън оранжерията. Докато слушаше какофонията от гласове по радиостанцията, Констънс прецени, че Барбо разполага с близо десет човека, заели позиция във и около Водната къща. Тя го наблюдаваше с присвити очи. Какво ставаше? Дали лейтенант Д’Агоста не беше надушил по някакъв начин къде е и беше дошъл с Нюйоркската полиция?

Бръснатата глава я бутна обратно на земята.

— Да не си мръднала! – нареди й той.

От позицията си зад дървото Барбо продължаваше да изригва поток от спокойни команди в радиостанцията. За малко настъпи тишина, последвана от друга поредица изстрели по-навътре в комплекса от парници. Чу се и звън на падащо стъкло. От радиостанцията на Барбо се чуваше развълнувано бърборене.

Констънс лежеше притисната в мръсотията и постепенно възстановяваше дишането си. Барбо бе споменал един стрелец. Обаче, ако това беше Д’Агоста, той щеше да е довел подкрепление. Каквото и да значеше това, важното беше, че Пендъргаст още не е изгубен...

Още едно изригване на развълнувани приказки от радиостанцията. След това Барбо се обърна към Бръснатата глава.

— Вдигни я на крака и махни памука от устата й. Хванаха стрелеца. Пендъргаст лично.

69.

Марго стигна да вратата на първия склад и пъхна чипкартата си в отвора с молитва. Бравата щракна, тя зяпна, отвори вратата със замах, хвърли се вътре и я блъсна да се затвори зад нея. Докато го правеше, Слейд се хвърли срещу нея и я отвори малко, обаче тя настървено я блъсна с все сили. Той отново се хвърли срещу нея, но Марго я блъсна обратно.

Това не можеше да продължава дълго. Щеше да изгуби това състезание. А и той можеше просто да стреля през вратата.

Слейд отново се хвърли срещу вратата точно в момента, когато тя я разтвори широко, и той се просна в краката й. Тя го ритна с все сили в слепоочието и хукна в мрака на склада. През рамо го чу как зяпва от болка за въздух. Беше изгубила челника, а той още имаше фенерче. Лъчът му се стрелна покрай нея, когато завиваше зад ъгъла на безкрайната редица стелажи. Марго се втурна надолу по една от пътеките между тях, след това по друга. При преминаването си забеляза, че лавиците са пълни с големи стъкленици. Във всяка имаше блещукащо, вторачено, пихтиесто кълбо е големината на топка за боулинг. Спомни се, че това е прочутата сбирка на музея от очни ябълки на китоподобни.

Докато тичаше, извади телефона си и го провери. Както и очакваше, нямаше сигнал. Дебелите стени на мазето под музея блокираха връзката.

Тя беше бърза и в добра форма, но изглежда това важеше и за Слейд. Докато тичаше, осъзна, че е на път да изгуби и това състезание. Трябваше да намери начин да го спре или поне да го забави. Защо не стреляше? Може би не смееше заради шума, който щеше да вдигне. Очевидно Слейд бе предпазлив – човек никога не знае кой може да обикаля из мазето, независимо че беше късно вечерта.

Когато мина край група електрически ключове в края на една от пътеките, ги щракна. Вярно, светлината щеше да я направи видима, но щом Слейд не смееше да използва оръжието си, това щеше да го лиши от предимството, което му даваше фенерчето. Когато флуоресцентните тръби светнаха, Марго веднага се обърна и затича по следващата пътека в противоположната посока. Чуваше как Слейд тича по успоредната. Внезапно я осени идея: спря пред стелажа, протегна двете си ръце напред и избута стъклениците с образци от външния край на лавицата. Те се стовариха на пода и се пръснаха точно пред него. Когато продължи спринта си, го чу как прескача големите, меки, търкалящи се на всички страни очни ябълки. Беше успяла до го забави, но не много. Може би щеше да успее да бутне върху му целия стелаж. Не, бяха твърде тежки и завинтени за пода.

Имаше няколко врати, които водеха от склада с очните ябълки в други помещения, но само една от тях стигаше до изхода в задния край на Сграда 6. Слейд я настигаше, а тя не беше дори близо до изхода. По това време на нощта той може би беше заключен отвътре. Докато тичаше, Марго бутна още стъкленици, за да се разбият на пода. Дали щеше да успее да запали етиловия алкохол? Обаче нямаше запалка в чантата, а освен това цялото помещение можеше да гръмне и да отнесе и нея.

В края на следващата пътека се втурна обратно, но преди това блъсна още стъкленици на пода. Огромните очни ябълки се изтърколиха на всички страни, оставяйки следи от алкохол и слуз по пода. Слейд изруга, защото се подхлъзна на една от тях, хвана се за стелажа, за да не падне, и така запрати още стъкленици на пода. Воня на риба и алкохол изпълни помещението. Той бързо се изправи, но Марго беше спечелила още няколко секунди преднина. Когато стигна края на пътеката, задъхана и с болки в краката, най-накрая видя вратата, която водеше към изхода от Сграда 6. Обаче Слейд беше толкова наблизо, че щеше да я настигне, преди дори да успее да пъхне чипкартата в четеца.

До вратата имаше пожарогасител.

Макар да чуваше настигащите я стъпки, успя да го грабне, завъртя се и го стовари в слънчевия сплит на мъжа, поваляйки го на пода. Когато той започна с ръмжене да се изправя, тя издърпа щифта, насочи дюзата към него и от упор започна да пръска пяната в лицето му. Заслепен, той се опита да отблъсне пяната, като напразно се опитваше да докопа пожарогасителя.

— Кучка! – изрева ченгето, докато се опитваше да стане и едновременно да махне пяната, която Марго продължаваше да пръска в лицето му. – Заради това ще те убия! – Той се хвърли напред, подхлъзна се и отново се простря. Тя се възползва от удобния момент и стовари пожарогасителя върху главата му.

Със стон Слейд застина: в безсъзнание, почти погребан в пяната и с очи, въртящи се в орбитите.

Марго спря, мислейки трескаво. Още един силен удар в главата сега, когато беше неподвижен, щеше да му строши черепа. Тя вдигна пожарогасителя... само за да открие, че не е способна да го направи. Запрати го настрана. Слава богу, не беше загубила чантата си. Можеше просто да се махне оттук. По кой път обаче? Ако продължи към задния вход, трябваше да мине през още няколко помещения, вероятно заключени, а картата й можеше да не става за тях. Много по-бързо щеше да е, ако се върне обратно по същия път, покрай ботаническите сбирки до асансьора. Онова, което Слейд беше казал за блокирането на ключалката, вероятно са глупости. Как би излязъл той самият?

Тя се втурна обратно към Хербарийния трезор. Божичко, надяваше се, че ще успее да излезе по този път. Иначе трябваше отново да се върне и пак да мине край Слейд. Може би вече беше умрял.

Бързайки колкото беше възможно на сумрачното аварийно осветление, Марго мина покрай входа за ботаническите сбирки и пое по коридора към изхода от Сграда 6. Ако успее да се качи с асансьора, ще тръгне към контролния пункт, охраняван от въоръжена охрана. Там щеше да е на сигурно място. Щеше да им разкаже за смъртта на Фрисби и за ченгето убиец в безсъзнание на пода в мазето...

Стигна до вратата и опита антипаник механизма. Заключен. Дръжката на вратата също не помръдна. Опита се да пъхне картата в четеца, но установи, че казаното от Слейд е вярно: беше натикал острието на джобно ножче в него. Тя изруга на глас. Все пак щеше да се наложи да опита изхода в задната част и да мине покрай него.

Сега й се прииска да му беше пръснала мозъка. Как не се сети да му вземе пистолета! Нямаше да направи тази грешка на връщане – разбира се, стига да е още в безсъзнание.

Бързо и тихо Марго пое обратно по пътя, откъдето беше дошла. Какво щеше да стане, ако стигне там и се окаже, че се е свестил? Трябваше да намери някакво оръжие. Тя започна да търси. Сега отново се намираше при входа към ботаническата колекция. Замисли се. Какво растение би било от полза срещу пистолет? Разбира се, никакво.

Обаче тогава си спомни нещо.

Втурна се в стаята със сбирката и хукна покрай шкафовете и стелажите – спря се само за да вдигне челника си – докато не стигна до Хербарийния трезор. Малката червена светлина на индикатора й служеше за фар в мрака. Дишайки тежко, въведе кода, после отвори тежката врата.

Ето ги там: на светлината от челника тя различи в далечния край сарбаканите – дълги кухи цеви – и колчана с малки костени стрели, всяка от които завършваше със снопче пера. Върховете им бяха намазани с лепкава черна течност.

Грабна един от сарбаканите, преметна през свободното си рамо колчана и зареди цевта – пъхна една от стреличките вътре, оставяйки снопчето пера да я запуши. После излезе от трезора и пое покрай сбирките колкото може по-бързо, загаси челника, разчитайки на аварийното осветление. Мина през вратата на склада и влезе отново в помещението със сбирката от очи на китове. Когато влезе, вонята я удари почти като юмрук.

Сърцето й прескочи: там, където беше оставила полицая, имаше локва пяна, но не и тяло. Виждаха се мокри отпечатъци.

Тя се смрази от ужас. Той беше в съзнание и на крака – може би я причакваше някъде. Огледа се, но нищо не видя. Опита се да контролира блъскащото си сърце и се ослуша напрегнато. Това не бяха ли тихи стъпки, идващи неизвестно откъде?

Обзе я паника и тя хукна към изхода отзад, но когато зави зад един от стелажите се блъсна в Слейд, който беше извадил пистолета си. Той я сграбчи, хвана я в „ключ“, после я запрати на пода. Прекрачи я с насочено оръжие.

— Писна ми от теб! Дай ми шибаната чанта, иначе ще ти пусна един .45-калибров в главата.

— Давай, това ще докара охраната в галоп.

Той не отговори, но тя видя, че е улучила. В този момент на лицето му се появи лека усмивка.

— Изглежда ще трябва да сменя оръжието. С нещо тихо.

Той се наведе и вдигна цевта и колчана със стрелички, които беше изпуснала при сблъсъка им. Извади една от колчана и я огледа.

— Отровна. Прекрасно. – После огледа цевта. – Ти вече си я заредила, за да ме улесниш, нали?

Вдигна я неумело и я постави на устните си. Марго се хвърли настрана в мига, когато духна. Стрелата излетя и я пропусна на сантиметри, след което изтрака по плочките. Тя запълзя настрани като рак, след това скочи на крака, докато той вадеше нова стрела и я пъхаше в цевта. Спринтира отчаяно, когато втората стрела профуча край нея. Чу го да хуква отново подире й.

Единственият й шанс беше да успее да се отърве от него из безкрайните складови помещения на музея.

Марго зави бегом зад един ъгъл, след това зад друг, стелажите прелитаха край нея. Стигна до врата в най-близката стена, отвори я, прекоси друг склад, зави зад ъгъла в задния му край и хукна към друга врата в тази задънена улица. Беше заключена и този път картата й не проработи. Тя се обърна, за да се върне, но чу подигравателния глас на Слейд иззад ъгъла.

— Мисля, че си в капан.

Тя се огледа, но нямаше накъде да бяга. Той беше прав: наистина се бе озовала в капан.

Задъхана и с блъскащо сърце, Марго видя сянката на Слейд да се очертава на далечната стена на задънения проход – черна на фона на аварийното осветление – и продължи да пълзи напред с приближаването към ъгъла. В този момент видя как цевта се показва и се поклаща леко, докато той бавно напредва. После се показаха главата и ръцете на Слейд. Той се движеше предпазливо с долепена до устата цев. Този път се прицелваше, без да бърза, подготвяйки се да изстреля още една стрела.

Нямаше да рискува отново да не я улучи.

70.

Барбо водеше, а Бръснатата глава блъскаше Констънс пред себе си. Минаха през      Музея      на бонзаите и навлязоха в далечното крило на Палмовата къща, все още украсена за сватбата, но сега изглеждаща много зле. Четирима мъже стояха около фигура, настанена на масата, която бе запазена за жениха и булката. Бяха сложили свещ на нея, която хвърляше сумрачна светлина, едва проникваща в царящия наоколо мрак.

Когато видя Пендъргаст свлечен на стола и с белезници, мръсно лице и раздърпан костюм, Констънс залитна. Дори очите му бяха изгубили своя блясък. За миг тези присвити оловни очи я стрелнаха и Констънс се ужаси от безнадеждността в тях.

— Каква изненада! – каза Барбо. – Неочаквана, но не нежелана. Всъщност дори аз самият не бих могъл да я планирам толкова добре. Не само пъхна в ръцете ми своята малка любовница, но и ми дойде на крака, макар и болен.

Той се загледа в Пендъргаст със студена усмивка и после нареди:

— Изправете го на крака, искам да внимава в това, което ще става.

Те вдигнаха на крака агента, който беше толкова слаб, че едва стоеше. Трябваше да го държат, защото коленете му поддаваха. Констънс едва понасяше тази гледка. Тя беше причината да е тук.

— Накрая планирах да те посетя, за да знаеш кой и защо ти е причинил това. И... – Барбо се усмихна отново – най-важното: как е възникнала идеята за този малък заговор.

Главата на Пендъргаст увисна на една страна.

— Събудете го – нареди Барбо на хората си.

Един от тях, с врат така покрит с татуировка, че беше напълно син, пристъпи и му нанесе изненадващ удар с цяла длан по бузата.

Констънс се вторачи в татуирания.

— Ти ще умреш пръв – заплаши тя тихо.

Мъжът погледна към нея, устата му се изкриви подигравателно, а очите му се плъзнаха похотливо по тялото й. Той се изсмя късо, протегна ръка, сграбчи косата й и я придърпа към себе си.

— Ще ме гръмнеш с пушката, която криеш в катеричката си, а?

— Достатъчно – каза Барбо рязко.

Татуираният отстъпи с подхилкване.

Барбо отново насочи вниманието си към Пендъргаст.

— Предполагам, че вече знаеш в общи черти защо те отрових. Сигурно си оценил поетичната справедливост. Нашите семейства са били съседи в Ню Орлиънс. Моят прапрадядо е ходил на лов с твоя прапрапрадядо Езекия в неговата плантация, където няколко пъти го е канил с жена му на вечеря. В замяна Езекия е отровил моите прапрародители с така наречения си еликсир. Смъртта им е била ужасна. Обаче историята не свършва там. Баба ми е приемала еликсира, докато е била бременна, и е родила преди да умре от въздействието му. В резултат еликсирът предизвикал епигенетически промени в кръвната й линия, в нашата семейна ДНК, предизвиквайки опустошение в поколенията. Разбира се, по онова време никой не е знаел това. От време на време умирал по някой член на фамилията. Лекарите били озадачени. Моите предци шепнешком говорели за „семейното заболяване“. То пощадило поколението на баща ми. И моето. Смятах, че „семейното заболяване“ се е изчерпало от само себе си. – Той направи пауза. – Колко съм бъркал. Следващата жертва беше моят син. Той умря бавно и ужасно. Лекарите отново бяха смаяни. Отново казаха, че има някакъв наследствен недостатък в нашите гени. – Барбо замълча, оглеждайки пресметливо Пендъргаст.

— Той беше моят едничък син. Жена ми вече си беше отишла. Останах сам със скръбта си. – Пое си дълбоко дъх и продължи. – Точно тогава бях посетен. От твоя син Олбън. – След като каза това, Барбо се обърна и започна да крачи бавно напред-назад. Гласът му беше нисък и трепереше. – Олбън ме намери и ми отвори очите за злото, причинено от твоето семейство на моето. Изтъкна, че в основата на богатството на фамилия Пендъргаст са главно кървавите пари от еликсира на Езекия. Твоят разточителен начин на живот – апартамента в „Дакота“ и къщата на „Ривърсайд Драйв“, твоят „Ролс-Ройс“ с шофьор, прислугата – всичко това е благодарение на чуждите страдания. Олбън беше потресен от твоето лицемерие: преструвката ти, че носиш справедливост на света, като през цялото време си бил въплъщението на несправедливостта.

По време на речта гласът на Барбо се беше усилил. Той спря, лицето му бе зачервено, а кръвта отчетливо пулсираше във вените на шията му.

— Твоят син ми разказа колко те мрази! Боже, каква прекрасна омраза беше това! Той дойде при мен с план за справедливост. Как му казваше? Възхитително подходящ.

Барбо отново започна да крачи насам-натам, но вече по-бързо.

— Няма да ти казвам колко пари и време ми отне да пусна плана си в действие. Най-голямото предизвикателство беше да открия една по една оригиналните съставки на еликсира. Слава богу, имаше скелет на убита от него жена в сбирката на нюйоркския музей и аз се сдобих с една кост от него. Тя помогна на моите учени да открият химическата формула. Обаче ти, разбира се, знаеш всичко това.

След това дойде предизвикателството за залагането на капана при езерото Солтън – място, което Олбън сам беше открил. За мен беше важно да те постигне същата съдба като тази на моя син и останалите от моята фамилия. Олбън го беше очаквал. Аз нямаше никога да успея, ако преди да ме напусне в онази специална вечер, той не ме бе предупредил по най-убедителния начин в никакъв случай да не те подценявам. Наистина, много мъдър съвет. Разбира се, той ме предупреди и за нещо друго: да не пращам никого по дирите му. След това си тръгна.

Барбо се спря на място и се надвеси над Пендъргаст. Агентът отвърна на погледа му, очите му бяха като стъклени цепки на бледото лице. От носа му течеше кръв, пурпурна на фона на алабастровата кожа.

— Тогава се случи нещо забележително. Почти година след това, точно когато планът ми напълно изкристализира, Олбън се върна. Изглежда беше променил мнението си. Накратко, опита всичко, за да ме откаже от плановете ми за отмъщение, и когато не успя, си тръгна гневен.

Той си пое дъх толкова дълбоко, че потрепери.

— Знаех, че няма да се откаже. Знаех, че ще се опита да ме убие. Може би щеше да успее, ако... не бяха записите от охранителните камери при първото му посещение. Нали разбираш, въпреки предупреждението му изпратих хора да го спрат, но той ги унищожи по най-резултатния насилствен начин. Гледах отново и отново тези омайни записи... и след време открих единственото възможно средство да направи почти немислимото. Имаше един вид шесто чувство, нали? Способността да предвижда какво ще се случи в бъдеще.

Барбо погледна Пендъргаст, за да види какво въздействие оказват думите му.

— Не съм ли прав? Предполагам, че всички го притежаваме в някаква степен: примитивно интуитивно усещане за онова, което предстои да се случи. Само че у Олбън това чувство беше по-фино. Той най-арогантно ми каза за своите „забележителни способности“. Когато проучвах записите от охранителните камери кадър по кадър, стигнах до извода, че синът ти притежава свръхестествената способност да предчувства събитията. Един вид да вижда в бъдещето за няколко секунди.

Не напълно, нали разбираш, но да вижда възможностите. Разбира се, няма съмнение, че знаеш всичко това.

Разхождането напред-назад отново се ускори. Барбо се държеше като обсебен.

— Няма да навлизам във всички гадни подробности как го унищожих. Достатъчно е да кажа, че насочих собствените му способности срещу него. Беше твърде самомнителен, защото нямаше усещане за собствената си уязвимост. Освен това си мисля, че между първата и последната ни среща беше поомекнал. Задействах най-грижливия план за нападение и го разясних на моите хора. Всичко беше готово. Подмамихме Олбън с обещанието за нова среща. Този път за помирение. Той пристигна, знаеше всичко и се чувстваше неуязвим, знаеше, че срещата е измама, и аз го удуших спонтанно с връзка за обувки веднага щом се появи. Беше изненадваща импровизация, без преднамерена злонамереност. Нарочно избягвах да мисля кога и как всъщност ще го убия. Между другото, изненадата, изписана на лицето му, беше направо безценна.

Той избоботи нещо подобно на смях.

— И това беше най-голямата ирония. Аз се блъсках как да подмамя в капана теб – най-подозрителния и предпазлив човек. Накрая Олбън сам осигури примамката. Използвах неговия труп за това. Между другото, бях там, в солтънското „Фонтебло“, на място. Ако знаеш колко пари и време струваше организирането на капана – чак до паяжините, недокоснатата прах, ръждата по вратите. Но си струваше, защото това беше цената да те подлъжа, да те подмамя вътре. Да те наблюдавам как се промъкваш, как си мислиш, че си по-добър – бих платил десет пъти повече, за да гледам това! Трябва да знаеш, че аз натиснах бутона, излял еликсира, който те отрови. И ето ни сега тук!

Когато отново се завъртя, лицето му се изкриви в усмивка.

— И още нещо. Разбрах, че имаш и друг син – Тристрам, който учи в Швейцария. Когато си заминеш, ще му направя малко посещение. Решил съм да почистя света от петното Пендъргаст.

След това Барбо спря и застана пред Пендъргаст с масивната си издадена напред брадичка.

— Искаш ли да кажеш нещо?

Пендъргаст помълча малко, после каза нещо с тих, неясен глас.

— Какво?

— Аз... – Пендъргаст замълча, защото не му стигна въздухът да продължи. Барбо му нанесе къс, силен удар.

— Ти какво? Кажи го!

-... съжалявам.

Барбо отстъпи назад, изненадан.

— Съжалявам за онова, което се е случило със сина ти... за твоята загуба.

— Съжаляваш? – успя да каже Барбо. – Ти съжаляваш? Това няма да оправи нещата.

— Аз... приемам смъртта, която настъпва.

Щом чу това, Констънс замръзна на мястото си. Наелектризирано мълчание се спусна в помещението. Барбо, очевидно удивен, се бореше да си върне инерцията на своя гняв. Във временното мълчание сребристите очи на Пендъргаст се стрелнаха към Констънс – за не повече от миг – и в този бърз поглед тя усети някакво съобщение. Но какво?

— Съжалявам...

Констънс усети лекото отпускане на хватката, с която Бръснатата глава я държеше за ръцете. Той, както останалите, беше погълнат от драмата, която се разиграваше между Барбо и Пендъргаст.

От изтощение Пендъргаст изведнъж се строполи като торба цимент на пода. Двамата мъже от двете му страни се опитаха да го хванат за ръцете, но бяха изненадани и извадени от равновесие, докато се опитваха да го вдигнат отново на крака.

В този миг Констънс осъзна, че е дошло нейното време. С рязко движение се освободи от Бръснатата глава и се хвърли в мрака.

71.

Слейд държеше цевта, без да трепне, и присви очи, докато се прицелваше.

Със силата на отчаянието Марго се хвърли напред, хвана края на цевта и духна с все сила. С приглушен писък Слейд я изпусна и залитна назад, притиснал с ръце гърлото си, като същевременно кашляше и се давеше. Когато изплю петсантиметровата стрела, Марго профуча край него и се измъкна от задънената улица, изгубвайки се между лабиринта от стелажи в складовото помещение.

— Мамка му! – извика той задавено и хукна след нея. Миг по-късно тя чу изстрели, куршумите рикошираха в стената пред нея, вдигайки фонтани пулверизирана мазилка. Шумът от изстрелите беше невероятно силен в това затворено помещение. Слейд бе зарязал всичката си предпазливост.

Тя спринтира обратно в помещението, пълно с китови очни ябълки, и за секунда се спря. Беше се отклонила от прекия път за изхода от мазето. Той се намираше зад лабиринт от помещения, много от които вероятно заключени. В резултат на моментно хрумване направи завой, избра един от другите изходи от помещението и отвори вратата. Докато го правеше, се показа Слейд, който залиташе леко на слабата светлина и в един момент се отпусна в позиция за стрелба. Дали върхът на стрелата го беше отровил? Не изглеждаше добре.

Тя се хвърли настрана, когато цял залп куршуми се посипаха по вратата. Спринтира по коридора. Хвърляше по един поглед в кабинетите и складовите помещения отляво и дясно, край които прелиташе, надявайки се да намери някакъв начин да се отърве от него.

Но усилията й се оказаха безплодни, защото всички тези помещения бяха задънени улици. Единствената й надежда беше от охраната да са чули изстрелите, да дойдат да проверят какво става и като попаднат на повредената врата, да я разбият.

Това щеше да отнеме време обаче. Нямаше да успее да се измъкне от мазето. Трябваше по някакъв начин да го победи или най-малкото да го държи на разстояние, докато дойде помощ.

Коридорът свършваше с Т-образна пресечка и тя зави наляво, а краката на Слейд плющяха силно зад нея. Докато завиваше, погледна назад и го видя да спира и вкарва още патрони в пълнителя на пистолета.

Знаеше, че главната лаборатория за динозаври е право пред нея: беше голяма и предлагаше много възможности да се скрие. Освен това там имаше вътрешен телефон, по който можеше да се обади за помощ.

Стигна до вратата на лабораторията, опита дръжката – заключено. Пъхна картата в четеца, отправяйки молитва наум. Вратата се отвори, тя се хвърли вътре, след това я блъсна да се затвори и заключи.

Включи осветлението, за да се ориентира. В огромното помещение бяха подредени поне дузина работни маси, на които лежаха изкопаеми в различни стадии на реставрация и консервация. В центъра на помещението два скелета в процес на сглобяване бяха на изправени на задните си крака динозаври – прочутата двойка биещи се зверове, които музеят наскоро беше купил в успешна и много рекламирана сделка – трицератопс и тиранозавър рекс, известен като Т-рекс, сплетени в смъртоносна прегръдка.

Чу блъскане по вратата, викове и накрая изстрели по ключалката. Тя се огледа, но не можа да види телефон. Трябваше да има някъде или най-малкото друг вход.

Обаче не видя нищо. Нямаше нито телефон, нито изход. Освен това не откри и множеството скривалища, на които беше разчитала.

Планът й се бе провалил.

Залп от изстрели откъсна отчасти бравата от вратата. Всеки момент Слейд щеше да влезе в лабораторията. Щом прекрачеше прага, тя щеше да умре.

Чу го да крещи от ярост. Или може би от болки? Дали отровата не беше подействала?

Двата огромни скелета се извисяваха като гротескни стени за спортно катерене. Тя се втурна инстинктивно към трицератопса, хвана се за едно ребро и започна да се катери, издърпвайки се с ръце. Рамката още не беше завършена и цялата конструкция се олюляваше и трептеше, докато се катереше. Движенията й откъсваха малки кости, които падаха с трясък на пода. Това беше лудост – тук горе щеше да е в капан, приклещена като мюре. Обаче някакъв инстинкт я подтикна да продължи с катеренето.

Хвана се за един гръбначен прешлен и се издърпа върху гръбнака на изкопаемото. Друга поредица изстрели напълно откъснаха ключалката и я запратиха да се плъзга по пода. Чу как Слейд се хвърли срещу вратата и металните плочи, които държаха бравата е ключалката, поддадоха е тракане, а винтовете, които ги държаха, изскочиха и паднаха със звън. Той се хвърли още веднъж срещу вратата и металните плочи паднаха.

Марго забърза отчаяно, прехвърли се от единия скелет на другия и се закатери по по-високия и стръмен гръбнак на Т-рекса. Масивната му глава с размерите на малка кола, осеяна с големи зъби, не беше още напълно монтирана на място и заварена, затова ужасно се заклати и залюля.

Когато се озова върху нея, Марго откри, че е обхваната с метална конструкция. Повечето от отворите за болтове, пробити в рамката, още бяха празни. Не беше за чудене, че се клати толкова застрашително. Прехвърли се и е гръб, опрян в металната конструкция, стъпи с единия крак отстрани на черепа. Все пак съществуваше възможността Слейд да не я види тук горе.

Той се хвърли за последен път върху вратата и тя с трясък се блъсна в стената. Слейд залитна през прага, размахвайки диво оръжието, крачките му бяха несигурни, все едно беше пиян. Той се завъртя насам-натам, после вдигна глава.

— А, ето къде си била. Като някаква котка си се разтегнала там.

Направи няколко несигурни крачки и зае позиция под нея. Вдигна пистолета с две ръце и внимателно се прицели.

Имаше вид на отровен, но не достатъчно. Тя опря в черепа двата си крака и със силен тласък го изблъска от опасващата го конструкция. За миг се залюля на място, после се претърколи и с трясък падна през скелета на трицератопса. За миг зърна Слейд, замръзнал като сърна пред автомобилни фарове, преди голям облак вкаменени кости да се стовари върху него и да го повали на пода. Секунда по-късно горната част от черепа на тиранозавъра също се стовари отгоре му. Падна напред със зъбите и се чу противен влажен тътен.

Марго се вкопчи отчаяно в треперещата метална рамка, докато още кости се откъсваха от нея и тракаха и звънтяха по вече нападалите. Тя изчакваше, затаила дъх, докато силното люлеене на рамката престане. После крайно внимателно и с треперещи мускули започна да се спуска.

Слейд лежеше проснат на пода с широко разтворени ръце и очи. Горната част от черепа на Т-рекса го бе пронизала със зъбите си. Гледката беше отвратителна. Марго залитна назад, далеч от кървавата сцена. Изведнъж си спомни за чантата си. През цялото време на изпитанието я беше притискала инстинктивно до тялото си. Сега отвори ципа и погледна вътре. Предметните стъкла, между които бяха сложени растенията, се бяха счупили.

Тя се вторачи в изсушените останки от растенията, смесени с парченца стъкло на дъното на чантата. Боже, мили! Дали щяха да свършат работа?

Чу рязък глас и се обърна. На вратата стоеше лейтенант Д’Агоста, а зад него двама души от охраната. Всички се бяха вторачили в погрома.

— Марго? – повтори той. – Какво става, по дяволите?

— Слава на Бога, че сте тук – отговори тя със свито гърло.

Той продължаваше да мести поглед от нея към мъжа на пода и обратно.

— Слейд – отбеляза той, но тонът му не беше въпросителен.

— Да, опитваше се да ме убие.

— Кучият му син.

— Спомена нещо за получаване на по-добра оферта. Какво се е случило?

Д’Агоста мрачно поклати глава.

— Работил е за Барбо. Слейд е подслушал разговора ни онзи следобед в управлението. – Той се огледа. – Къде е Констънс?

Марго се вторачи в него.

— Не е тук – тя се поколеба. – Отиде в Бруклинската ботаническа градина.

— Какво? Мислех, че е с теб.

— Не, не. Отиде там, за да вземе едно рядко растение... – Тя замълча, защото Д’Агоста вече беше извадил радиостанцията, за да изпрати голяма група полицаи и линейки в ботаническата градина.

Той се обърна отново към нея.

— Хайде, трябва да побързаме. Вземи си чантата. Надявам се да не сме твърде закъснели.

72.

Констънс спринтира към далечния край на Къщата с палмите. Двама от мъжете се бяха спуснали след нея. Чуваше как зад нея Барбо крещи заповеди. Изглежда изпращаше други от хората си да я заобиколят и да се погрижат да не се измъкне на улицата в Бруклин.

Обаче Констънс нямаше намерение да бяга.

Тя тичаше към първата дупка, която беше изрязала в стъклото в края на залата и се хвърли през нея с главата напред. Храсталаците отвън омекотиха падането. Претърколи се веднъж, скочи на крака и веднага спринтира. Зад себе си чу трясъка на авариен механизъм и стрелна поглед назад. Видя две тъмни фигури да излизат от страничния вход на Палмовата къща и да се разделят, за да се опитат да я заобиколят, докато трети тип с мъка се измъкваше от дупката, през която току-що беше минала.

Пред нея лежеше Езерото с лилиите и блещукаше мирно на лунната светлина. Тя направи остър завой наляво точно пред езерото и се затича покрай него, отдалечавайки се от изхода на градината – противоположна посока на тази, която нейните преследвачи щяха да очакват. Това ги принуди да спрат, да разузнаят какво става и след това да завият и хукнат след нея. Така Констънс си спечели ценни секунди.

Правейки кръг под куполите на оранжерията „Стейнхард“, започна да се връща към Водната къща. Не правеше опит да се крие, защото най-важното беше бързината. Тримата мъже можеха да я виждат и бързо я настигаха, притискайки я към Водната къща.

Тя тичаше покрай стъклената стена и след малко се промъкна през втората дупка, която беше направила, и се озова в претъпканата от цветя градина с орхидеи. Мина бегом през листака, прескочи трите трупа, заобиколи основното езеро и излезе през двойната стъклена врата във фоайето. Там се спря само за да вземе мешката, която беше скрила под пейката, преди да спринтира към Тропическия павилион. Това беше най-голямата оранжерия в ботаническата градина: огромна площ, покрита с издигащ се шест етажа стъклен купол, подслоняващ гъста, влажна джунгла.

Преметнала торбата през рамо, Констънс изтича до едно от огромните тропически дървета в центъра на павилиона, хвана се за ниските клони и започна да се катери от клон на клон. Докато го правеше, чу как преследвачите й влизат в павилиона.

Тя легна върху един от високите клони, отвори мешката, извади отвътре малка кутия за химикали и тихо я отвори. Вътре лежаха четири флакона с трифлуорме— тансулфонова киселина – киселина, която беше присвоила по-рано тази вечер от запасите на Енох Ленг в мазето под къщата на „Ривърсайд Драйв“. Всеки флакон бе положен в защитна опаковка от дунапрен, който беше изрязала и издълбала за целта. Извади флакона и внимателно измъкна стъклената тапа. Внимаваше да държи стъкленицата далеч от себе си – дори парите на киселината бяха смъртоносни.

Чу как мъжете се разпръсват из павилиона, видя лъчите на фенерчетата им да се стрелкат насам-натам, чуваше тихите им гласове и пукота на радиостанциите. Светлините поеха между дърветата. Някой от тях се провикна:

— Знаем, че си тук. Хайде излизай!

Тя не отговори.

— Ако не излезеш, ще убием другарчето ти Пендъргаст.

Констънс предпазливо надникна от ръба на дебелия клон, на който лежеше. Намираше се на около девет метра от земята, а стволът се извисяваше на още толкова над главата й.

— Ако не излезеш, ще започнем да стреляме – обяви същият глас.

— Нали знаете, че Барбо ме иска жива – обади се тя.

Ориентирайки се по гласа й, лъчите на фенерчетата се стрелнаха нагоре по дървото, където беше, проверявайки различни места. Тримата мъже се приближиха през гъстия храсталак, докато не застанаха под дървото.

Беше време да си покаже лицето. Тя надникна иззад клона с безизразна физиономия.

— Ето я!

Констънс се скри.

— Слизай!

Тя не отговори.

— Ако се наложи да се катерим, за да те свалим, бъди сигурна, че това ще ни ядоса. Със сигурност няма да имаш полза, ако ни ядосаш.

— Вървете по дяволите! – отговори Констънс.

Мъжете взеха да се съвещават шепнешком.

— Добре, златокоске, идваме!

Единият се хвана за по-ниските клони и се набра нагоре, докато друг осветяваше с фенерчето катеренето.

Констънс надникна през ръба на клона. Мъжът напредваше бързо с вдигнато нагоре смръщено и гневно лице. Беше татуираният.

Чудесно.

Тя изчака, докато той се озова на по-малко от три метра под нея. Изнесе флакона над катерещия се мъж, наклони го за миг и изля точно насочен поток трифлу— орметансулфонова киселина. Струята улучи татуирания право в лявото око. Констънс наблюдаваше с интерес как суперкиселината проникна през плътта му като гореща вода в сух лед, изригвайки със съскане голям облак пара. Мъжът нададе само един задавен вик, а после просто изчезна от очите й, скрит зад нарастващия облак. Миг по-късно чу как тялото му пада, удряйки се в клоните, преди да се стовари долу. Чуха се удивените възклицания на неговите колеги.

Надникна отново и го видя да лежи върху купчина изпочупени клонки и листа. Тялото му изпълняваше налудничав танц в легнало положение: гърчове и конвулсии, а ръцете деряха и късаха цветя и треви. В един момент цялото тяло се напрегна, повдигна и огъна като опънат лък, опирайки се в земята само с темето и петите. Остана така за миг, треперейки. Констънс си въобрази, че е чула как се трошат гръбначните му прешлени, преди тялото му да падне обратно върху ложето от строшени клонки и листа, а от дупка на тила му да потече втечненият му мозък, образувайки мазна сива локва.

Въздействието на тази гледка върху останалите двама беше удовлетворително. Това бяха хора, участвали във войни и видели много убийства и смърт. Разбира се, бяха глупави като мнозина свои колеги, въпреки че бяха добре обучени и опасни в своята работа. Подобно нещо обаче не бяха виждали. Това не беше партизанска война, не беше спецоперация, нито „шок и ужас“, а нещо, напълно извън рамките на тяхното обучение. Стояха като истукани, насочили лъчите на фенерчетата към своя мъртъв другар. Удивени до парализа, неразбиращи и затова неспособни да действат.

Констънс бързо пропълзя по клона, докато не се озова над единия от двамата – Бръснатата глава – и изля остатъка от флакона, после го пусна да падне на земята, като внимаваше и пръска да не попадне върху кожата й.

Резултатът отново беше повече от задоволителен. Дозата не беше толкова добре прицелена като първата, а плисна в откос по главата и едното рамо на мъжа, както и върху околната растителност. Главата му сякаш се стопи навътре, изпускайки облак мазни газове. С крясък, пълен с животински ужас, Бръснатата глава рухна на колене, ръцете му обхванаха черепа, докато той се разтваряше. Паникьосаните му пръсти се опитваха да задържат втечнените кости и сиво вещество, преди мъжът да се килне напред, започвайки същия странен танц от конвулсии като татуирания. Докато падаше, растителността, отнесла част от киселината, започна да пуши и да се навива. Част от нея започна да гори, но бързо угасна. Няма огън, който може да издържи дълго сред влажната растителност.

Констънс знаеше, че подобно на всички суперкиселини, и трифлоурметансулфоновата предизвиква силна екзотермична реакция, когато попадне върху органични съединения.

Третият от групата в момента се опитваше да се съвземе. Той отстъпи от лежащия в конвулсии на земята свой другар, погледна нагоре и започна панически да стреля. Обаче Констънс вече се беше скрила зад един клон, а мъжът стреляше наслуки. Тя използва възможността да се изкатери по-високо сред клоните на дървото. Тук те се преплитаха с клоните на съседните дървета и образуваха гъст листак. Бавно и предпазливо, стиснала здраво мешката, тя се прехвърляше от клон на клон, докато ужасеният човек стреляше напосоки по шума от нейните движения. След като успя да се прехвърли на едно съседно дърво, Констънс се спусна няколко метра и се скри зад един дебел клон, покрит с листа.

Тогава чу пукота на радиостанция. Изстрелите престанаха и лъчът на фенерчето се застрелка, търсейки в различни посоки. В този момент в Тропическия павилион се втурнаха още двама мъже.

— Какво става? – изкрещя единият от тях, сочейки димящите трупове. – Мамка му, какво е това?

— Лудата кучка изля нещо върху тях. Може би киселина. Тя е някъде горе из дърветата.

Още фенерчета се включиха в търсенето сред листака.

— Кой стреля? Шефът нареди да не я убиваме.

Докато слушаше този диалог, Констънс направи инвентаризация на малкия си запас от химикали. В кутията лежаха още три флакона, пълни и грижливо запушени. Разбира се, в торбата имаше и други неща, които трябваше да вземе предвид. Тя продължи да прави наум преглед на положението. Доколкото можеше да прецени, оставаха още шест или седем от хората на Барбо, включително той самият.

Барбо. Спомни си за Диоген Пендъргаст. Блестящ, страховит. С онази склонност към садизъм, присъща само на психопатите. Обаче Барбо беше по-суров, войнствен и не толкова изтънчен. Омразата й към него сега беше толкова пламенна, че усещаше как горещината от нея я сгрява.

73.

Джон Барбо чакаше в затъмнената част на Палмовата къща. Двамата мъже, които бяха останали с него, бяха проснали Пендъргаст на пода. Агентът, чиито ръце бяха в белезници, продължаваше да е в безсъзнание въпреки опитите да го свестят с шамари и електрошокове от остена. Барбо се наведе над него и сложи два пръста отстрани на шията му, търсейки да напипа сънната артерия, за да провери за пулс. Нищо. Натисна малко по-силно. Ето го, много слаб.

Беше на крачка от смъртта.

При тази мисъл Барбо изпита леко безпокойство. Мигът на неговия триумф бе настъпил. Този момент, за който мислеше от толкова отдавна, за който си фантазираше и предвкусваше деня, когато Пендъргаст щеше да се изправи пред истината. Мигът, който Олбън Пендъргаст му бе обещал. Само че нещата не се бяха развили точно така, както си беше представял. Пендъргаст се оказа прекалено слаб, за да вкуси Барбо напълно своята победа. Освен това, за най-голяма негова изненада, агентът се беше извинил. По същество бе поел отговорност за греховете на бащите. Тази изненада беше отнела голяма част от удоволствието на постигнатото. На практика лиши Барбо от възможността да злорадства. Най-малкото беше сигурен, че това е причина за безпокойството му.

Освен това момичето...

На хората му трябваше много повече време да я намерят, отколкото беше очаквал. Той отново започна да крачи насам-натам. Движенията му накараха светлината от самотната свещ на масата да трепка и играе.

Той я духна, оставяйки Палмовата къща на лунната светлина.

Отново се чу поредица от изстрели. Този път извади радиостанцията си.

— Стайнър, докладвай.

— Сър – чу се гласът на командира на неговия операционен екип.

— Какво става?

— Кучката премахна двама от хората ни. Изсипа върху тях киселина или нещо подобно.

— Престанете да стреляте по нея. Искам я жива...

— Да, сър, но...

— Къде е сега?

— На върха на някое от дърветата в Тропическия павилион. Има шише с киселина и е луда за връзване...

— Трима от вас с автоматични оръжия срещу жена на дърво, само по слип и въоръжена с какво – шише с киселина? Правилно ли съм разбрал?

Мъжът се поколеба.

— Да.

— Съжалявам, но какъв точно е проблемът, мамка му?

Отново известно колебание.

— Няма проблем, сър.

— Добре, но ще има, ако бъде убита. Който я убие – умира.

— Сър... извинете, но мишената е на крачка от смъртта или вече е мъртъв. Прав ли съм?

— Какво искаш да кажеш?

— За какво ни е момичето? Дали тя ще намери онова растение – вече няма никакво значение. Би било много по-лесно да я свалим с няколко залпа и...

— Стайнър, не чу ли какво казах? Искам я жива.

Настъпи мълчание.

— Сега... какво да правим?

И това от професионалист. Направо не можеше да повярва какво чува. Барбо си пое дълбоко дъх.

— Заеми позиция с отряда си. Приближете се по диагонала. Течността пада вертикално.

Мълчание.

— Слушам, сър.

Той прибра радиостанцията. Само момиче срещу професионални наемници, част от тях някогашни командоси. Въпреки това ги беше стреснала. Направо не беше за вярване. Сега се видяха действителните способности на неговите хора. Луда? Да, напълно. Беше я подценил, но това нямаше да се повтори.

Той се наведе и отново опря пръсти в шията на Пендъргаст. Сега не успя да напипа пулс, колкото и да натискаше и местеше пръсти.

— Мамка му – измърмори той през стиснати зъби. Почувства се измамен, предаден – бяха му откраднали победата, за която бе работил толкова дълго и усилно. Той ритна с все сили тялото на агента.

Обърна се към двамата мъже, които стояха от двете страни на Пендъргаст. Вече нямаше нужда от охрана. Сега имаше по-важни неща за вършене.

Барбо огледа първо единия, после другия. След това махна с палец през рамо:

— Вървете при останалите – излая той. – Хванете момичето.

74.

Към единствения оцелял след първото й нападение се бяха присъединили още двама души. Като изхождаше от разговорите по радиостанциите, Констънс прецени, че поне още двама са на път. Мъжете долу се бяха събрали и сигурно крояха планове. Тя ги наблюдаваше, докато тримата се пръскаха из храсталаците под дърветата. След това започнаха да се катерят по дърветата, които заобикаляха нейното. Намерението им беше да я нападнат от три страни.

Тя прибра малката кутия с химикали обратно в моряшката торба, преметна я през врата си, за да освободи двете си ръце, и започна да се изкачва по-високо. Докато го правеше, стволът изтъня и започна да се люлее, а клончета стърчаха на всички посоки. Тя се катереше все по-високо, докато стволът не се раздели на множество тънки клони, които трепкаха и се люшкаха от движенията й. Стъкленият купол се оказа само на около два метра от главата й.

Докато се катереше нагоре, опитвайки се да стигне до стъкления таван, целият дървесен връх започна да се клати. Мъжете също бяха стигнали до короните на дърветата и пълзяха по странични клони, за да я хванат натясно.

Клонът, който се опита да хване, се строши с пукот и Констънс избегна падането си само защото успя да увие ръце около съседна група тънки клонки. Те продължиха да се люлеят нагоре-надолу, и тя с тях.

— Ето я!

Лъчът на фенерчето се спря върху нея, докато тя се набираше по тънките клонки, докато не намери друга опора за краката си.

Всяко нейно движение караше клонките истерично да се огъват и пукат.

Като се опитваше да не разлюлява клонака, Констънс маневрираше предпазливо, продължавайки още нагоре. От най-тънките клони и техните разклонения до стъкления купол оставаха между трийсет и шейсет сантиметра, но клоните бяха прекалено тънки, за да я издържат. Сега беше закована от три страни с лъчите на фенерчетата.

Тих смях.

— Здрасти, малката. Заобиколена си. Време е да слизаш.

Констънс знаеше, че ако някой от тях се доближи прекалено, клонакът няма да удържи общото им тегло и ще полетят надолу. Бяха попаднали в патова ситуация.

През гъстия листак видя, че в Тропическия павилион влязоха още двама души. Единият от тях извади пистолет и го насочи срещу нея.

— Размърдай се, иначе ще ти забия един куршум.

Тя не обърна внимание на думите му и продължи да се катери нагоре и с безкрайна предпазливост да пази равновесие.

— Веднага слизай!

Сега се озова точно под стъкления покрив. Клоните се извиваха и трептяха, босите й стъпала се пързаляха. Нямаше с какво да счупи стъклата освен торбата, но не смееше да я използва, за да не строши онова, което беше вътре. След като се закрепи, доколкото можа, на най-високите клони, извади парче плат от мешката и го уви около юмрука си, после изби стъклото отгоре с един-единствен удар.

Това предизвика диво подскачане на клонака, към който се бе прилепила и тя се плъзна петдесет-шейсет сантиметра надолу, докато наоколо валяха стъклени отломки.

— Тя ще излезе през купола! – извика единият от мъжете.

С отчаян плонж напред Констънс успя да се вкопчи с една ръка в рамката и да си осигури опора, макар че нарани дланта си.

Първо избута на стъкления покрив малката кутия, после торбата, накрая ги последва. Набра се, после изпълзя през отвора на покрива. Стъпи на бронзовите рамки, които държаха листовете стъкло, без да го докосва. Коленичи, отвори малката кутия с химикали и извади втория флакон. Двама от мъжете, които се бяха изкатерили по съседните дървета, сега бяха точно под нея, изкачвайки се към отвора.

Другият се спускаше бързо, без съмнение за да се присъедини към двамата останали на земята и да я пресрещнат отвън, когато се спусне долу.

Тя надникна през дупката, която беше отворила в покрива, и погледна към по-близкия от двамата катерачи. Той й крещеше нещо и размахваше пистолета. Констънс извади стъклената запушалка, изля съдържанието на флакона върху мъжа и се дръпна назад. Проехтя изстрел и куршумът изби стъклото до нея, после се понесе вой. Матов облак киселинен газ разцъфтя на лунната светлина, последван от пукота на листа и клонки, преди от тях да лумнат пламъци. Чу как тялото му падаше от клон на клон и се стовари на пода с противен плясък.

Другият катерач започна да стреля безразборно. Куршумите му пръскаха стъклата около нея, но тъй като се беше изкачил високо в люлеещата се корона на дървото, не можеше да се прицели както трябва. Може би изобщо не се опитваше да я улучи, а само да я изплаши. Нямаше значение. Тя извади третия флакон от кутията, промъкна се по рамките на нова позиция, извади запушалката, наведе се в празнината от разбитите от куршуми стъкла и поля останалия катерач. През строшените стъкла се понесе ужасяващ облак пара – сив с примесени червеникави ивици. Констънс отскочи назад, за да го избегне. Гърлен вой се понесе високо през празнините в стъкления покрив, последван от шумовете на друго падащо през клонака тяло. Тя извади последния флакон и го хвърли през един от другите отвори в покрива. Идеята беше да подейства като граната, унищожавайки един или повече от мъжете, които бяха останали долу в павилиона. Чу странно свистене като от взривяването на сълзотворна граната, после пламък изригна отдолу, гневно трепкайки в продължение на няколко секунди, преди да угасне.

След това настъпи напрегната тишина.

Констънс заряза празната кутия за химикали на покрива, преметна мешката през рамо и започна да се придвижва по купола към стълба, която се извиваше до долу.

Стъпи на земята точно в мига, когато от парниковия комплекс излетяха двама мъже, скоро последвани от трети. Спринтира към мрака на дендрариума, където под огромните дървета беше тъмно като в рог. Зави под прав ъгъл надясно и хукна към гъстата растителност в Японската градина. Когато стигна при японската врата тори, се спря и клекна в пълния мрак, за да погледне назад. Преследвачите бяха изгубили дирите й в тъмнината под дърветата и сега се разпръскваха, за да се опитат да я заобиколят, като подържаха връзка помежду си по радиостанциите. Никой друг не беше излязъл от близките сгради.

Констънс си помисли, че така Барбо е останал сам с Пендъргаст в Палмовата къща.

Тримата мъже се разпръснаха на още по-голямо разстояние, когато наближиха Японската градина. Тя започна да се промъква в тъмното и заобиколи езерото, придвижвайки се по тесни чакълести пътеки между гъста растителност от плачещи череши, върби, тисове, японски кленове. На половината път около езерото се издигаше груб павилион.

Следейки пукота на станциите и шепота, Констънс установи, че тримата са се разположили на позиция около Японската градина с формата на триъгълник. Сигурно бяха уверени, че се я обкръжили, и предполагаха, че е потърсила убежище в някоя дупка.

Време беше.

В сянката на една преплетена хвойна Констънс клекна, оставяйки торбата да се плъзне на земята. Дръпна ципа и бръкна вътре. Показа се стар патрондаш от дебела кожа, осеян с клупчета за муниции. Беше го присвоила от военната сбирка на Енох Ленг. Прехвърли го през рамо като пояс и стегна колана му около кръста си. Бръкна отново в мешката, извади от друга антикварна кутия пет еднакви спринцовки и ги подреди в редица на меката земя. Това бяха стари, изработени на ръка стъклени конски спринцовки – подобни на катетър за орално прилагане на лекарства на коне и други големи животни. Те също бяха от странните колекции на Ленг, в този случай от сбирката, посветена на ветеринарни рядкости. Експонатите й бяха използвани от него за експерименти, за които беше по-добре да не мисли. И петте спринцовки бяха пълни с трифлуорметансулфонова киселина и способни да доставят по-голям и по-прицелен заряд, отколкото флаконите. Всяка беше дълга трийсетина сантиметра и с дебели като силиконова туба стени, изработени от боросиликатно стъкло с примес от натриев метасиликат като смазочно и запечатващо средство. Тези две последни съставки бяха много важни, защото трифлуорметансулфоновата киселина, както беше установила, щеше яростно да нападне всяко вещество, съставено от въглеводородни съединения.

Констънс напъха огромните спринцовки една по една в кожените джобове на патрондаша. Той беше изработен за пренасянето на .50-калиброви артилерийски снаряди и спринцовките без затруднения се побраха. Долният им край бе запушен със стъклени запушалки, но въпреки това тя боравеше с тях много предпазливо, защото трифлуорметансулфоновата киселина не само беше мощна суперкиселина, но и смъртоносен невротоксин. След като се увери, че патрондашът е закрепен сигурно на мястото си, Констънс се изправи предпазливо, зарязвайки вече празната торба, и се огледа.

Още трима.

Излезе от сянката на хвойната и се придвижи до самия павилион – дървена постройка, издигната в езерото. Страните му бяха отворени, а покривът – нисък и покрит с кедрови плочки. Тя се покатери на близкото перило, хвана се за покрива, набра се върху него, клекна и надникна през ръба. В момента мъжете свиваха обръча, промъквайки се в Японската градина с извадени оръжия. Те се придвижваха странично, а лъчите на фенерчетата им претърсваха растителността. Единият се приближаваше към павилиона. Тя се сви и лъчът на фенерчето мина над нея.

Констънс извади една от спринцовките в пълна тишина, свали стъклената запушалка, прицели се в мъжа, който минаваше точно под нея, и изстреля дълга димяща струя киселина към него.

Под този киселинен дъжд дрехите му пламнаха и се стопиха. Високите му писъци почти веднага бяха прекъснати от задавено гъргорене. Размахвайки ръце като вятърна мелница, мъжът залитна първо на една страна, после на другата – плътта буквално се топеше върху костите му там, където струята киселина го беше улучила – преди слепешката да се хвърли в езерото. Когато разсече водата, се вдигна облак пара и бавно се понесе над водната повърхност, а мъжът изпадна в конвулсии. След секунда изчезна под водата, оставяйки следа от въздушни мехурчета.

Другите двама се бяха хвърлили в храсталаците. Сега знаеха, че тя е на покрива на павилиона.

Без да им оставя време да се окопитят, Констънс захвърли празната спринцовка и се плъзна по покрива към езерото. Като внимаваше сградата да е между нея и двамата мъже, тя тихо се плъзна във водата и доплува до далечния бряг, без да се показва на повърхността. Мъжете откриха огън по нея от скривалището си, но тъй като бяха на трийсетина метра, куршумите я подминаха. Тя изпълзя в един гъст, обширен гъсталак от азалии, засадени до езерото. Запромъква се на четири крака през храсталака, за да влезе навътре, докато над главата й продължаваха да свирят куршуми, които чупеха вейки. Мъжете стреляха, за да я убият, въпреки заповедта на Барбо. Бяха ядосани и паникьосани, но все пак застрашителни. Трябваше да бъде готова за онова, което щеше да се случи.

Констънс си представи лъвица в храстите: лъвица, изпълнена с омраза и свирепи мисли за отмъщение. Когато стигна в центъра на гъсталака от азалии, се сви на земята в мрака. Тихо извади друга спринцовка от патрондаша и я подготви за употреба. Напрегнато зачака, като се ослушваше.

Не можеше да ги види, но чуваше техния шепот. Бяха заобиколили езерото и изглежда бяха заели позиция пред храсталака азалии, може би на около десетина метра от него. Още шепот й разкри, че обикалят наоколо. Чу се пукот на радиостанция, разговорът беше кратък. Не бяха толкова паникьосани, колкото беше очаквала. Разчитаха на голямата си огнева мощ.

Откриха следите й и започнаха да се промъкват в гъсталака. Шумът, който вдигаха, помогна на Констънс по-лесно да следи приближаването им. Чакаше неподвижна, свита ниско до земята, в най-гъстата част на храсталака. Идваха все по-близо и по-близо, прониквайки през азалиите крайно предпазливо. Шест метра, три...

Лъвицата не би чакала, лъвицата щеше да нападне.

Констънс скочи и се втурна срещу тях, без да вдига шум. Изненадани, двамата мъже не можаха да реагират, преди тя да връхлети. Още в движение се обърна странично, за да избегне възможни пръски, и изпразни съдържанието на спринцовката върху единия от тях, заливайки го с безцветния порой на смъртта. Без да спира, хвърли настрани празната и извади друга спринцовка, тогава се обърна, за да полее другия мъж. Без да се поколебае, захвърли и тази спринцовка, след като я изпразни, и продължи напред, докато не изхвърча от азалиите. Там спря, за да провери резултата от своята работа.

Голяма част от храсталака вече гореше. Цели снопове растения избухваха сред пламъци и искри като пуканки в тиган. Огнени езици се стрелкаха нагоре, листата се разпадаха, клонките избухваха в червено-оранжева жарава. Мъжете виеха, единият стреляше напосоки, а другият се въртеше като пумпал, стиснал лицето си. Двамата паднаха почти едновременно на колене, облаци сиво-червена пара се вдигаха от тяхната разтапяща се плът. Докато Констънс гледаше, онова, което бе останало от телата им, рухна на земята в конвулсии, а гъсталакът почерняваше и се превръщаше в пепел.

Тя гледа още миг призрачната картина, после се обърна и пое по мократа от росата ливада към Палмовата къща, чиито стъклени стени проблясваха на лунната светлина.

75.

— Върнах се – каза странният ста      ромоден глас зад гърба на Барбо.

Той се обърна рязко и се втренчи удивен. Там стоеше малката фигурка на Констънс Грийн. Някак си бе успяла да се приближи безшумно.

Барбо продължаваше да я гледа с удивление. Черната шемизетка беше окъсана, тялото и лицето мръсни, цялата беше омазана с кал и кръв от много порязвания. Косата й беше сплетена с мръсотия, клонки и листа. Приличаше повече на дивак, отколкото на човек. А очите и гласът й бяха хладни, неразбираеми. Стоеше там с празни ръце, невъоръжена.

Тя залитна леко, погледна към Пендъргаст, прострян неподвижно в краката на Барбо, после насочи очи отново към него.

— Мъртъв е – обясни Барбо.

Тя не реагира. Ако имаше някакви нормални чувства у тази луда жена, той не успяваше да ги забележи и това го изнервяше.

— Искам да науча името на растението – каза Барбо, докато насочваше пистолета към нея.

Нищо. Все едно не беше продумвал.

— Ако не ми го кажеш, ще те убия. Ще те убия по най-ужасяващия начин, който не можеш да си представиш. Кажи ми името на растението.

Сега момичето проговори.

— Започнал си да усещаш миризмата на лилии?

Беше отгатнала.

— Как...

— Очевидно е. Защо иначе ще ме искаш жива? И защо ще искаш растението сега, когато той е мъртъв?

Тя махна към тялото на Пендъргаст.

Благодарение на самодисциплината, резултат на дълга практика, той се съвзе.

— Хората ми?

— Убих всички.

Макар благодарение на разговорите по радиостанцията Барбо да бе предположил, че нещата са се развили твърде зле, пак не можа да повярва на ушите си. Очите му пробягаха по шантавото създание, което стоеше пред него.

— Как, за бога... – попита той.

Тя не отговори на въпроса му.

— Трябва да постигнем споразумение. Ти искаш... имаш нужда от растението, а аз искам да прибера тялото на моя попечител за едно достойно погребение.

Барбо я гледа известно време втренчено. Младата жена чакаше, наклонила глава настрани. Пак се олюля. Имаше вид на човек, който всеки момент ще припадне.

— Добре – махна той с пистолета. – Ще идем заедно във Водната къща. Когато се уверя, че си ми казала истината, ще те пусна.

— Това обещание ли е?

— Да.

— Не съм сигурна, че ще мога да стигна дотам сама. Моля, хвани ме под ръка.

— Без номера. – Той я мушна с дулото. – Ти ще водиш.

Не беше глупава, но не и достатъчно умна. Веднага щом той си осигуреше растението, тя щеше да умре.

Констънс се препъна в тялото на Пендъргаст, после продължи по протежение на крилото и влезе в Музея на бонзаите. Там обаче падна на земята и не можа да се изправи без помощта на Барбо. Влязоха във Водната къща.

— Кажи ми името на растението – настоя Барбо.

- Phragmipedium. Огънят на Андите. Активното вещество е в подводните коренища.

— Покажи го.

Констънс използваше перилото, за да заобиколи голямото централно езеро, препъвайки се.

— Побързай.

В далечния край на основното езеро имаше склон, по който бяха разположени няколко по-малки езера, оформяйки нещо като каскада. Табелката на едното обявяваше, че в него са намира растението Огънят на Андите.

Тя посочи с ръка и залитна.

— Ето там.

Барбо надникна в черната вода.

— Тук няма нищо.

Констънс се отпусна на колене.

— По това време на годината растението спи. – Говореше бавно, сякаш езикът й се беше подул. – Корените са под водата в калта.

Той размаха пистолета.

— Ставай.

Тя се опита да стане.

— Не мога да помръдна.

С ругатня Барбо свали сакото си, клекна до езерото и без да навива ръкава на ризата си, пъхна ръка във водата.

— Не забравяй обещанието си! – измърмори Констънс.

Без да обръща внимание на думите й, Барбо започна да рови из калта по дъното. След секунди извади ръка с изненадано ръмжене. Имаше нещо странно. Не, нещо определено не беше наред. Памучният плат на ръкава бе започнал да се разпада, направо се разлагаше и се стичаше по ръката му, припламвайки с малки облачета пушек.

Изведнъж в далечината се чу вой на полицейски сирени, пронизителен и тревожен, който започна да се усилва.

Барбо се изправи и с яростен вик извади пистолета с лявата си ръка, вдигна го, но Констънс Грийн беше изчезнала в гъстите шубраци между дърветата.

Сега ръката му започна да пулсира от болка, съкрушителна болка, която скоро стигна до мозъка му и тогава Барбо почувства сътресение в главата като електрически удар, последвано от друго, още по-силно. Той залитна напред, после назад, размахвайки пушещата си ръка, и видя как кожата потъмнява и се бели, оголвайки живата плът отдолу. Започна да стреля като луд към джунглата, защото почувства, че зрението му се замъглява, че дробовете му се запушват, че сътресенията в главата и мускулните спазми стават все по-чести. Накрая един от тях го повали на колене и после го простря възнак.

— Няма смисъл от съпротива – каза Констънс. Беше излязла от гъсталака и Барбо видя с крайчеца на окото си как вдига пистолета му и го хвърля в шубраците. – Трифлуорметансулфоновата киселина, която сипах в това второстепенно езеро, е не само силно разрушителна, но и много отровна. Щом прояде кожата ти, започва да въздейства на жизнените функции чрез невротоксини. Ще умреш в конвулсии и болки.

Тя се обърна и побягна.

В пристъп на ярост Барбо успя да се изправи и залитна след нея да я преследва, но успя да стигне само до далечното крило на Палмовата къща, където отново рухна. Опита да се изправи отново, но откри, че е изгубил контрол върху мускулите си.

Воят на сирените се бе усилил много и макар че слухът му също беше поразен, чу в далечината викове и шум от тичащи крака. Констънс се втурна по посока на суматохата, но Барбо не забеляза. Мозъкът му беше пламнал и той не спираше да вие, макар че трепкащата му уста не можеше да произнесе и дума. Тялото му започна да се тресе и подскача, коремните му мускули се стегнаха толкова силно, че си помисли, че ще се скъсат. Опита се да изкрещи, но единственият звук, който се чу, беше зяпването за въздух.

Сега суматохата се оказа наблизо и той успя да различи отделни думи:

Електроди!... Заредени!... Напипвам пулс!... Влей му малко инфузионен разтвор с 5% декстроза... Носете го в линейката...

Часове по-късно или може би само няколко минути един полицай и парамедик от спешната помощ се бяха надвесили над него с ужасени изражения на лицата. Барбо усети, че го слагат на носилка. В този момент между тях се появи Констънс Грийн и го загледа отгоре. Въпреки мъглата от болка и следващите една след друга конвулсии му се прииска да й каже, че тя излъга. Че не изпълни задължението си по сделката. Но от устните му не излезе никакъв звук.

Обаче Констънс го разбра и се наведе да прошепне така, че само той да я чуе.

— Вярно е, излъгах – призна тя. – Отметнах се от думата си точно както ти щеше да направиш.

Парамедиците се готвеха да вдигнат носилката и тя заговори по-бързо:

— И още нещо. Фаталната ти грешка беше – извини ме за грубия израз – да си мислиш, че имаш най-големите топки.

Докато непоносимата болка го мачкаше и замъгляваше зрението му, Барбо видя Констънс да се изправя и обръща, а после да хуква след носилката на Пендър— гаст, която носеха към линейката.

76.

След пет минути сцената в Ботаническата градина бе преминала от фаза напрежение в пълна лудница. Парамедици, полицаи, пожарникари бяха навсякъде, за да обезопасят мястото, крещяха в радиостанциите си и избухваха в изненадани и пълни с отвращение викове при всяко ново отвратително откритие.

Докато Д’Агоста бързаше към централния павилион, срещу него се зададе странен образ – жена по една скъсана шемизетка, омазана в мръсотия и с коса, пълна с вейки и листа.

— Тук! – извика жената. Д’Агоста с потрес разпозна Констънс Грийн. Той започна несъзнателно да сваля сакото си, за да я покрие, но тя профуча край него, насочвайки се към група парамедици.

— Насам, оттук! – изкрещя им Констънс и ги поведе към голяма викторианска постройка от стомана и стъкло.

Марго и Д’Агоста ги последваха през една странична врата и се озоваха в зала, очевидно подредена за сватбено тържество, която сега имаше вид на нападната от рокерска банда: обърнати маси, потрошена стъклария, прекатурени столове. В далечния край върху паркета на дансинга лежаха две тела. Констънс поведе парамеди— ците към едното. Когато Д’Агоста разпозна Пендъргаст, той едва не падна и трябваше да се хване за един от столовете. Обърна се към парамедиците и изрева:

— Заемете се първо с този човек!

— О, не – изхълца Марго и покри с длан устата си. – Не!

Парамедиците наобиколиха Пендъргаст, за да направят бърза оценка на състоянието му. Един от тях дотича с дефибрилатор, докато друг го събличаше до кръста.

— Заредени! – извика първият предупредително. После допря електродите в гърдите на агента. Тялото му подскочи, а парамедикът се приготви да повтори процедурата.

— Отново! – нареди старшият на екипа.

Друг токов удар и тялото отново подскочи.

— Напипвам пулс – обяви вторият парамедик.

Едва сега, след като бяха качили Пендъргаст върху носилката, Д’Агоста насочи вниманието си към другото тяло. То бе обхванато от силни гърчове, очите бяха изхвръкнали, а устата се отваряше, но не се чуваше никакъв звук. Беше на мъж по риза със здраво телосложение, прехвърлил средната възраст. Д’Агоста го разпозна от снимките в интернет страницата на „Ред Маунтин“ като Джон Барбо. Плътта на една от ръцете му се надигаше на димящи мехури, а отдолу се виждаха костите, сякаш беше горяла. Ръкавът му бе изяден почти до рамото. Неколцина новодошли парамедици се наведоха над него и започнаха работата си.

Докато Д’Агоста гледаше какво правят, Констънс се приближи към гърчещото се тяло на Барбо, избута единия от парамедиците настрани и се наведе ниско над него. Д’Агоста видя, че устните й се раздвижиха, докато му шепнеше нещо. След това се изправи и се обърна към парамедиците.

— На ваше разположение е!

— Вие също се нуждаете от преглед – подхвърли един от тях и тръгна към нея.

— Оставете ме на мира. – Тя отстъпи и се обърна, потъвайки в тъмните вътрешности на комплекса от оранжерии. Парамедиците я проследиха с поглед, докато се отдалечаваше, после насочиха отново вниманието си към Барбо.

— Какво й става? – обърна се Д’Агоста към Марго.

— Нямам представа. Тук има... много мъртъвци.

Д’Агоста поклати глава. Всичко това щеше да бъде изяснено по-нататък. Той отново насочи вниманието си към Пендъргаст. В момента парамедиците вдигаха носилката. Единият държеше високо бутилка с физиологичен разтвор. Забързаха към линейките. Д’Агоста и Марго ги последваха.

Докато те бързаха напред, Констънс се появи отново. В ръката си стискаше голяма розова лилия, от която капеше вода.

— Сега ще приема сакото ти – обърна се тя към Д’Агоста.

Той я наметна.

— Добре ли си?

— Не. – Тя насочи вниманието си към Марго. – Взе ли го?

Вместо да отговори, Марго стисна още по-силно дамската си чанта.

На паркинга за посетители възможно най-близо до сградата бяха паркирани няколко линейки с въртящи се сигнални лампи. Докато бързаха към тях, Констънс спря, за да извади иззад едни храсталаци малък пакет. Парамедиците отвориха задната врата на най-близката линейка и плъзнаха вътре носилката с Пендъргаст. Д’Агоста се качи, последван от Марго и Констънс.

Парамедиците изгледаха двете жени.

— Съжалявам – започна единият – но ще трябва да си потърсите друг транспорт...

Д’Агоста го накара да замълчи, като извади полицейската си значка.

Мъжът сви рамене и затвори вратите. Сирената започна да вие. В това време Констънс подаде на Марго лилията и кутийката.

— Какво е това? – ядосано попита единият от медиците. – Не са стерилни. Не може да ги внасяте тук.

— Дръпнете се – остро го подкани Марго.

Д’Агоста сложи ръка на рамото му и посочи Пендъргаст.

— Вие двамата се погрижете за него, а за останалото отговорност поемам аз.

Двамата парамедици се смръщиха, но си замълчаха.

Д’Агоста гледаше как Марго се заема с работата си. Тя издърпа подвижната масичка в задната част на линейката, отвори кутийката на Констънс и започна да вади от нея различни неща: стара бутилка с някаква течност, ампули, пликчета с прах и стъкленица с нещо смляно. После старателно ги подреди. Към тях добави и лилията, която Констънс й бе дала, заедно с няколкото изсушени образци, които извади от чантата си, измъквайки ги измежду парченцата строшено стъкло. До всичко това постави омачкано парче хартия. В този момент трябваше да посегне бързо за ръкохватката над главата си, защото линейката изскочи на Уошингтън Авеню и полетя с виеща сирена.

— Какво правиш? – попита лейтенантът.

— Приготвям противоотровата – обясни Марго.

— Не трябва ли да се прави в лаборатория?

— Мислиш ли, че имаме нужното време?

— Как е пациентът? – попита Констънс парамедиците.

Той погледна първо Д’Агоста, после нея.

— Не е добре. Кръвното налягане е ниско, пулсът – едва доловим. – Той отвори пластмасов поднос до носилката на Пендъргаст. – Ще започна да му вливам лидокаин.

Докато линейката се носеше по „Ийстърн Паркуей“, Д’Агоста видя как Марго грабна торбичка с физиологичен разтвор от близкото чекмедже, взе скалпел за трахеотомия от другото и свали сребристата му защитна обвивка. Сряза торбичката с физиологичен разтвор, изля малко от него в пластмасова Бехерова чаша и пусна течащата торбичка на пода.

— Ей – развика се парамедикът, – какви ги вършиш?

Обаче с предупредителен жест Д’Агоста отново го накара да замълчи.

С вой линейката профуча край Проспект Парк, после пресече площад „Гранд Арми“. Закрепвайки се устойчиво срещу люшканията на колата, Марго извади малка стъкленица от кутийката на Констънс, стопли я с длани, после отля една мярка в пластмасовата Бехерова чаша. Сладникава миризма изпълни линейката.

— Какво е това? – попита Д’Агоста, душейки.

— Хлороформ – отговори Марго и запуши стъкленицата. Взе скалпела и започна да кълца лилията, която Констънс беше взела от Водната къща, направи я на каша и добави тази маса заедно с изсушените и натрошени на парченца растения от дамската си чанта в течността. След това запуши пластмасовата Бехерова чаша и започна да я разклаща.

— Какво правиш? – попита Д’Агоста отново.

— Хлороформът действа като разтворител. Във фармакологията се използва за извличане на съставките от растителни материали. След това ще се наложи да изпаря с варене по-голямата част, защото, ако бъде инжектирана така, е отровна.

— Момент – намеси се Констънс. – Ако свариш съставките, ще направиш същата грешка като Езекия.

— Не, не – увери я Марго. – Хлороформът завира при много по-ниска температура от водата – при около четиресет градуса. Няма да денатурира протеините или съединенията.

— Какви съединения извличате? – попита Д’Агоста.

— Нямам представа.

- Нямате представа?

Марго се извърна, за да го погледне.

- Никой не знае какви са активните съставки на тези растения. Импровизирам.

— Господи – възкликна Д’Агоста.

Линейката зави по Инглиш Авеню, наближавайки Нюйоркската методистка болница. В това време Марго погледна в листа, добави още течност, строши върха на една ампула и смеси два вида прах от пергаментовите пликчета.

— Лейтенант – заговори го тя през рамо, – като стигнем в болницата, ще имам нужда веднага от няколко неща. Ледена вода. Парче марля за прецеждане, епруветка. Половин дузина филтри за кафе. И запалка. Става ли?

— Ето ти запалка – каза Д’Агоста, докато бъркаше в джоба си. – Ще се погрижа и за останалото.

Линейката закова пред входа на спешното отделение и сирената млъкна. Парамедиците отвориха двете задни врати и свалиха носилката за чакащите служители на спешното. Д’Агоста погледна надолу към Пендъргаст, завит с тънко одеялце. Агентът беше блед и неподвижен като труп. Констънс скочи на земята и последва носилката. Дрехата й и мръсотията, с която беше покрита, привличаха недоумяващите погледи на хората. Д’Агоста също скочи на земята и хукна към входа на отделението. Докато бързаше, стрелна поглед през рамо и видя Марго седнала в задната част на линейката, осветена ярко от прожекторите на колата, да продължава съсредоточено работата си.

77.

Трета зала на спешното отделение в Нюйоркската методистка болница представляваше сцена на контролиран хаос. Един стажант вкарваше вътре количка с апаратура за спешни случаи, докато сестра наблизо подготвяше поднос с инструменти за нос, уши и гърло. Друга закрепваше вендузите на различни монитори за неподвижното тяло на Пендъргаст: маншет за кръвното налягане, ЕКГ, пулсов оксиметър, стоика за инфузии. Парамедиците от линейката бяха предали информацията за състоянието на агента на болничния екип, след което си тръгнаха – нямаше какво повече да направят.

Влетяха двама лекари в бели престилки и бързо започнаха да преглеждат Пендъргаст, разговаряйки тихо със сестрите и стажантите.

Д’Агоста се огледа. Констънс седеше в далечния край на помещението, дребното й тяло сега бе загърнато в бяла престилка. Бяха минали пет минути, откакто достави исканите материали на Марго отзад в линейката. Тя беше все още там и се блъскаше като дявол. Използваше запалката му, за да нагрее течността в епруветката, която изпълваше въздуха със сладникава воня.

— Жизнени показатели? – попита единият от лекарите.

— Кръвно налягане шейсет и пет на трийсет и пада – отговори една от сестрите. Пулсовият оксиметър отчита седемдесет.

— Подгответе се за ендотрахеална интубация – нареди лекарят.

Д’Агоста стоеше и гледаше как в помещението се вкарва още оборудване. Изпитваше някаква ужасна смесица от гняв, отчаяние и далечна надежда. Това го измъчваше. Неспособен повече да стои на едно място, започна да крачи напред-назад. Единият от лекарите, който преди това се бе опитал да изхвърли него и Констънс, го изгледа кръвнишки, но той не му обърна внимание. Какъв беше смисълът от всичко това? Цялата тази история с противоотровата му се струваше твърде невероятна, ако не и пълна лудост. Пендъргаст умираше вече от дни и седмици, а сега бяха настъпили последните му мигове. Цялата тази суматоха, безплодната суетня, го разстройваше още повече. Нищо не можеха да направят – никой не можеше да направи каквото и да било. Марго, въпреки всичките си умения, се опитваше да забърка някакъв еликсир, чиито дози можеше само да предполага. Освен това веднъж вече не беше подействал. А и на нея й трябваше твърде много време. Дори тези лекари с цялата си апаратура не можеха да сторят нищо, за да спасят Пендъргаст.

— Ритъмът става летален – обади се единият от стажантите, който гледаше един от мониторите над главата на пациента.

— Спрете лидокаина – нареди вторият лекар, който разбута сестрите, за да се приближи. – Подгответе централен венозен катетър. Два милиграма епинефрин, веднага!

Д’Агоста седна на празния стол до Констънс.

— Жизнените показатели се губят – извика един от стажантите. – Той колабира.

— Побързайте с този епинефрин! – излая лекарят. – Веднага!

Д’Агоста скочи на крака. Не! Сигурно има нещо, което може да направи... трябва да има...

В този момент Марго се появи на входа на зала 3 в спешното отделение. Бутна настрана паравана и се приближи към леглото. В едната ръка носеше малка Бехерова стъкленица, пълна с водниста зеленикаво-кафява течност. Горната част на стъкленицата бе покрита с филтри за кафе, които той беше взел от стаята за почивка на спешното отделение. Стъкленицата бе увита в тънък прозрачен найлон, стегнат с ластик.

Един от лекарите я погледна.

— Вие пък коя сте?

Марго не отговори, втренченият й поглед се насочи към неподвижното тяло в леглото. После се насочи към сестрите.

— По дяволите, нямате работа тук! – изкрещя лекарят. – Това е стерилно пространство!

Марго се обърна към една от сестрите.

— Дайте ми една спринцовка с хиподермична игла.

Сестрата примигна от изненада.

— Моля?

— Хиподермична игла. С голяма спринцовка. Веднага!

— Прави каквото ти казва – обади се Д’Агоста и показа полицейската значка. Сестрата погледна от Марго към лейтенанта после към лекарите. След това безмълвно дръпна едно чекмедже, в което имаше продълговати предмети, завити в стерилни опаковки. Марго грабна един и скъса опаковката, откривайки голямата пластмасова спринцовка. После бръкна в същото чекмедже, избра игла и закрепи адаптора й към края на спринцовката. Тръгна към Д’Агоста и Констънс. Дишаше тежко, челото й беше осеяно с капки пот.

— Какво става? – попита другият лекар, който откъсна поглед от работата си.

Марго местеше поглед от Констънс към Д’Агоста и обратно. В едната ръка стискаше спринцовката, а в другата – Бехеровата стъкленица. Безмълвният й въпрос висеше тежко във въздуха.

Констънс кимна.

Марго огледа противоотровата под силната светлина в зала 3 на спешното отделение, махна запушалката на стъкленицата, пъхна иглата в течността, изтегли доза с буталото. След това я извади, вдигна нагоре и тръсна края, за да махне възможни мехурчета. Пое дълбоко дъх и тръгна към леглото.

— Това е върхът! – развика се лекарят. – Дръпнете се от пациента ми!

— Нареждам ви да й осигурите достъп – намеси се Д’Агоста. – По силата на моите пълномощия като лейтенант от Нюйоркската полиция.

— Тук нямате никакви пълномощия. Писна ми от вас. Сега ще се обадя на охраната.

Д’Агоста плъзна ръка към кръста си, но за своя изненада откри, че кобурът му е празен. Служебното му оръжие го нямаше!

Завъртя се към Констънс и видя, че е насочила служебния му .38-калибров револвер срещу лекарите и сестрите. Макар да беше успяла да измие по-голямата част от калта и мръсотията и да смени окъсаната шемизетка с болничен халат, все още бе покрита с драскотини и порезни рани. Изражението й беше смразяващо със своята напрегнатост. В залата настана тишина и цялата работа замря.

— Ще спасим живота на вашия пациент. А сега се дръпнете от паник бутона.

Нейното изражение и в не малка степен оръжието на Д’Агоста в ръката й накараха медицинския екип да отстъпи.

Марго използва смайването на лекарите, бързо забоде спринцовката в инфузионната система и с натиск на буталото вкара около три кубически сантиметра от течността.

— Ще го убиете! – изрева един от лекарите.

— Той вече е мъртъв – възрази Марго.

За миг всички останаха парализирани от шок. Пендъргаст лежеше неподвижно в леглото. Различните пиукания и писукания на машините, които следяха състоянието на пациента, образуваха своеобразен погребален марш. Сега сред този хор се чу нов, по-дълбок тревожен звук.

— Отново колабира! – обяви първият лекар от долния край на леглото.

За миг Марго замръзна на място, после вдигна спринцовката до инфузионната система.

— Мамка му – възкликна тя и вля двойна доза от противоотровата.

В този момент, все едно се бяха наговорили и пренебрегвайки револвера, сестрите и лекарите се впуснаха напред, заобиколиха я и измъкнаха спринцовката от несъпротивляващата се ръка. После настъпи хаос от остри викове и заповеди, след малко избухна воят на алармата.

Бледа и с втренчен поглед, Констънс свали оръжието.

— Не се долавя пулс, камерна тахикардия! – Един от гласовете надвика останалите.

— Губим пациента! – изкрещя вторият лекар. – Сърдечен масаж, веднага!

Д’Агоста стоеше парализиран от шок и наблюдаваше как фигурите в бели престилки трескаво работят около леглото. На ЕКГ монитора се виждаше права линия. Той пристъпи към Констънс, внимателно измъкна револвера от ръката й и го прибра в кобура.

— Съжалявам.

Вторачи се в безполезната суетня и се опита да си спомни последния път, когато Пендъргаст бе разговарял с него. Не онова полуналудничаво избухване в оръжейната зала, а наистина разговор – лице в лице. На Д’Агоста се струваше много важно да си спомни тези последни думи.

Доколкото си спомняше, това стана пред затвора в Индио, точно след като бяха приключили с опитите да разпитат Ръд. И какво точно му беше казал Пендъргаст, когато стояха там на асфалтирания паркинг под горещото слънце?

Защото, драги Винсънт, нашият затворник не е единственият, започнал напоследък да подушва цветя.

Още от самото начало Пендъргаст бе разбрал какво се случва с него. Боже, нима това щяха да са последните думи, които му е казал?

Изведнъж тревожните викове около него смениха тона.

— Напипвам пулс! – извика единият лекар. Равната линия на ЕКГ-монитора започна да трепка и да се връща към живот.

— Кръвното налягане се повишава – обяви една от сестрите.

— Спрете сърдечния масаж – нареди вторият лекар.

Мина минута, през която медиците продължиха с усилията си, докато жизнените показатели на пациента бавно се връщаха към нормалното. После, още на леглото, Пендъргаст леко отвори едното си око – и то се превърна в проблясваща цепнатина. Д’Агоста видя с удивление как зеницата с големината на глава на топлийка се върти насам-натам и попива околната обстановка. Констънс го стисна конвулсивно за ръката.

— Ти си жив! – каза Д’Агоста, учудвайки се от собствения си глас.

Устните на Пендъргаст се раздвижиха и след миг се чу късото изречение:

- Олбън... сбогом, синко.

ЕПИЛОГ

Два месеца по-късно

Бо Бартлет изведе сребристия „Лексус“ от черния път върху чакълестата пътека, подкара бавно по нея между шпалира от черни дъбове, окичени с испански мъх, и излезе на извитата автомобилна алея. Пред погледа му се показа голяма плантаторска къща в стил гръцко възраждане и както винаги, направо му спря дъхът. Тук, в община Сейнт Чарлз, беше горещо и той беше затворил прозорците на седана, защото климатикът работеше. Изгаси двигателя, отвори вратата и слезе в изключително добро настроение. Носеше поло с цвят на лайм, розови панталони и обувки за голф.

Две фигури стояха на предната веранда. В едната веднага разпозна Пендъргаст, облечен в обичайния за него черен костюм и както винаги блед. До него стоеше млада жена с неповторима красота. Слаба, с кестенява коса, облечена в бяла плисирана рокля.

Бо Бартлет спря, после пак закрачи към голямата къща. Чувстваше се като въдичар, който се готви да улови най-голямата риба в живота си. Трябваше с усилие на волята да си наложи да не потърка ръце. Това щеше да е проява на лош вкус.

— Гледай ти – възкликна той. – Плантация „Полусянка“.

— Точно така – измърмори Пендъргаст, докато се приближаваше. Младата жена крачеше до него.

— Винаги съм смятал, че е най-красивото имение в цяла Луизиана – обяви Бартлет в очакване да го запознаят с красивата млада дама. Обаче това не се случи. Пендъргаст само наклони глава.

Бартлет повдигна вежди.

— Изпълнен съм с любопитство. Моята фирма от години се опитва да ви придума да продадете това място. И не само тя. Защо си променихте мнението? – Внезапно по пълното лице на предприемача се изписа тревога, макар предварителният договор за покупко-продажба да беше вече подписан. Самият въпрос би могъл да хвърли сянка от съмнение върху сделката. – Разбира се, ние сме щастливи, че го направихте. Наистина щастливи. Аз просто съм... ами любопитен. Това е.

Пендъргаст се огледа, сякаш се опитваше да запечата в паметта си гледката: гръцките колони, покритата веранда, кипарисовите горички и скъпите градини. После се обърна към Бартлет.

— Да кажем, че... имението се превърна в неудобство.

— Сигурен съм. Тези стари плантаторски къщи са черни дупки, когато става дума за поддръжката! Е, ние от „Южни недвижими имоти“ ви благодарим, че ни се доверихте. – Бартлет беше почнал откровено да дърдори. Извади носна кърпа от джоба и избърса потното си лице. – Имаме прекрасни планове за имението – прекрасни планове! След около двайсет и четири месеца всичко тук ще бъде преобразено в комплекс „Кипарисови алеи“. Шейсет и пет големи, построени по поръчка къщи – наричаме ги вилни замъци – всяка на свой парцел от един акър. Само си представете!

— Мда, представям си. Представям си го съвсем нагледно – отговори Пендъргаст.

— Надявам се, че може би ще помислите и ще си изберете някоя от вилите замъци – ще е много по-удобна и с много по-малко грижи по поддръжката от тази стара къща. Към нея върви и членство в голф клуба. Ще ви предложим суперизгодни условия! – Бо Бартлет дружески тупна Пендъргаст по рамото.

— Много щедро от ваша страна – кимна Пендъргаст.

— Разбира се, напълно естествено. Обещавам, че ще бъдем добри стопани на земята. Старата сграда не може да се пипа, защото е паметник на културата, но от нея ще излезе чудесен клуб, бар, ресторант и офиси на управата. Комплекс „Кипарисови алеи“ ще бъде проектиран и построен в съответствие с всички екологични изисквания. Изцяло зелено строителство с най-модерните природосъобразни технологии. Според вашето желание кипарисовото мочурище ще бъде запазено като резерват за диви животни. По закон определена част от комплекса, тоест имението, трябва да бъде запазена за екологично оттичане на водата като средство срещу свлачища. Мочурището ще се впише отлично в това изискване. Голф игрището с трийсет и шест дупки само ще подсили привлекателността на „Кипарисови алеи“.

— Не се съмнявам.

— Ще се радвам да бъдете мой почетен гост в голф клуба, когато пожелаете. И така... следващата седмица започвате с пренасянето на семейното гробище? – попита Бартлет.

— Да. Ще уредя всички подробности и разходи.

— Много мило от ваша страна. Уважение към мъртвите. Похвално. Християнско.

— Да не забравяме Морис – подхвърли Пендъргаст.

При споменаването на Морис, възрастния иконом, който безброй години беше поддържал „Полусянка“, постоянното слънчево изражение на Бартлет леко помръкна. Морис беше древен като околните хълмове, крайно немощен, суров и мълчалив. Обаче Пендъргаст се бе оказал костелив орех в това отношение.

— Да, Морис.

— Ще го задържите на работа като иконом, докато желае.

— Така се споразумяхме. – Предприемачът вдигна отново очи към внушителната фасада. – Нашите адвокати ще се свържат с вас за довършване на продажбата.

Пендъргаст кимна.

— Чудесно. Сега ще оставя вас и... младата дама... да окажете последна почит. Моля, не бързайте! – Бартлет любезно отстъпи назад от къщата. – Да ви закарам ли до града? Сигурно сте дошли с такси, защото не виждам кола...

— Благодаря, нямаме нужда от превоз – отговори Пендъргаст.

— Разбирам. В такъв случай довиждане. – Бартлет стисна последователно ръката на Пендъргаст и на младата жена. – Благодаря ви отново. – След като се обърса за последно с носната кърпа, се върна при колата си, запали двигателя и замина.

***

Пендъргаст и Констънс Грийн се изкачиха по древните стъпала на покритата веранда и влязоха вътре. След като извади малка връзка ключове от джоба си, Пендъргаст отключи входната врата на къщата и пропусна Констънс да влезе преди него. Вътрешността миришеше на политура, старо дърво и прах. Те крачеха мълчаливо през различните помещения на първия етаж: приемната, салона, трапезарията – като тук-там оглеждаха различните вещи в тях. Всичко пред очите им беше етикетирано с имената на различни антиквари, агенции за недвижими имоти, аукционни къщи и готово за изнасяне.

В библиотеката спряха, а Констънс застана пред стъклената витрина на шкафа. Вътре лежаха истински съкровища: първото фолио на Шекспир[47], ранен екземпляр от Пребогатия илюстрован часослов на херцог дьо Бери, първо издание на „Дон Кихот“. Обаче онова, което най-вече интересуваше Констънс, бяха четири големи тома в края на лавицата. Тя издърпа почтително единия и запрелиства страниците, възхищавайки се на невероятно реалистичните и ярки рисунки на птици по тях.

— Албумът на Одюбон „Птиците на Америка“ – измърмори тя. – Всички четири тома – фолианти, за които твоят прапрапрапрадядо се е абонирал лично при Джеймс Одюбон.

— Да, бащата на Езекия – потвърди Пендъргаст с безизразен глас. – Тъй като това е истината, мога да ги задържа заедно с Гутенберговата библия, която е у нашата фамилия от времето на Анри Пендъргаст дьо Мускетон. Двете издания предхождат петното на Езекия. Всичко останало в библиотеката трябва да се махне.

Те се върнаха в приемната и поеха нагоре по широкото стълбище към горната площадка. Салонът на горния етаж лежеше пред тях и когато влязоха, минаха край чифт слонски бивни от двете страни на входа. Вътре освен кожата на зебра и множеството препарирани трофеи по стените имаше и оръжеен шкаф, пълен с редки и много скъпи ловни пушки. Подобно на долния етаж, и тук всяка пушка беше етикетирана.

Констънс се приближи към шкафа.

— Коя беше на Хелън? – попита тя.

Пендъргаст бръкна в джоба си и отново извади връзката ключове. Отключи шкафа и извади двуцевка с гравирани метални части и инкрустирана със скъпоценни метали ложа и приклад.

— Двуцевка „Кригхоф“ – обясни той. Загледа се в нея и сякаш се пренесе в друго време. После си пое дълбоко дъх. – Беше моят сватбен подарък за нея. – Предложи я на Констънс.

— Ако нямаш нищо против, бих предпочела да не я взимам – отказа тя.

Пендъргаст върна пушката на място.

— Крайно време е да се освободя от тези пушки и всичко свързано с тях – измърмори той сякаш на себе си.

Седнаха около централната маса в салона.

— Значи наистина ще продадеш всичко? – попита Констънс.

— Всичко, което е било придобито пряко или непряко с пари от еликсира на Езекия.

— Нали не искаш да кажеш, че си повярвал в правотата на Барбо?

Пендъргаст се поколеба, преди да отговори.

— Преди моето... ъъъ... заболяване, никога не съм си задавал въпроса за богатството на Езекия. С Барбо или без него, мисля, че освобождаването ми от всички мои имоти в Луизиана, пречистването от плодовете от труда на Езекия, е правилно. Днес цялата тази собственост е като отрова за мен. Както знаеш, влагам парите, получени от продажбата, в нова благотворителна организация.

- Vita Brevis[48] — струва ми се подходящо име, нали?

— Твърде подходящо, защото целта на организацията е доста необикновена, макар и уместна.

— И каква е тя?

По лицето на Пендъргаст се плъзна лека усмивка.

— Светът ще види.

Станаха от масата и направиха кратка обиколка на втория етаж, като Пендъргаст проявяваше интерес към различни неща. Останаха малко по-дълго в стаята, която е била негова като дете. След това слязоха отново на първия етаж.

— Остава винарската изба – отбеляза Констънс. – Ти ми каза, че е великолепна – събрани на едно място всички винарски изби на фамилните клонове, които са измрели. Няма ли да я разгледаме?

Сянка мина по лицето на Пендъргаст.

— Ако нямаш нищо против, мисля, че още не съм готов за това.

На входната врата се почука. Той отиде да отвори. Пред нея стоеше любопитна особа: нисък, слаб мъж, облечен в черен фрак с бял карамфил в бутониерата. В едната си ръка стискаше скъпа на вид чанта, а в другата, макар денят да беше ясен, спретнато сгънат чадър. На главата му се мъдреше бомбе под ъгъл, на косъм от онзи, който човек би сметнал за екстравагантен. Приличаше на някаква кръстоска между Еркюл Поаро и Чарли Чаплин.

— О, господин Пендъргаст – каза мъжът със сияещо лице, – изглеждате добре.

— Благодаря. – Пендъргаст се обърна, за да ги представи един на друг. – Констънс, това е Хоръс Огилби. Неговата фирма се грижи за интересите на фамилия Пендъргаст тук, в района на Ню Орлиънс. Господин Огилби, това е Констънс Грийн, моята повереница.

— Очарован съм – каза господин Огилби. Той пое ръката на Констънс и я целуна тържествено.

— Предполагам, че всички документи са готови? – попита Пендъргаст.

— Да. – Адвокатът отиде при една близка странична маса, отвори чантата и извади няколко листа. – Ето документите за преместване на фамилното гробище.

— Чудесно – кимна Пендъргаст.

— Моля, подпишете тук. – Адвокатът гледаше, докато Пендъргаст се подписваше. – Вероятно осъзнавате, че... ъъъ... макар гробището да се премести, изискванията на дядо ви във връзка с наследството от него ще останат в сила?

— Да, осъзнавам.

— Това означава, че мога да ви очаквам на неговия гроб след – адвокатът замълча за миг, докато пресмяташе – още три години.

— Да, ще бъда там. – Пендъргаст се обърна към Констънс и обясни: – Моят дядо е постановил в завещанието си, че всички живи наследници, за съжаление днес вече са по-малко, на всеки пет години трябва да ходят на поклонение до неговия гроб под заплахата да бъдат обезнаследени.

— Той беше много оригинален човек – добави Огилби, докато ровеше из документите. – А, да. Още едно важно нещо за днес. Става дума за частния паркинг на улица „Дофин“, който продавате.

Пендъргаст го погледна въпросително.

— И по специално ограниченията, които наложихте в договора с агенцията за недвижими имоти.

— Да?

— Ами... – адвокатът се запъна – изискванията ви са доста странни. Например клаузата да се забрани там да се копае. Това ще е пречка за всякакви строителни работи и много ще намали цената, която може да получите за този имот. Сигурен ли сте, че искате да останат?

— Да.

— Така да бъде. От друга страна – сплете пълните си ръце адвокатът, – за ролса получихме сензационна цена. Направо ме е страх да ви кажа колко.

— Бих предпочел да не го правите. – Пендъргаст прочете документите, които Огилби му беше дал. – Всичко изглежда наред. Благодаря ви.

— В такъв случай ще тръгвам. Не можете да си представите колко документи са нужни за ликвидация на толкова много активи.

— Ще ви изпратим до вратата – предложи Пендъргаст.

Те слязоха по стъпалата на верандата и спряха до колата на адвоката. Огилби сложи чантата и чадъра на задната седалка, след това се изправи и се огледа наоколо.

— Как ще се нарича комплексът?

— „Кипарисови алеи“. Шейсет и пет вили-замъци и голф игрище с трийсет и шест дупки.

— Ужасно. Питам се, какво ли ще каже старият семеен дух за това.

— Интересно – кимна Пендъргаст.

Огилби се засмя. После отвори шофьорската врата и отново се огледа.

— Жалко. Мога ли да ви предложа транспорт до града?

— Не, благодаря. Аз съм се погрижил за това.

Пендъргаст и Констънс гледаха как адвокатът се качва, помаха им и потегли надолу по алеята. След това Пендъргаст тръгна напред и двамата заобиколиха къщата. В дъното се издигаше стара конюшня, боядисана в бяло и сега преустроена в гараж с няколко клетки. Пред него върху ниска платформа стоеше един „Ролс-Ройс Силвър Рейт“, лъснат като скъпоценен камък, готов да бъде откаран при новия си собственик.

Констънс погледна от Пендъргаст към колата и обратно.

— Не ми трябват два – обясни той.

— Не става дума за това – отговори тя. – Каза на господин Бартлет и господин Огилби, че имаме с какво да се върнем в града. Да не би да е с влекача на ремаркето?

Вместо да отговори, Пендъргаст тръгна към гаража, отключи, отвори вратите на една от клетките и се приближи към кола, покрита с брезент – единствения автомобил, останал в сградата. Той хвана брезента за единия край и го дръпна.

Отдолу се показа ниска червена спортна кола със свален гюрук. Тя проблясваше слабо в сумрачната светлина.

— Хелън я беше купила, преди да се оженим – обясни агентът. – „Порше 550 Спайдър“ от 1954 година.

Той отвори пътническата врата за Констънс, после се настани зад волана. Пъхна ключа и го завъртя. Двигателят се събуди с рев за живот.

Излязоха от гаража и Пендъргаст слезе, за да заключи отново клетката.

— Интересно – отбеляза Констънс.

— Кое? – попита Пендъргаст, когато отново седна зад волана.

— Освободи се от всичко, купено с парите на Езекия.

— Да, доколкото беше възможно.

— Обаче очевидно ти е останало още много.

— Така е, но по-голямата част е от моя дядо – онзи, чийто гроб трябва да навестявам на всеки пет години. Това ми позволява да запазя апартамента в „Дакота“ и най-общо казано, да продължа да живея по начина, с който съм свикнал.

— А къщата на „Ривърсайд Драйв“?

— Нея наследих от моя прачичо Антоан. Твоят доктор Енох. Разбира се, и множеството негови инвестиции.

— Разбира се. И все пак много интересно.

— Констънс, чудя се накъде биеш с тези въпроси.

Констънс се усмихна хитровато.

— Отказа активите на един сериен убиец – Езекия, но прие тези на друг такъв – доктор Енох Ленг. Защо?

Мина известно време, докато Пендъргаст обмисляше чутото.

— Предпочитам лицемерието пред бедността.

— Като се замисли човек, в това има логика. Ленг не е спечелил от убийствата на други хора, а от спекулации на борсата с железници, петрол и скъпоценни метали.

Пендъргаст повдигна вежди учудено.

— Не знаех това.

— Има много неща, които не знаеш за него.

Те останаха така, потънали в мълчание, докато двигателят работеше на празни обороти. Пендъргаст се поколеба, после се обърна към нея и заговори с известна доза неловкост:

— Не съм сигурен, че ти благодарих както трябва... и на доктор Грийн... че ми спасихте живота... поемайки толкова голям риск...

Тя го накара да замълчи, слагайки пръст на устните му.

— Моля те. Знаеш какво изпитвам към теб. Не ме карай да се чувствам неловко и да се повтарям.

За миг изглеждаше така, сякаш Пендъргаст е на прага да каже нещо, но после отрони само:

— Ще изпълня желанието ти.

Той подкара колата с мъркащ двигател по чакълестата алея. Зад тях голямата къща бавно започна да се смалява.

— Колата е красива, но не особено удобна – отбеляза Констънс, докато оглеждаше вътрешността. – До Ню Орлиънс ли ще пътуваме с нея, или чак до Ню Йорк?

— Нека оставим на колата да реши.

Пендъргаст пое по черния път, върху който хвърляха сянка короните на редиците дъбове, после излезе на главния. Там даде газ и ревът на мотора отекна из мочурливите и сънливи мангрови гори на община Сейнт Чарлз.

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодарим на следните хора за тяхната несекваща подкрепа и помощ: Мич Хофман, Линдзи Роуз, Джейми Раб, Кейли Шимек, Ерик Саймоноф, Клаудия Рюлке и Надин Уодъл. И на доктора по медицина Едмънд Куон за неговите познания на експерт.

Примечания

1

„Сборник от безброй листа“, написан на китайски език. - Б. пр.

2

Колеж по наказателно право на Нюйоркския университет. - Б. пр.

3

Серия маршове на английския композитор Едуард Елгар. - Б. пр.

4

Сградата с най скъпите апартаменти в Манхатън. В южния вход е застрелян Джон Ленън - Б. пр.

5

Думите на агента и отговорът на детектива са цитати от Шекспировата пиеса „Бурята“. Действие 5, сцена 1. У. Шекспир. Трагедии и романси. София, 1976 г. Прев. Валери Петров. Стр. 937. - Б. пр.

6

PIXE - Particle-induced-X-ray emission - неразрушителна техника за определяне на елементния състав на пробите. - Б. пр.

7

Плеохроизъм - оптично явление, при което кристалите променят цвета си заради нееднаквото поглъщане на светлина. - Б. пр.

8

Колонията носи името на Нос Добра надежда - Cape Colony - Б. пр.

9

Войната се води през 1846 и е част от т.нар. Войни с кхоса от 1779 до 1878 г. в днешна Южна Африка. - Б. пр.

10

Едгар Алън По - амер. писател, създател на детективския жанр в литературата. - Б. пр.

11

Херес (шери). - Б. пр.

12

Скални рисунки на индианското племе анасази, предците на днешните пуебло. - Б. пр.

13

Кокопели - бог на плодородието, почитан от някои индиански племена в

14

Американски певец и политик (1935-1998), бивш съпруг на Шер. - Б. пр.

15

Rat Pack- група от актьори с лидер Хъмфри Богарт. - Б. пр.

16

Американски гангстер. - Б. пр.

17

Американски гангстер, собственик на казино в Лас Вегас и филантроп. - Б. пр.

18

Монах от Ордена на цистерцианците, които водят аскетичен живот в мълчание. - Б. пр.

19

Амер. актьор, композитор и певец. - Б. пр.

20

Софокъл. Едип цар. Първи епизод. Превод: Ал. Ничев. - Б. ред.

21

Най-голямата автогара в САЩ е собственост на Пристанищната управа на Ню Йорк и Йю Джърси. - Б. пр.

22

The Tombs - нюйоркският общински затвор. - Б. пр.

23

Джузепе Скарлати - италиански бароков композитор. - Б. пр.

24

Челюстната кост. - Б. пр.

25

Наричат се така, защото на светлина под определен ъгъл върху камъка се вижда звезда с шест лъча. - Б. пр.

26

Традиционна швейцарска напитка от кафе, сливова ракия и сметана. - Б.пр.

27

Едгар А. По. Гарванът. Прев. Теменуга Маринова. LiterNet, 27.03.2008. - Б. пр.

28

Герой от разказа на Джеймс Търбър „Тайният живот на Уолтьр Мити“, прословут с фантазиите си. Екранизиран през 1947 и 2013 г. - Б. пр.

29

Агрипина Стара е съпруга на Германик и майка на Калигула. - Б. пр.

30

Остави я, нещастник (ит.). - Б. пр.

31

Защитавай се (ит.). - Б. пр.

32

Убиецът ме рани (ит.). - Б. пр.

33

Епигенетиката изучава влиянието на средата върху гените. - Б. пр.

34

Процес за увеличаване или намаляване на дозата от даден медикамент, докато се постигне нужният терапевтичен резултат. - Б. пр.

35

Растение от семейство Бурманиеви. - Б. пр.

36

Сред мъртвите (фр.) - Б. пр.

37

В разработката на софтуер тестване с целева група за откриване на проблеми. - Б. пр.

38

Част от трите големи района, на които се дели Чикаго - Западната и Северната страна, разделени от река Чикаго. - Б. пр

39

Според средновековните вярвания женски демон, който се съвкупява със спящи мъже. - Б. пр.

40

Извлек от невен. - Б. пр.

41

Известно още като „лечебна краставица“ - едногодишна билка от Сирия. - Б. пр.

42

Двугодишно зимоустойчиво растение. - Б. пр.

43

Декоративно растение със силно отровни плодчета. - Б. пр.

44

Тръба за изстрелване на стрелички. - Б. пр.

45

Проучвания в медицината, когато пациентите не знаят какво им дават. - Б. пр.

46

Материал за бронежилетки, разработен от Дюпон през Втората световна война. - Б. пр.

47

Първото фолио е отпечатано през 1623 г. - седем години след смъртта на Шекспир, и съдържа 36 пиеси. - Б. пр.

48

Животът е кратък (лат.). - Б. пр.

Content

Дъглас Престън, Линкълн Чайлд
Скръбният лабиринт
Пендъргаст #14

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

ЕПИЛОГ

БЛАГОДАРНОСТИ

Примечания