Дъглас Престън, Линкълн Чайлд

Обсидиановата стая

Пендъргаст #16

Линкълн Чайлд посвещава тази книга на своята майка Нанси,

а Дъглас Престън на Чърчил Елангуей

Дори в съня ни,

болката, която не може да забравим,

пада капка по капка върху сърцето,

докато в нашето отчаяние и

против нашата воля идва мъдростта

чрез ужасната Божия милост.

Есхил, „Агамемнон“,перифразиран от Робърт Ф. Кенеди

ПРОЛОГ

8 ноември

Проктър отвори двойната врата на библиотеката, за да улесни госпожа Траск, която мина през нея, понесла сребърния поднос със сервиза за предобедния чай.

Помещението беше сумрачно и тихо, осветявано единствено от огъня, който пламтеше в камината. Пред него Проктър видя неподвижна фигура, седнала на стол с висока облегалка, която трудно се различаваше на слабата светлина. Госпожа Траск отиде до нея и сложи подноса на масичката за кафе до стола.

— Госпожице Грийн, сметнах, че може да искате чаша чай – каза тя.

— Не, благодаря ви, госпожо Траск – чу се тихият глас на Констънс.

— Вашият любим жасминов, първо качество. Донесох ви и малко мадленки. Опекох ги днес сутринта. Зная колко ги обичате.

— Не съм особено гладна – отговори Констънс. – Благодаря ви за загрижеността.

— Е, ще оставя подноса тук, в случай че промените мнението си. – Госпожа Траск се усмихна майчински, обърна се и тръгна към вратата на библиотеката. Когато стигна до Проктър, усмивката й беше избледняла, а по лицето й отново се четеше загриженост.

— Ще отсъствам само няколко дни – каза му тихо тя. – Сестра ми трябва да излезе от болницата в края на седмицата. Сигурен ли си, че ще се справиш?

Проктър кимна и я проследи с поглед как бърза за кухнята, преди да насочи отново очи към фигурата на стола с високата облегалка. Бяха минали повече от две седмици, откакто Констънс се върна в замъка на „Ривърсайд Драйв“ 891. Беше дошла мрачна и мълчалива, сама, без агент Пендъргаст и без обяснение какво се е случило. Като шофьор, бивш военен и негов подчинен, а сега момче за всичко и охрана, Проктър имаше усещането, че по време на отсъствието на агента е негов дълг да помага на Констънс в онова, което преживява. Беше му отнело време, търпение и усилия да измъкне историята от нея. Дори сега в нея нямаше много смисъл и той не беше сигурен какво се е случило в действителност. Единственото, което знаеше, беше, че в отсъствието на Пендъргаст голямата къща се беше променила, и то много. Както и самата Констънс.

Когато се върна сама от Ексмут, Масачузетс, където беше отишла да помага на специален агент А. Ш. Л. Пендъргаст в разследването на частен случай, Констънс започна да се заключва по цели дни в стаята си и приемаше крайно неохотно храна. Когато най-сетне се появи, изглеждаше различен човек: мършава и призрачнобледа. Проктър винаги я беше познавал като хладнокръвна, сдържана и самоуверена. Но в дните, които последваха, тя беше ту апатична, ту изведнъж пълна с безцелна енергия и обикаляше залите и коридорите, сякаш търсеше нещо. Изгуби напълно интерес към развлеченията, които някога я бяха поглъщали изцяло: проучването на родословното дърво на фамилия Пендъргаст, антикварните дирения, четенето и свиренето на клавесин. След няколко посещения на разтревожените лейтенант Д’Агоста, капитан Лора Хейуърд и Марго Грийн Констънс беше отказала да се вижда с когото и да било. Освен това на Проктър му се струваше – не знаеше как другояче да го нарече – че тя е непрекъснато нащрек. Единствените мигове, когато показваше искрица от старото си аз, беше щом звънне телефонът и когато Проктър носеше пощата от наетата пощенска кутия. Знаеше, че тя винаги, винаги се надява на думичка от Пендъргаст. Такава обаче нямаше.

Висш служител на ФБР се беше погрижил издирването на Пендъргаст и съпътстващото официално разследване да останат извън обсега на медиите. Въпреки това Проктър се беше наел да събере цялата информация, която може, за изчезването на своя работодател. Научи, че издирването на тялото е продължило пет дни. Катери на бреговата охрана бяха претърсвали водите край Ексмут. Местните полицаи и членове на Националната гвардия бяха прочесали бреговата линия от границата на Ню Хемпшир до нос Ан, търсейки някакви следи, па било то и късче от дреха. Водолази внимателно бяха огледали скалите, където теченията биха могли да закачат труп, а дъното беше претърсено с помощта на сонар. Но нищо не откриха. Официално случаят не беше закрит, но неизреченото заключение беше, че Пендъргаст, тежко ранен в битката със създанието, се е борил с ужасното приливно течение, изгубил е сили от непрекъснатото блъскане на вълните в съчетание с ниската водна температура (само десет градуса), бил е отнесен в открито море и се е удавил. А трупът му е изчезнал в дълбините. Само два дни преди това адвокатът на Пендъргаст, партньор в една от най-старите и дискретни адвокатски кантори в Ню Йорк, най-накрая се беше свързал с оцелелия му син Тристрам, за да му съобщи тъжната новина за изчезването на неговия баща.

Сега Проктър се приближи и седна до Констънс. Тя го погледна за миг, докато сядаше, и го дари с почти незабележима усмивка. След това втораченият й поглед се върна отново върху огъня. Трепкащите пламъци хвърляха дълбоки сенки върху виолетовите очи и черната, късо подстригана коса.

След завръщането й Проктър се беше заел лично да се грижи за нея, защото знаеше, че такова би било желанието на неговия работодател.

Нейното объркано състояние предизвика у него неочаквано желание да я покровителства. Пълна ирония, защото при нормални обстоятелства Констънс беше последният човек, който би потърсил покровителство от някого. Въпреки това, макар да не го казваше, тя, изглежда, се радваше на неговото внимание.

Констънс се поизправи на стола.

— Проктър, реших да сляза долу.

Това внезапно съобщение го смая.

— Имаш предвид долу… където си живяла преди?

Тя не отговори.

— Защо?

— За да… се науча да приемам неизбежното.

— Защо да не можеш да го направиш тук при нас? Не можеш отново да слезеш там долу!

Тя се обърна към него и впи поглед в очите му с такава сила, че той се сепна. Тогава осъзна, че е безнадеждно да я накара да промени намерението си. Това поне подсказваше, че най-накрая е започнала да приема, че Пендъргаст си е отишъл. Беше един вид напредък. Може би.

Тя стана от креслото.

— Ще напиша бележка на госпожа Траск какви дрехи и предмети от първа необходимост да сложи в товарния асансьор. Ще приемам по едно топло ядене всяка вечер в осем. Но нищо първите две вечери. В момента се чувствам прекалено обгрижвана. Госпожа Траск няма да е тук и не бих искала да ти създавам неудобства.

Проктър също стана и я хвана за ръката.

— Констънс, трябва да ме послушаш…

Тя сведе поглед към ръката му и после го изгледа така, че той веднага я пусна.

— Благодаря, че уважаваш желанието ми, Проктър.

Надигна се на пръсти и го изненада с лека целувка по бузата. След това се обърна и движейки се, сякаш е сомнамбул, се насочи към другия край на библиотеката, където товарният асансьор беше скрит зад фалшива лавица с книги. Отвори лавицата, вмъкна се в чакащия асансьор, затвори я и изчезна.

Проктър остана дълго време загледан в лавицата. Луда работа. Той поклати глава и се обърна. Още веднъж почувства как отсъствието на Пендъргаст лежи като сянка върху замъка и него самия. Изпита усещането, че се е провалил с нея. Имаше нужда от време насаме, за да обмисли всичко. Излезе от библиотеката, зави и пресече залата, отвори една врата, която водеше към застлан с пътека коридор и започна да се изкачва по извитата стълба, която стигаше до старите помещения за прислугата. Когато стигна до площадката на третия етаж, пое надолу по друг коридор, докато не се озова пред вратата на малкия си апартамент от няколко стаи. Отвори, влезе и затвори вратата зад гърба си.

Трябваше да възрази по-категорично срещу нейните планове. Сега, когато Пендъргаст го нямаше, той отговаряше за нея. Но знаеше, че каквото и да бе казал, нищо нямаше да промени. Преди много време беше научил, че може да се справи с всеки, но срещу нея е безсилен. Просто трябваше да се надява, че с времето Констънс ще приеме действителността и когато го направи, ще се върне сред живите…

Една длан в ръкавица се стрелна иззад гърба му, обви гръдния му кош и го притисна с огромна сила.

Макар и изненадан, Проктър реагира инстинктивно с рязко движение надолу в опит да изненада нападателя, но мъжът очакваше тази реакция и я пресече. В същия миг Проктър усети убождане от забита във врата си игла и замръзна.

— Движението не е препоръчително – чу се странен копринен глас, който Проктър с дълбок шок разпозна.

Той не помръдна. Удиви се, че някой, който и да е той, успя да го изненада. Как е възможно? Беше твърде зает с грижи и невнимателен. Никога нямаше да си прости това. Особено защото знаеше, че този човек е най-големият враг на Пендъргаст и както изглежда, се беше върнал от отвъдното.

— Ти си много по-добър от мен в бойните изкуства – продължи мазният глас, – затова си позволих да изравня силите. Онова, което усещаш сега във врата си, е игла. Още не съм натиснал буталото. В спринцовката има една доза натриев пентотал[1]. Много голяма доза. Ще те попитам само веднъж – един-единствен път. Дай ми знак, че си съгласен, като отпуснеш тялото си. От твоята реакция ще зависи дали ще получиш обезболяваща доза… или смъртоносна.

Проктър обмисли възможностите си и се отпусна.

— Чудесно – каза гласът. – Доколкото си спомням, името ти е Проктър?

Проктър не отговори. Щеше да има възможност да обърне положението. Винаги съществува такава възможност. Просто трябваше да мисли.

— От известно време наблюдавам замъка. Господаря му го няма, както изглежда, завинаги. Мястото е потискащо като гробница. Всички можехте спокойно да носите черни ленти.

В мозъка на Проктър трескаво се сменяха различни сценарии. Трябваше да избере един и да го изпълни. Имаше нужда от време, поне няколко секунди…

— Не си в настроение за приказки? Както обичаш. И без това имам много работа, така че ти пожелавам лека нощ.

Когато почувства, че буталото започна да слиза надолу, Проктър осъзна, че времето му е изтекло и че за своя голяма изненада се е провалил.

1.

Проктър бавно изплува от черните дълбини на безсъзнанието. Плуването беше дълго и както изглежда, му бе отнело много време. Най-накрая отвори очи. Чувстваше клепачите си натежали и единственото, което можа да направи, беше да не ги затвори отново. Какво се беше случило? За момент остана да лежи неподвижно, попивайки заобикалящата го среда. След това изведнъж осъзна, че лежи на пода на своята всекидневна. Неговата всекидневна…

Имам да правя толкова много неща.

Изведнъж всичко се върна в паметта му с шеметна скорост. Помъчи се да се изправи. Не успя. Опита отново с още по-голямо усилие и този път успя да седне. Чувстваше тялото си като брашнен чувал.

Погледна часовника си. Единайсет и петнайсет преди обяд. Бил е в безсъзнание малко повече от трийсет минути.

Трийсет минути! Един господ знае какво се беше случило през това време.

Трябва да свърша много неща…

След героично усилие Проктър се изправи със залитане на крака. Подът се разлюля под тях и той се опря на масата. Разтърси силно глава в опит да я проясни. Остана неподвижен за миг, опитвайки се да събере физическите и психическите си сили. След това отвори единственото чекмедже на масата, извади от него един „Глок 22“ и го пъхна под колана на панталона си.

Вратата към апартамента му беше отворена и отвън се виждаше централният коридор на жилищата на прислугата. Той се упъти натам, опря се в касата на вратата, след това пое надолу по коридора, залитайки като пиян. Когато стигна до тясното задно стълбище, стисна здраво перилото и заслиза надолу към първия етаж на замъка, наполовина ходейки и наполовина залитайки. Съчетанието на това усилие с усещането за крайна опасност, което го беше обхванало, изостри сетивата му. Той мина по къс коридор и отвори вратата в края му, която водеше към общите помещения.

Тук спря, подготвяйки се да извика госпожа Траск. Обаче размисли. Неразумно беше да разкрива своето присъствие. А и вероятно госпожа Траск вече беше излязла, за да посети болната си сестра в Олбъни. Във всеки случай не тя беше изложена на най-голяма опасност, а Констънс.

Проктър стъпи на мраморния под, подготвяйки се да влезе в библиотеката, да се спусне с асансьора в мазето и да предприеме каквото е нужно, за да я защити. Но пред библиотеката отново се спря. През отворената врата видя, че една маса е обърната, а книги и различни документи са разпилени по килима.

Той се огледа бързо. Вдясно от него беше голямата бална зала на замъка. Покрай стените й стояха шкафове, в чиито витрини бяха подредени най-различни странни неща, но сега в нея цареше пълна бъркотия. Един плинт лежеше на земята, а древната етруска урна, която преди стоеше на него, сега лежеше разбита на парчета. Свръхголямата ваза с прясно набрани цветя, за чиято смяна се грижеше госпожа Траск, която стоеше в средата на залата, сега беше счупена на мраморния под. А двете дузини лилии и рози лежаха разхвърляни в локва вода. В далечния край на залата, при вратата, водеща към трапезарията, вратичките на единия шкаф зееха широко отворени, увиснали на една страна и почти откъснати от пантите. Сякаш някой се беше хванал трескаво за него, за да не бъде повлечен.

Очевидно беше, че това бяха следи от страховита битка. Водеха от библиотеката през балната зала право към входната врата на замъка. И в света отвъд нея.

Проктър прекоси на бегом залата. В дългото тясно помещение след нея видя, че масата за хранене, на която доскоро Констънс беше заета да проучва фамилната история на Пендъргаст, сега представляваше олицетворение на безпорядъка: книгите и листовете бяха пръснати, столовете паднали на пода, а лаптопът – преобърнат. В далечния край на трапезарията, където към предното фоайе водеше врата, се виждаше нещо още по-тревожно: тежката входна врата, която рядко биваше незаключена, да не говорим за оставена отворена, сега зееше и позволяваше на яркото утринно слънце да прониква вътре.

Докато възприемаше тези картини с нарастващ ужас, Проктър чу откъм отворената врата приглушен женски глас, който викаше за помощ.

Без да обръща внимание на все още непреминалото замайване, той се втурна през помещението, вадейки пътьом глока изпод колана на панталона си. Притича под една арка, пресече входното фоайе, изрита входната врата да се отвори по-широко, след това се спря под портика, за да разузнае.

В далечния край на автомобилната алея беше спрял „Линкълн Навигейтър“ със затъмнени стъкла и работещ на празни обороти двигател. Предницата сочеше към „Ривърсайд Драйв“. Задната врата откъм неговата страна беше отворена. Малко по-навътре седеше Констънс Грийн с вързани зад гърба ръце. Беше с гръб към него и се бореше отчаяно. Не грешеше за нейната самоличност, защото виждаше бретона и маслиненозеления й шлифер от „Бърбъри“. Мъж, който също беше с гръб към него, държеше главата й и я тикаше яростно навътре, после блъсна вратата да се затвори зад нея.

Проктър вдигна пистолета и стреля, но мъжът прескочи предния капак на колата и се хвърли на шофьорското място, а куршумът го пропусна. Вторият куршум отскочи от бронираното стъкло, докато колата ускоряваше с пушещи гуми и се стрелна по „Ривърсайд Драйв“. През затъмненото задно стъкло се виждаше фигурата на Констънс, която продължаваше яростно да се бори. Колата се понесе с рев по булеварда далеч от Проктър.

В мига преди нападателят да скочи в колата, се беше обърнал към Проктър и очите им се срещнаха. Чертите на мъжа не можеха да се сбъркат: странните му двуцветни очи, бледото изваяно лице, добре подстриганата брада и пълният със студена жестокост поглед… Това беше Диоген, братът на Пендъргаст и негов неумолим враг, когото всички те бяха сметнали за мъртъв – убит от Констънс преди повече от три години.

Сега се беше появил отново. И държеше Констънс.

Изражението в очите на Диоген – яростта, тъмният и перверзен отблясък на триумф, бяха толкова страховити, че за миг дори стоик като Проктър изгуби кураж. Парализата му обаче продължи само милисекунда. Треперещ от ужас и серума на истината, той се втурна по автомобилната алея след колата и прескочи от раз подрязания жив плет в края на парцела.

2.

В своята младост Проктър беше изключителен бегач – по време на индивидуалното си обучение във Форт Бенинг бе поставил рекорд по издръжливост, който още не беше подобрен. Беше успял да запази върховата си форма през годините и се впусна да преследва линкълна с най-високата си скорост. Сега колата беше спряла на червен светофар на пряка и половина пред него. Проктър взе разстоянието за по-малко от петнайсет секунди. Но в този момент светофарът светна зелено и колата се стрелна напред със свирещи гуми.

Проктър стъпи на асфалта, прицели се в задните гуми на автомобила и стреля два пъти: първо по лявата, после по дясната. Куршумите попаднаха в целта – каучукът на двете гуми потрепери от ударите. Но още докато гледаше, те се надуха отново с взривно съскане. Самонадуващи се. Линкълнът с Диоген зад волана заобиколи с газ колата пред него и ускори нагоре по „Ривърсайд“, като криволичеше из трафика.

Проктър се обърна и се втурна обратно към замъка. Пъхна пистолета обратно под колана и извади мобилния телефон. Имаше само ограничена представа за контактите на Пендъргаст във ФБР и другите федерални служби. Между другото, ако сега се обадеше във ФБР, само щеше да забави нещата. Това беше работа на местната полиция. Набра 911.

— 911 слуша – отговори хладнокръвен женски глас.

Когато стигна до замъка, Проктър профуча през вратата и претича през общите помещения към задната част на сградата. За безопасност телефонът му беше свързан с фалшиво име и адрес и той знаеше, че тази информация вече се е появила на екрана на диспечера.

— Обажда се Кенет Ломакс – каза Проктър, използвайки псевдонима, докато отваряше фалшив панел в ламперията в задната част на коридора и измъкна комплекта за оцеляване, който беше приготвил точно за такъв извънреден случай.

— Току-що станах свидетел на отвличане.

— Моля, адреса.

Проктър съобщи адреса, докато прибираше пистолета в чантата, и пъхна в нея още няколко резервни пълнителя.

— Черен „Навигейтър“ със затъмнени стъкла пое на север по „Ривърсайд“. – Продиктува й регистрационния номер, след това грабна чантата и хукна през кухнята към гаража, където беше подслонен Пендъргастовия „Ролс-Ройс Силвър Рейт“, модел 1958 година.

— Господине, моля не затваряйте, изпращам екип за прихващане.

Проктър запали двигателя, излезе от автомобилната алея и зави надясно по „Ривърсайд Драйв“. Остави трийсет милиметра каучук по асфалта, докато ускоряваше, и мина на червено първо на един, а след това на втори светофар. Движението не беше оживено и можеше да вижда на около осемстотин метра пред себе си. Напрягайки се в облачния ден, се взираше за линкълна и реши, че го е видял само на около десетина преки пред себе си.

Ускори още и започна да си пробива път между такситата, след това още веднъж мина на червено под съпровода на яростни клаксони. Знаеше, че тъй като става дума за възможно отвличане, диспечерът ще съобщи на детективския отдел, преди да повика униформените екипи. Освен това щеше да поиска още информация от него, затова, без да го изключва, хвърли телефона на пътническата седалка. След това включи полицейската радиостанция, монтирана под арматурното табло.

Даде още газ и преките започнаха да прелитат размазани край прозореца. Вече не виждаше линкълна пред себе си дори на правата отсечка точно преди „Уошингтън Хайтс“. Най-логичният му маршрут за бягство би бил по магистралата „Уест Сайд“. Обаче по тази отсечка на Северен Ривърсайд Драйв нямаше изходи към нея. Започна да чува сирени – полицията беше реагирала бързо.

Неочаквано видя в огледалото си за задно виждане как линкълнът изхвръква от 147-а улица на „Ривърсайд Драйв“ и поема на юг. Осъзна, че Диоген е влязъл в насрещното движение на еднопосочната улица и там е обърнал.

Със стиснати устни Проктър огледа движението около себе си, после рязко завъртя волана наляво. В същия момент използва ръчната спирачка, за да блокира задните колела и завъртя колата почти на място. Отново се понесе буря от яростни клаксони и свирещи гуми на заобикалящите го коли. Той изчака до края, освободи ръчната спирачка, когато автомобилът се завъртя на 180 градуса, и натисна газта. Огромната кола подскочи напред. В далечината вече успя да види проблясващите сигнални лампи на полицията, съпровождащи воя на сирените.

Видя как линкълнът на пет преки пред него рязко завива по Западна 145-а улица. В това нямаше смисъл: Западна 145-а улица бързо ставаше задънена в паркинга на щатския Ривърбанк Парк – по ирония на съдбата зеленото пространство беше изградено върху терена на някогашната пречиствателна станция за отпадни води, притисната между река Хъдсън и магистралата „Уест Сайд“. Да не би Диоген да има моторница, която да го чака в реката?

Отне му половин минута да промуши ролс-ройса през трафика и да вземе острия завой в Западна 145-а улица. Но беше жизненоважно да разбере какви са намеренията на Диоген, преди да предприеме каквото и да било. Наби спирачки и рязко спря колата, извади малкия мощен бинокъл от чантата и огледа околността: първо пътя, после паркинга и страничните алеи. Нямаше и следа от черен „Навигейтър“. Къде, по дяволите, беше изчезнал?

Проктър остави бинокъла. Докато го правеше, с периферното си зрение долови някакво движение в храсталака отдясно. Тук скатът правеше остър завой и се спускаше надолу към лентата на магистралата „Уест Сайд“, която се простираше от север на юг. Листата и клонките имаха вид на прясно скършени. Във въздуха се носеше тънък, вече разсейващ се облак прах, а в почвата личаха пресни следи от автомобилни гуми.

Проктър отново вдигна бинокъла. Там в далечината видя линкълна, който се движеше с висока скорост по магистралата. Изруга на глас. Тези няколко маневри бяха осигурили на Диоген поне осемстотин метра преднина.

Даде отново газ, изкара ролса от улицата, измина опасния, неравен път надолу по насипа и оттам изскочи на магистралата, където грубо се вмъкна в колоната приближаващи коли. След това грабна мобилния телефон от пътническата седалка.

— Обажда се Кенет Ломакс. Колата на заподозрения сега се движи на север по магистралата „Уест Сайд“ и се приближава към моста „Джордж Уошингтън“.

— Господине – попита диспечерката, – откъде знаете?

— Защото го преследвам.

— Господине, не го преследвайте сам. Оставете на полицията да се справи със случая.

Проктър рядко повишаваше тон, но сега си изпусна нервите.

— Тогава накарайте копелето да усети жегата, и то колкото може по-бързо! – Той захвърли телефона обратно на седалката, без да обръща повече внимание на диспечерката.

Понесе се с висока скорост по магистралата „Уест Сайд“, която заобикаляше зелената площ покрай река Хъдсън и се изкачваше и спускаше, следвайки контурите на терена. Вдигна с ролса повече от сто и осемдесет в час, но знаеше, че Диоген прави същото. Пред него се извиваше дългата и стройна арка на междущатската магистрала 95, чийто надлез прехвърляше моста „Джордж Вашингтон“. Вече не виждаше линкълна. Може би Диоген бе завил по спиралата, извеждаща от магистралата, за да поеме към Ню Джърси, Лонг Айлънд или Кънектикът? Или беше останал на магистралата по късия участък преди Манхатън и след това бе завил на север към Уестчестър?

Проктър отново изруга. Той завъртя бутона през полицейските честоти, чу отговорите на униформените екипи да внимават за черен „Линкълн Навигейтър“ със затъмнени стъкла, който се движи в северна посока по магистрала „Уест Сайд“. Всичко това беше хубаво, като изключим факта, че по един или друг начин в този момент линкълнът вече не беше на магистралата. Преследването свърши.

3.

Обаче не беше.

В последния миг, следвайки своето предчувствие, Проктър зави към изхода за моста. Наложи се да пресече три ленти, пълни с коли, едва успявайки да задържи тежкия ролс-ройс на пътя, докато взимаше острия, ограден с бетонни стени завой на изхода. Избра по-ниското равнище на моста заради по-малкото камиони там, което значеше по-голяма възможност за маневриране и скорост. Прекъсваните от пукот гласове на полицаи по радиостанцията, съобщаваха за своя неуспех. От телефона на седалката до него долетя гласът на диспечерката от 911. Проктър знаеше, че щом веднъж ченгетата откъснат вниманието си от провалилото се преследване, интересът им ще се насочи към него. Нямаше време за нежелани въпроси или дори по-лошо – задържане. Затова се протегна, взе телефона, свали прозореца и го изхвърли навън. В чантата за извънредни случаи имаше още предплатени телефони за еднократно използване.

Когато стигна на другата страна на моста и Ню Джърси, намали на седемдесет преди будките за пътна такса в източна посока. Не искаше да го спрат за превишена скорост в този критичен момент. Справи се с плетеницата разклоняващи се магистрали и зави към междущатската магистрала 80 в западна посока. Петнайсет минути по-късно се отклони по изход № 65 от магистралата и се насочи към летище „Титърбъро“.

Проктър беше заключил, че за Диоген съществуват само две осъществими възможности за бягство: да се скрие на предварително подготвено безопасно място наблизо или да отведе Констънс някъде далеч с частен транспорт. Ако Диоген се беше скрил, вече беше твърде късно да направи нещо. Но ако беше планирал да я отведе далеч, не можеше да рискува да остане в линкълна. Щеше да е невъзможно да качи отвлечена жена на пътнически самолет или на някакъв друг вид обществен транспорт. А регистрационният му номер вече беше известен на полицията. Единственото място, останало като местоназначение, беше „Титърбъро“: най-близкото летище, което можеше да обслужва частни самолети с голям обсег.

Проктър зави по Индъстриъл Авеню и спря ролса до бордюра на тротоара пред най-близкия вход за летището. Огледа редицата най-близки постройки: кулата на летището, противопожарната станция, хангарите на различните фирми, обслужващи полетите. Нямаше следа от линкълна, но това не означаваше нищо: вече можеше да го е изоставил във, или зад някой от шестте хангара. Отвори шофьорската врата, слезе и бързо огледа пистите за рулиращи самолети – нямаше такива. След това вдигна очи към небето. Един реактивен самолет набираше височина и Проктър видя как прибира колесниците си. Обаче въздушното пространство над района, където граничеха три щата[2], беше пълно със самолети, затова не можеше да е сигурен, че Диоген е точно в този.

Във всеки случай поне засега.

Качи се обратно в ролса, измъкна автомобилния лаптоп, влезе в интернет и извади плана на „Титърбъро“. След това влезе в страницата на „Еърнав“[3] за обща информация за летището: географска ширина и дължина, статистически данни за работата му, размери на пистите. Двете писти на „Титърбъро“ бяха дълги общо над две хиляди метра, което им позволяваше да обслужват самолети с почти всички размери. Забеляза, че летището обработва около 450 самолета дневно, от които 60 процента са пътнически. Сега тръгна надолу по страницата, докато не стигна до информацията за фирмите, обслужващи полетите: данни за наземното обслужване, услугите за поддръжката на авиониката[4], чартирането на самолети. Той запамети цялата тази информация.

Включи на първа и влезе с колата в същинското летище, подкара покрай редицата сгради, докато не стигна тази, която се издигаше до самата писта № 1. Сградата беше хангар, напомнящ на пещера, на който висеше табела „Летателна школа Северен Джърси“. След като грабна чантата си за извънредни положения, Проктър изскочи от колата и хукна към хангара. Хвърли бърз поглед вътре и изтича до самата писта. Летателната школа притежаваше половин дузина скапани „Чесна 152“, паркирани направо пред хангара. Забеляза, че в най-близкия самолет седят двама души. Очевидно пилот и курсант, които преглеждат летателния план за предстоящия урок.

Проктър втренчи тревожен поглед в тях и хукна към самолета, ръкомахайки, за да отворят прозорците. Двамата в кабината насочиха погледи към него. От израженията им веднага ставаше ясно кой е пилотът и кой – курсантът.

— Бихте ли ми помогнали? – извика Проктър с висок и недоволен глас. – Да сте виждали преди малко мъж и жена да се качват тук на самолет?

Двамата мъже в чесната се спогледаха.

— Жената е млада, на двайсет и няколко, с черна коса. Мъжът е висок, с подстригана брада, на едната буза има белег.

— Господине – отговори пилотът, – не бива да сте тук без разрешение.

Проктър насочи вниманието си към ученика – възрастен тип, който очевидно беше развълнуван от това, че седи в самолет.

— Това е моят началник – каза Проктър, задъхвайки се, и размаха чантата. – Забрави я, но не мога да се свържа с него по мобилния. Много е важно, защото се нуждае от информацията в документите вътре.

— Да, видях ги – отговори курсантът. – Качиха се на самолета преди може би пет минути. Чакаше ги тук на пистата. Жената не изглеждаше добре. През цялото време залиташе.

— Какъв беше самолетът? – попита Проктър.

Пилотът се смръщи.

— Сър, не можем да даваме…

Обаче курсантът, очевидно въодушевен, го изпревари.

— Двумоторен самолет. Беше „Лиърджет“. Не мога да кажа кой модел.

— Да, точно така – кимна Проктър. – „Лиърджет“. Това със сигурност е той. Много благодаря. Ще се опитам да намеря начин да се свържа с него. – Пилотът отново отвори уста да каже нещо, но преди да успее, Проктър се обърна и хукна обратно покрай хангара на летателната школа.

Отново в ролса, отвори страницата на „Флайт Ауеър“ и в секцията за кацащи нареди търсенето на КТЕБ – кода на Международната организация за граждански полети за „Титърбъро“. Това извика на екрана карта на района, където граничеха трите щата. В нейния център лежеше „Титърбъро“, а над него имаше призрачни бели форми на малки самолети, летящи в различни посоки.

Под картата се появиха две колонки: „Пристигащи“ и „Заминаващи“.

Проктър бързо прегледа колонката на заминаващите. Съдържаше няколко реда данни, подредени в обратен хронологичен ред. Всеки ред представляваше самолет, отлетял от „Титърбъро“ през последните няколко часа, със съответните данни за опашния номер, модела, местоназначението, времето на излитане и приблизителния час на пристигане.

В момента беше 12:45. От информацията на екрана Проктър научи, че от „Титърбъро“ са излетели самолети в 12:41, 12:32 и 12:29. Значи само един беше напуснал летището през последните пет минути.

Той провери модела на машината, излетяла в 12:41 – беше посочен като ЛДж45. „Лиърджет 45“. Летеше за КОМА. Бърза проверка идентифицира абревиатурата като кода на Международната организация за гражданска авиация за летище „Епли“ в Омаха, Небраска.

Интернет страницата посочваше опашния номер като LN303P. Проктър кликна върху него и на екрана се отвори нов прозорец: карта, на която беше изобразен курсът на полета от Ню Джърси до Небраска. Малкият символ на самолета имаше къса опашка, тръгваща от „Титърбъро“. Пунктираната линия пред него, която на две места правеше леки извивки в курса, преди да продължи на запад пред иконката на машината, изобразяваше планирания маршрут. Колонка от данни в единия край на екрана му съобщи, че самолетът ще се движи с крайцерска скорост от 450 възела, а в момента се издига на 1828 метра и таванът на полета му ще бъде 2743.

Проктър затвори прозореца с курса на полета. Сега знаеше две важни неща: Диоген и Констънс се бяха качили на този „Лиърджет“ и Диоген беше депозирал във Федералната авиационна администрация план на полет до Небраска. Правилата за всички полети изискваха депозирането на подобен план. Опитът да се излети без него щеше да предизвика незабавна и нежелана проверка.

Сега се зае да преглежда „Пристигащите“. Оказа се, че „Лиърджет“ с опашен номер LN303P е кацнал на Титърбъро само преди половин час. Значи не беше местен чартър – Диоген беше използвал чартърен самолет от друго летище, за да може да прикрие следите си.

Хитро. Но не достатъчно. Защото не се беше сетил или не е знаел, че трябва да блокира опашния номер от проследяване на граждански полети с помощта на „Флайт Ауеър“. В резултат Проктър знаеше точно къде отива.

Това знание обаче не беше от кой знае каква полза, защото с всяка изминала минута Диоген се отдалечаваше от него със стотици километри в час към Небраска.

4.

Според интернет страницата „Еърнав“, в която влезе по-рано, „Дебън-Еър Авиейшън Сървисис“ беше единствената компания за чартиране на самолети, която работеше на територията на „Титърбъро“. Проктър подкара покрай редицата сгради на обслужващите фирми и най-накрая забеляза логото на чартърната компания. Паркира близо до вратата с матирани непрозрачни стъкла. Изгаси двигателя, взе чантата и лаптопа и слезе от ролса.

Вътрешността на офиса беше подобна на останалите, които беше виждал: удобна, но крайно функционална. Повечето чартърни компании се управляваха от бивши пилоти от гражданската или военната авиация. Имаше три бюра, но само едното беше заето. На стените бяха закачени рамкирани плакати на самолети. Отворената врата в дъното на офиса водеше вероятно към чакалнята.

Проктър огледа мъжа зад бюрото. Беше на около петдесет, с късо подстригана прошарена коса, мускулест. На табелката с името му на плота пишеше Боумън. Той гледаше към Проктър, очевидно претегляйки го като възможен клиент.

Проктър оцени ситуацията. Онова, което щеше да поиска, беше необичайно и обикновено щеше да отнеме време – повече, отколкото имаше – за да се уреди. Той бързо, но методично прецени своите възможности, обмисляйки всяко решение и разклоненията му до логическия им завършек. След това седна на празния стол пред бюрото, остави лаптопа на пода, а чантата за извънредни случаи задържа на коленете си, обгръщайки я защитно с ръце.

— Имам нужда от самолет на мига.

Мъжът примигна в отговор.

— На мига? – повтори той.

Проктър кимна.

— За какво е това бързане? – попита мъжът. По лицето му се изписа подозрение и безмълвен въпрос: нелегален?

— Нищо подобно – отрече Проктър. Вече беше решил, че известна доза честност ще доведе до положителен резултат. – Операция по преследване.

Мъжът веднага се опери.

— Рейнджъри? – попита той като един военен друг.

— Не, специални части. – Проктър направи неопределен жест с ръката си.

Погледна към рамката на стената зад него.

— Десантни части?

Боумън кимна. Подозрението му се беше разсеяло донякъде.

— Защо не се обърнете към полицията?

— Това е отвличане. Всяка връзка с полицията може да доведе до смъртта на заложника. Насилникът е интелигентен и крайно опасен. Освен това става дума за деликатен личен въпрос и времето е от голямо значение. Зная опашния номер и местоназначението на самолета. Трябва да стигна до мястото, преди обектът да изчезне.

Боумън кимна бавно.

— Местоназначението?

— „Епли“ в Омаха.

— Омаха – повтори мъжът. – Става дума за много гориво, човече. Колко дълъг ще е престоят?

— Няма да има престой. Само отиване до мястото.

— Въпреки това ще се наложи да платите връщането.

— Разбрано.

— Брой на пътниците?

— Един и той е пред вас.

Пауза.

— Нали разбирате, че подобно чартиране в последния момент, като се имат предвид формалностите, които трябва да се уредят експресно, ще доведе до значително оскъпяване.

— Няма значение.

Мъжът, изглежда, започна да обмисля чутото. След това се обърна към компютъра на бюрото и затрака по клавиатурата. Проктър се възползва от паузата и провери на своя лаптоп какво става със самолета на Диоген. Иконката на LN303P все още сочеше на запад. Летеше на 3600 метра височина и наближаваше крайцерската си скорост.

— Късметлия сте – обади се Боумън. – Имаме самолет на разположение, един „Пилатус PC-12“. Разполагаме и с лицензиран пилот тук на място. В момента излезе да обядва. – Мъжът придърпа сметачната машинка. – С горивото, такса рампа, такса кацане и излитане, дневните, един празен курс и петнайсет процента, ъъъ, експресна такса… Това прави хиляда и двеста за…

— Това не върши работа.

Мъжът го изгледа.

— Защо?

— Защото това е едномоторен витлов самолет, а на мен ми трябва реактивен.

— Реактивен?

— Преследвам „Лиърджет 45“. Трябва ми нещо бързо колкото него или дори по-бързо.

За миг по лицето на мъжа отново се изписа подозрение. Той отново впери поглед в екрана на компютъра.

— Разполагаме с един самолет. „Гълфстрийм IV“. Обаче няма да може скоро да тръгне.

— Защо?

— Казах, че имам пилот подръка, но не съм казал, че разполагам с двама. Човек не може сам да пилотира подобен самолет. – Пак затрака по клавиатурата. – Имам човек на повикване. Мога да го извикам утре сутринта. Ако, разбира се, допълнителните разходи за гълфстрийма няма да бъдат проблем…

— Това е неприемливо.

Мъжът рязко замълча и се вторачи в него.

— Трябва да излетя веднага – продължи Проктър с равен глас.

— А аз ви казах, че не мога да имам втори пилот до утре сутринта.

Проктър отново се зае да преценява своите възможности. Обикновено насилието беше първият му избор. При тези обстоятелства обаче не беше добър изход: имаше прекадено много неизвестни, твърде много охрана вътре и около района на летището. Освен това, ако искаше да успее, се нуждаеше от доброволно сътрудничество.

— Каква би била нормалната цена за пътуване с гълфстрийма до Омаха и обратно?

Мъжът отново се зае със сметачната машинка.

— Три хиляди и осемстотин на час.

— Така. Предполагам, че за около три часа полет в едната посока, говорим за цена около двайсет и пет хиляди долара, нали?

— Струва ми се, че е толкова… – започна мъжът, но замълча, когато Проктър бръкна в чантата и извади няколко пачки стодоларови банкноти.

— Това са трийсет хиляди. Да тръгваме.

Мъжът се вторачи в спретнатите пачки.

— Току-що ви казах, че…

— Вие нали сте лицензиран пилот? – попита Проктър и посочи с брадичка друга рамка на стената.

— Да, но…

Без да каже нещо, Проктър бръкна отново в чантата и извади още пет хиляди долара, които добави към купчинката. Погрижи се да остави чантата отворена, където лежаха още много пачки стодоларови банкноти – общо почти половин милион долара — заедно с два пистолета „Глок 22“.

Мъжът местеше очи от парите на масата към чантата и обратно. Накрая вдигна телефонната слушалка и набра номер.

— Рей? Имаме спешен чартър. Да, веднага. Омаха. Не, само в едната посока. Аз ще ти бъда втори пилот. Връщай се веднага. – Той се заслуша в гласа от другата страна на линията за около минута. – Мамка му, кажи й да чака до утре!

По време на разговора Проктър отново се беше възползвал от възможността да провери полета на Диоген във „Флайт Ауеър“. За своя изненада и уплаха видя, че само минути преди това самолетът се беше отклонил от заявения си маршрут и в момента летеше по курс нула четири нула. Хвърли поглед на страничния прозорец с полетната информация и видя, че местоназначението му вече не е КОМА, a CYQX. Потърси значението на този код и откри, че става дума за Международното летище „Гендър“ в Нюфаундленд.

Значи Диоген не само се беше погрижил да наеме чартър от друго летище за бягството си от „Титърбъро“, а изглежда по време на полета е отправил искане до Федералната авиационна администрация за нов летателен план и е отклонил самолета от Омаха в „Гендър“. За да се подсигури срещу преследване.

Докато Проктър гледаше в лаптопа си, Боумън проведе няколко телефонни разговора.

— Добре – каза най-накрая и се зае да събира пачките. – Пилотът ми идва насам и в момента зареждаме машината. Ще депозирам план на полета в Службата за планиране на полети и информация за времето и можем веднага да…

— Има промяна в местоназначението – прекъсна го Проктър. – Вече не е Омаха, а „Гендър“ в Нюфаундленд.

— Нюфаундленд? – Боумън се смръщи. – Минутка, вече става дума за международен полет и…

— Няма значение. Разстоянието е по-малко и ще платя колкото е нужно. – Проктър извади още пет хиляди от чантата, размаха ги за миг, после ги прибра отново. – Направете каквото трябва и да се махаме от тук, мамка му!

Тази неочаквана ругатня, поднесена от Проктър с обичайния му равен тон, изглежда оказа нужното въздействие. Боумън издиша, после кимна бавно.

— Дайте ми минутка за нужната подготовка – каза той със странен тон, който звучеше едновременно весело и обезкуражено. – След десет минути ще сме прибрали колесниците.

5.

Полетният план от „Титърбъро“ до „Гендър“ покриваше хиляда и сто мили полет без прекъсване над нос Ан, Масачузетс, Нова Скотия и Нюфаундленд. Полетът се очакваше да продължи час и петдесет и една минути, включително времето за рулиране, излитане и намаляването на скоростта при спускане за кацане. Едва час и трийсет минути след началото на полета Проктър успя да говори с контролната кула на летище „Гендър“.

Той се бе уверил, че „Гендър“ наистина е крайната цел на Диоген. Нямаше повече отклонения и сега самолетът му наближаваше местоназначението си. Макар Диоген първоначално да беше взел преднина заради лъжливия си ход към Омаха, сега не беше на повече от половин час пред Проктър, защото самолетите бяха равни по скорост. Но пилотите на гълфстрийма, Боумън и мъж на име Рей Крисп, се оказаха педанти, каквито бяха повечето професионални пилоти, както Проктър знаеше, и упорито му отказваха да използва тяхната радиостанция, независимо колко пари предлагаше.

Най-накрая, когато самолетът започна да следва траекторията си на спускане, Боумън вдигна радиостанцията, след като ги бяха прехвърлили на кулата на „Гендър“.

— „Гендър“, тук Ноември, Три деветки, Седем, Браво на четири хиляди и петстотин метра височина, с информация Джулия[5], насочващ се за кацане.

Чу се пукане от статичното електричество и от високоговорителя се разнесе глас:

— Ноември, Три деветки, Седем, Браво, четири хиляди и петстотин, насочи се право към писта три. Наземна връзка точка девет.

— Готов за кацане на писта три, Три деветки, Седем, Браво – отговори Боумън и понечи да остави микрофона на място. Докато го правеше, ръката на Проктър се стрелна, сграбчи го и отстъпи назад от пристегнатите с колани пилоти, преди натисне комутатора.

— Кулата на „Гендър“ – каза той. – Един ЛДж45, повтарям „Лиърджет 45“ с опашен номер LN303P в момента каца на трета писта. Задръжте самолета на пътеката за рулиране.

Настъпи мълчание, преди да се чуе отново пукот.

— Тук кулата на „Гендър“ – се чу същият глас. – Повторете.

— Задръжте „Лиърджет 45“ с опашен номер LN303P – каза Проктър. – Не позволявайте на пътниците да слязат от самолета. На борда има заложник.

Боумън и Крисп бяха започнали да се освобождават от коланите си.

— Кой говори? – попита диспечерът. – Това не е полицейската честота.

— Повтарям: на борда има заложник. Съобщете на властите.

— Подобни искания трябва да се отправят чрез полицейските канали. Разбра ли, Три деветки, Седем, Браво?

Боумън вече се беше изправил и обърнал с мрачно лице към Проктър. Безмълвно протегна ръка за микрофона.

Проктър тъкмо се готвеше отново да заговори в него, но осъзна, че опитът му се е провалил. Беше се блъснал в стената на канадската бюрокрация – нещо, което трябваше да очаква.

— Дай ми микрофона – поиска Боумън.

Докато говореше, радиостанцията отново изпука.

— Три деветки, Седем, Браво, разбра ли?

— Единственото, което ще постигнеш, е да задържат този самолет, а не онзи, който преследваш. И ще задържат всички ни за разпит.

Проктър се поколеба. Очите му се стрелнаха към чантата за извънредни положения, закачена на една от пътническите седалки.

— Какво ще направиш? Ще ни застреляш? – попита пилотът. – Това няма да ти помогне по никакъв начин – само ще се разбием. А сега ми дай микрофона.

Проктър му го подаде безмълвно.

Боумън бързо го вдигна до устата си.

— Говори Три деветки, Седем, Браво. Забравете последното. Един пътник се промъкна в кокпита.

Гласът от кулата на „Гендър“ отговори:

— Разбрано. Имате ли нужда от помощ след кацането?

Боумън гледаше Проктър, докато отговаряше.

— Не. Пътникът просто е малко почерпен. Беше изведен, а кокпитът обезопасен.

Боумън не отместваше очи от Проктър, докато оставяше микрофона на мястото.

— Човече, трябва да благодариш на четирийсетте си хиляди долара – каза той. – Иначе за подобен номер щяхме да те предадем на ченгетата.

Проктър отвърна на погледа му. Най-накрая се обърна и се върна на мястото си.

Беше направил всичко възможно, а този последен опит се оказа грешка. Преценката му беше погрешна. Не беше нито ченге, нито федерален агент. Не можеше да принуди властите да действат, особено в чужда страна. Осъзна, че опитът беше глупав. Трябваше да се справи с Диоген сам, когато се озоват отново на твърда земя.

Беше способен да го направи. „Гендър“ беше най-източното голямо летище на северноамериканския континент, разположено на границата на Атлантическия океан. Сега въпросът беше: Нюфаундленд ли е крайната цел на Диоген? Или само точка по пътя към друго място? По много причини Проктър беше склонен да приеме първото. Мястото беше съвършено – в средата на нищото, заобиколено от огромна и пуста територия: идеален район да се скриеш. Ограниченият обсег на лиърджета би направил трансатлантическия полет опасно начинание – на границите на възможното.

Щом кацнат, Проктър щеше да направи онова, което можеше най-добре: да преследва своята плячка. Вероятно щеше да отнеме известно време. Обаче сега Диоген нямаше къде да бяга. Нямаше да има възможност за нови приготовления, защото Проктър щеше да го преследва твърде упорито за подобен разкош. Скривалището му беше обременено от опасен и несклонен към сътрудничество заложник. Не, преследването нямаше да продължи дълго. Единственият въпрос беше как ще изиграе картите си.

Разбира се, Проктър нямаше конкретни доказателства, че Диоген и Констънс са на този самолет: само очевидеца от летателната школа в „Титърбъро“. Но липсата на възможни маршрути за бягство, чартираният от друго летище самолет, рязката смяна на посоката по време на полета – всичко това приличаше на Диоген. Предчувствието на Проктър беше такова. Освен това беше и единствената следа, с която разполагаше.

Тези мисли се рееха из главата му, докато самолетът се спускаше към трета писта на летище „Гендър“. През илюминатора гледаше как сиво-зелената разпиляна навсякъде растителност отстъпва място на широка асфалтова ивица. Чу се свирене на гуми, когато колесниците докоснаха земята, и ревът на двигателите, които преминаха в режим обратна тяга. Докато рулираха надолу по пистата, Проктър се лепна за илюминатора, оглеждайки самолетите, които се движеха по пътеките за рулиране или бяха спрели пред различните ръкави, докато търсеше лиърджета. От него обаче нямаше и следа.

Но все пак Проктър видя нещо. Точно срещу пресичащите се асфалтови пътеки с пистата, на която неговият самолет в момента намаляваше скоростта си, в далечината две фигури излязоха от хангара и поеха към паркиран самолет: според външния му вид един „Бомбардиър Чалънджър“. Самолет, който се лекота би могъл да преодолее трансокеанските разстояния. Самолет, който с чартирания от него не би могъл резултатно да преследва. Първата фигура беше на млада жена в маслиненозелен шлифер с черна коса и наведена глава. Констънс. Веднага след нея с една ръка на рамото й и другата на кръста й крачеше мъж. Мъжът се обърна, за да хвърли поглед наляво и надясно… дори от това разстояние Проктър можеше да различи високата, слаба фигура, спретнато подстриганата брада и рижата коса на Диоген.

Констънс вървеше странно, без желание. Проктър осъзна: Диоген беше извил ръцете й на гърба и я тласкаше напред. Без съмнение беше притиснал пистолет в гърба й.

Усети прилив на адреналин, обърна се, но самолетът му още рулираше. Щяха да минат минути, докато успее да слезе дори аварийно.

Отново се обърна към илюминатора. Сега двете фигури се изкачваха по стълбата към кабината на самолета. В мига преди да потъне в кабината, Констънс се замята. Диоген, бърз като змия, бръкна в джоба си, извади платнена торба и я нахлузи на главата й… в този момент вратата се затвори зад тях и те изчезнаха от погледа му.

Когато неговият самолет най-сетне спря, бомбардиърът вече беше във въздуха.

6.

По време на полета от „Титърбъро“ Проктър използва част от времето за проучване на летището и град Гендър. През 40-те години на XX век летище „Гендър“ е било важен пункт за презареждане на самолети, отправящи се за Британските острови и отвъд тях. Днес обаче модерните самолети с много по-голям обсег на действие бяха направили тази роля отживелица. Сега „Гендър“ беше използвано по-често за аварийни кацания: трансатлантически полети, които имаха медицински или механични проблеми. На 11.IX.2001, когато въздушното пространство беше затворено заради атаките срещу кулите близнаци, „Гендър“ за кратко игра важна роля в операцията „Жълта панделка“, приемайки през този ден повече от триста пренасочени полета. Като изключим това, летището беше относително сънливо място, откъдето често излитаха военни и товарни самолети за Исландия. Близкият град беше богат, студен и потискащ: брулен от вятъра, без зеленина, с увиснало над него сиво небе, което плюеше сняг.

Докато Проктър обмисляше какво да прави сега, си позволи да рискува едно предположение за нещо друго в Гендър. Заради сравнителната му отдалеченост и близост до международните дестинации тук сигурно се въртяха определен тип пилоти: уволнени от военновъздушните сили, бивши цивилни летци и приходящи, които срещу добро заплащане може би биха били готови да извършат необичайни и дори съмнителни услуги.

Проктър седеше на маса в бара „Кросуиндс“ – едно от разнебитените заведения, облепили всичко около терминалите, пистите и хангарите на обслужващите фирми на „Гендър“. Вътре беше празно, като изключим него и бармана. Погледна часовника си: беше почти три и половина следобед. Диоген беше излетял преди малко повече от трийсет минути. Той се опита да потисне тази мисъл, докато отпиваше глътка от своя „Хайнекен“. Последният половин час беше прекарал в обикаляне на летището и околностите му, дискретно търсейки подобен пилот, и го бяха насочили към този бар.

Диоген отново беше на крачка, а може би – две, пред него. Беше предположил, че ще бъде проследен до Гендър, затова се беше погрижил да го чака друг самолет, готов да излети веднага след неговото кацане – този път за презокеански полет. Неговият пропуск да блокира опашния номер от сайтовете, които проследяваха полетите на гражданската авиация, в края на краищата не се оказа такъв – просто беше толкова уверен, че ще се измъкне от преследването, че не си бе направил труда. Може би дори се наслаждаваше на гонитбата: за Диоген беше типично да предпочете сложната игра пред нещо по-малко рисковано и просто. Защо го беше оставил жив? Най-простото би било да му бие смъртоносна доза натриев пентотал, но, помисли си Проктър, това щеше да го лиши от голяма доза забавление. Със сигурност Диоген вече знаеше, че е преследван, може би заради неговото глупаво – вече го осъзнаваше – свързване по радиото с кулата на „Гендър“. Действията му след отвличането на Констънс бяха пълен провал – може би дори най-голямата издънка в живота му. Сега обаче трябваше да остави това настрана и да се стегне, да потисне чувствата и гнева, които замъгляваха неговата преценка, и да продължи напред с хладнокръвна пресметливост.

С помощта на лаптопа установи, че бомбардиърът е подал летателен план с местоназначение летище „Шанън“ в Ирландия. Като се вземе предвид факта, че самолетът сега беше далеч навътре над Атлантика и не се бе отклонил от първоначалния летателен план, Проктър имаше основание да вярва, че „Шанън“ наистина е неговата крайна цел. Двамата му пилоти от „Дебън-Еър Авиейшън Сървисис“ нямаше да го возят по-нататък, което не беше изненада, защото самолетът им нямаше толкова голям обсег. На практика го бяха изхвърлили, като заплашиха да вдигнат по тревога властите, ако не им плати и веднага не се махне от самолета.

Проктър се нуждаеше от различен вид пилот, ако искаше да хване Диоген – човек с по-свободно тълкуване на правилата и законите. Бяха му казали името на точно такъв пилот, когото очакваше да дойде тук всеки момент.

Образът на Констънс, чийто тил се мяташе насам-натам, докато й нахлузваха торбата на главата, се появи пред вътрешния му поглед. Той отпи още една глътка от бирата и прогони спомена.

В този миг вратата на бара се отвори и прага прекрачи един мъж. Беше сравнително нисък – метър шейсет и седем-осем, но се държеше със самоувереността на човек, спечелил доста кръчмарски сбивания. Беше в началото на четирийсетте с голям помпадур[6] от лъскава черна коса. Носеше кожено пилотско яке, изтъркано и изподрано от годините служба. Тънък белег се беше проточил от края на лявото му око до широкия му бакенбард. След като се настани на столчето пред бара, размениха поздрави с бармана.

Проктър го огледа внимателно. Да, това беше мъжът, за когото му бяха говорили.

Взе бирата, лаптопа и чантата и отиде да седне до него. Пред пилота имаше чаша скоч с лед. Проктър остави двайсетачка на бара.

— Това е на моята сметка – обърна се той към бармана.

Когато той кимна и отиде да развали банкнотата, мъжът с коженото яке го погледна преценяващо.

— Благодаря ти, друже – каза той с английски работнически акцент.

— Роджър Шейпли? – попита Проктър, допивайки бирата си.

— Точно така. А ти си?

— Казвам се Проктър. – Барманът се върна с рестото и Проктър му посочи празната бирена бутилка. – Чух, че можете да закарате човек на разни места.

Преценяващият поглед стана по-съсредоточен.

— Зависи.

— От какво?

— От това кого карам и къде отива.

— Ще закараш мен. До Ирландия.

Мъжът на име Шейпли повдигна вежди.

— Ирландия?

Новата бира пристигна, Проктър отпи глътка и кимна.

— Ще ми се да можех да ти помогна, но самолетът ми е „Чесна Сайтейшън А/SP“. Не е оборудвана за прехвърляне на океана. – Шейпли се усмихна унило.

— Зная всичко за твоя самолет. Задвижва се от два „Прат & Уитни JT 15D“ турбовитлови двигателя. Модифицирал си стандартния модел с двама души екипаж така, че да може да се управлява само от един човек, да качва по-малко пътници и повече гориво. Гориво, достатъчно за почти четири хиляди мили.

Шейпли присви очи.

— Някой много се е раздрънкал.

Проктър сви рамене:

— Аз ще си мълча.

Настъпи тишина. Шейпли отпи от своя скоч. Очевидно размишляваше и се опитваше да прецени Проктър.

— Каква точно е работата?

— Преди минути един човек отлетя оттук за „Шанън“. У него има нещо, което искам. Трябва да го настигна.

— Искаш да го преследваш?

— Точно така.

— Шегуваш ли се? Ако става дума за наркотици, аз съм пас.

— Нищо подобно.

Шейпли обмисли чутото.

— За какъв самолет става дума?

— „Бомбардиър Чалънджър 300“.

Мъжът поклати глава.

— Това е кофти. При крайцерска скорост е петдесет мили по-бърз от моя „Сайтейшън“.

— Още една причина да тръгваме.

— Не мога да те закарам до „Шанън“. – Когато Проктър вдигна очи от бирата си, видя, че по лицето на пилота се разлива хитра усмивка, – а близо до него. Ако имаме попътен вятър. Ако е насрещен, няма да стигнем до ирландския бряг. Колко тежиш?

— Деветдесет килограма.

— Багаж?

Проктър посочи с пръст чантата и лаптопа.

— Не можеш да вземеш нищо друго. Ще имаме нужда от пълни резервоари за скок като нашия. – Шейпли се почеса по главата, докато явно правеше сметките си наум. След това се наведе напред и погледна през прозореца към вятърния чорап на летището, който се виждаше от местата им зад бара. – Май вятърът е в наша полза. Сега вече е само въпрос на пари.

— Не искам да споменаваш Ирландия в документите, ако случайно се окаже, че тя не е крайното местоназначение.

— За осем дни около света, а? Това не е само въпрос на пари, а на повече пари.

— Осем долара на миля. Цена за отиване и връщане, ако тръгнем на момента.

Шейпли замълча, обмисляйки.

— Ако си ченге, това е капан, нали знаеш? И няма да можеш нищо да ми лепнеш.

— Не съм ченге, а просто човек, който има нужда от превоз. И от пилот, който не задава въпроси.

Шейпли гаврътна уискито.

— Двайсет хилядарки сега и още десет, когато стигнем.

Проктър видя, че барманът е с гръб към тях. Отвори чантата, извади няколко пачки стодоларови банкноти и ги подаде на пилота.

— Това са трийсет хилки.

Пилотът бързо ги разлисти с пръст, после ги прибра в джобовете на якето.

— Вероятно, независимо дали имаш багаж или не, предпочиташ да не минаваш през митницата?

— Точно така.

Шейпли кимна. Потупа се по джобовете с парите и каза:

— Дай ми време да ги прибера някъде и да завъртя един-два телефона, за да задвижа нещата. След петнайсет минути ще се срещнем пред „Норт Гендър Авиейшън“. Хангар № 4.

След това стана, показа на Проктър вдигнат палец и излезе от празния бар.

7.

Шейпли не беше преувеличавал за теглото. Всичко, с изключение на двете пилотски седалки беше свалено, а пътническата кабина беше оборудвана с допълнителни резервоари за авиационен бензин. Летенето без такива подробности като изискванията на Федералната авиационна администрация щеше да бъде малко по-евтино, отколкото това на „Дебън-Еър“, но пък много по некомфортно.

Излетяха няколко минути след пет, като преди това Шейпли беше регистрирал полета по правилата за визуални полети като екскурзия за „разглеждане на забележителности“ до Туайлингейт, за да няма нужда от депозиране на летателен план. Щом се оказа извън зрителното поле на летището обаче, обърна самолета на изток и след петнайсет минути се озоваха над Атлантическия океан. Тук Шейпли се спусна ниско и продължи да лети само на десетина метра над вълните. Въпреки тревожната липса на височина, очевидно беше умел пилот и освен това явно нямаше особени скрупули за сегашната им цел, стига парите да са достатъчно. Проктър дори не можеше да предположи какъв необичаен бизнес го е принудил да направи подобни интересни промени в своята машина: малък, относително стар, един от ранните бизнес самолети с турбовитлов двигател, с тесен, неудобен кокпит. Докато се движеха на изток над океана, измъквайки се от обхвата на веригата местни радари, Шейпли увеличи височината на десет хиляди метра, за да „пести гориво“, обясни той, като добави забързано обяснение от половин дузина думи за атмосферното налягане. Небето стана индигово, после, когато слънцето залезе, почерня, докато летяха в сянката на въртящата се земя.

Проктър направи няколко изчисления наум. Самолетът им имаше крайцерска скорост от малко по-малко от 450 мили в час. Както беше казал Шейпли, този на Диоген вдигаше 500. Единственото, в което бяха равни, благодарение на модификациите на Шейпли, беше обсегът. Като се имаше предвид предимството на самолета му в скоростта, Диоген, прецени Проктър, щеше да кацне на летище „Шанън“ след седем часа полет. На тях щяха да съм им нужни осем и половина часа, за да стигнат до ирландското крайбрежие. Шейпли не беше обяснил защо не могат да кацнат на „Шанън“. Проктър предположи, че вероятно е свързано с почти нелегалния им полет и нуждата да избягнат митницата. Но това нямаше значение, защото предвид преднината си, Диоген щеше да пристигне най-малко два часа и половина преди тях.

Проктър използва своя лаптоп, за да провери отново полетния план на неговия „Бомбардиър“. След това затвори лаптопа и се разположи колкото можа по-удобно, затвори очи и с военна дисциплина се откъсна от келтската музика, която Шейпли дънеше по самолетната уредба. Опита се да мисли за бурния Атлантик, който се пенеше под тях. Полагаше усилия да не мисли как бе видял Констънс за последно: насилвана да влезе в чакащия самолет. Най-вече се опитваше да не мисли, какво й е приготвил Диоген, защото знаеше от опит, че каквото и да е, няма да е нещо хубаво.

Малко след седемнайсет часа местно време самолетът отново стигна до суша. Минути по-късно вече кацаха на „Конашир“ – частно летище на Аранските острови, чиято единствена писта беше достатъчно дълга, за да приеме чесната. Докато Проктър отново се зарови в лаптопа си, Шейпли слезе от самолета и отиде до самотната сграда на летището, подслоняваща самолетното обслужване. Там беше посрещнат от мъж, който очевидно беше сам на смяна. Двамата се прегърнаха и по оживения им разговор Проктър разбра, че Шейпли доста често прави този преход. Няколко минути по-късно пилотът се върна при самолета широко усмихнат.

— Братът на моя приятел има таксита тук на Инишмор – обясни той. – Ако хванеш ферибота от Росавийл, ще бъдеш на „Шанън“ след…

— Не отивам на „Шанън“ – прекъсна го Проктър. – Вече не.

Шейпли замълча.

Проктър посочи лаптопа.

— Бомбардиърът е заредил на „Шанън“ и е излетял отново.

— Закъде?

Проктър се поколеба за миг.

— Уж за Мавритания.

Шейпли се смръщи, вратата за пилотското място остана полуотворена.

— Мавритания? Боже мили, това е… къде? Западна Африка?

— Западна Централна Африка. Две хиляди и двеста мили.

Шейпли прокара пръсти през своя помпадур.

— И ти искаш да…? – Той повдигна гъстите си вежди.

— Да.

— Не знам. Тъпата Африка. Имах няколко ходения дотам и не бързам да ги повторя.

— Само ще заредим и ще излетим отново. Почти сигурен съм, че Мавритания е само място за презареждане.

Шейпли продължаваше да се мръщи.

— Кое летище?

— „Акджуджт“. Малко е, далеч от обичайните граждански въздушни коридори. Място, където не задават много въпроси. Виж, става дума за още пет, пет и половина часа летене. Повече или по-малко.

Когато Шейпли не каза нищо, Проктър бръкна в чантата си и извади още няколко пачки банкноти.

— Дадох ти трийсет хиляди за полета от „Гендър“. Ето още трийсет и пет хиляди. Това е повече от достатъчно за отклонението до Мавритания. Ще получиш и още, ако се наложи да продължа.

Шейпли се вторачи в парите. Шейсет и пет хиляди долара бяха, предположи Проктър, повече от всичко, което можеше да изкара за цяла година, от каквито там специализирани услуги предлагаше.

След минута размишления мъжът въздъхна, измърмори:

— Мамка му! – и протегна ръка за пачките. – Добре, добре. Дай ми да заредя, да проверя двигателите и да хвърля един поглед на картите.

След двайсет минути отново бяха във въздуха и поеха право на юг над международни води, минавайки по допирателната край западния бряг на Ирландия. Шейпли извади няколко малки бели хапчета от пластмасово шишенце, хвърли ги в устата си и ги преглътна с помощта на огромна чаша кафе.

Проктър отново се зае със своя лаптоп. Въпреки всичко, каза си той, имаха късмет в поне две отношения. Първо, кацането на „Шанън“ беше струвало на Диоген време: за митническата проверка, бавенето при презареждането – нещо обичайно на големите летища, вероятно и за смяна на екипажа. Всичко това беше отрязало поне половин час от неговата преднина, скъсявайки я на два часа. Второ, маршрутът до Мавритания беше почти изцяло над вода. Ако поемат направо за „Акджуджт“, щяха да минат покрай най-западната част на Португалия, избягвайки Европа и всички възможни усложнения от навлизането в тамошното въздушно пространство. Единствената суша, над която щяха да прелетят, беше Западна Сахара – оспорвана територия, твърде заета със своите собствени трудности, за да обърнат внимание на техния самолет. Разбира се, стига да нямат проблеми с двигателя или някакви други механични повреди, които да ги принудят да се приземят извънредно.

Проктър не знаеше почти нищо за Мавритания, като се изключи това, че страната се състоеше почти изцяло от непрекъснато разрастващата се пустиня Сахара и че беше опустошена от бедност, детски труд и дори робство. Нямаше никаква представа защо му беше на Диоген да се насочи към такова летище, като наплюто от муха на картата. Освен, разбира се, за презареждане. Очевидно „Шанън“ се оказа такова място. Бомбардиърът вероятно беше изразходвал горивото си, прекосявайки Атлантика. Явно Диоген още не беше наближил крайното си местоназначение, където и да е то. Обсегът на неговия самолет диктуваше спирките. Приложенията за проследяване на граждански полети, които Проктър ползваше, показваха CL30 – кода за „Бомбардиър Чалънджър“ на път от Ирландия за „Акджуджт“ без отклонения от летателния план.

Обаче Проктър знаеше, че щом веднъж се озоват на „Акджуджт“, вече няма да може да разчита на интернет, за да следи действията на Диоген. На подобно малко мавританско летище – идеална спирка за частни самолети, които бързат и не искат да отговорят на излишни въпроси – сигурно имаше начин да се избегнат формалности като депозирането на полетен план. На Проктър щеше да се наложи да използва други методи да определи крайната цел на Диоген, защото предчувствието му подсказваше, че „Акджуджт“ е предпоследната спирка. Четири кратки прехода с „Бомбардиър“ или „Лиърджет“ са достатъчни да стигнеш до всяка точка в света, а Диоген вече правеше своя трети преход.

***

Стигнаха в „Акджуджт“ – равно, горещо и пусто място, сухо като прах на мумия. Слънцето беше спряло на небето като топлинна лампа, макар да беше само малко след единайсет. Проктър бързо намери летищния служител, който говореше прилично английски, и срещу богат бакшиш беше готов да поговорят за големия, лъскав „Бомбардиър“, който беше кацнал тук. Да, беше спрял за презареждане. Да, веднага след това беше излетял. Мъжът знаеше накъде е поел, защото беше чул пилотът да го споменава. Самолетът беше излетял за летище „Хосеа Кутако“ във Виндхук, Намибия.

Като се вземеха предвид неговата преднина и по-бързият му самолет, Диоген вече беше на три часа пред тях… като се изключи едно обстоятелство, което служителят на летището сега разказа. Чалънджърът се беше забавил при излитането от „Акджуджт“. Мъжът не знаеше точната причина, като изключим това, че забавянето е било свързано с проблем на един от пътниците. Накрая самолетът на Диоген беше излетял едва преди час и половина.

Проктър обмисли възможността Диоген да е излъгал или подкупил мъжа, за да му разкаже лъжлива история. В края на краищата повече нямаше как да следи неговия самолет с помощта на обичайните технологии. Но инстинктът му, който никога не го беше подвеждал, му казваше, че този мъж казва истината. Освен това, ако Диоген вече му беше платил, за да излъже, служителят нямаше да му поиска толкова много пари за тази нищожна информация.

Той се качи обратно в чесната.

— Отиваме в Намибия – обяви на Шейпли.

Мъжът се вторачи в него със зачервените си очи.

— Ти си правиш майтап с мен, нали?

— Не.

— Знаеш ли колко далече е от тук?

— Да. Три хиляди и шестстотин мили.

Пилотът се почеса по бузата.

— Това са още девет часа летене. Като стигнем, ще бъда развалина.

— Това е последният преход. Като кацнем, ще може да спиш цяла седмица.

— Човече, знаеш ли с колко часа съм надхвърлил максимума на Федералната авиационна администрация?

— Не мисля, че те е грижа за дреболии като правилата на ФАА. – Проктър погледна и потупа многозначително чантата си и парите в брой, които бяха вътре.

— Мамка му! – Шейпли поклати невярващо глава. – Добре, става дума за твоето погребение. Толкова съм скапан, че ще започна да халюцинирам и ще се блъсна в някоя планина. – След като каза това, хвърли в устата си още няколко от малките бели хапчета.

***

Международното летище „Хосеа Кутако“ беше голямо и изненадващо оживено, макар да бе единайсет без петнайсет местно време. Въпреки че не бяха взискателни като на европейско или американско летище, от кулата бяха попитали защо нямат полетен план.

Шейпли беше принуден да измисли сложна история с теч в резервоара, проблеми с комуникационното му оборудване и сблъсък на лешояд с един от смукателните отвори на двигателя. Проктър се изненада, че пилотът все още е способен на такова изригване на фантазията: пилотираше от почти двайсет и четири часа без прекъсване и напереността му отдавна бе избледняла.

— Братко, аз съм мъртвец – обяви той на Проктър, щом завиха от писта 26 и започнаха да рулират към единствения терминал на летището. – Ако искаш да летиш по-нататък, трябва да ти пораснат крила.

— Добре се справи – окуражи го Проктър, погледна през предното стъкло и замръзна. Там, паркиран на пътеката за рулиране стоеше самолетът на Диоген.

— Спри!

— Но…

— Просто спри – Проктър бръкна в чантата си, извади няколко пачки със стодоларови банкноти, бързо отброи четирийсет хиляди долара, подхвърли ги на пилота и му благодари набързо. След това отвори пътническата врата, скочи от чесната, преди още да беше спряла, и се втурна към паркираната машина.

Три часа, помисли си той. Има само три часа преднина пред мен.

Играта на котка и мишка от самолет на самолет, през континенти и океани, за да не изгуби следите на Диоген, беше изтощителна. Бомбардиърът нямаше скоро да излети: капакът на един от двигателите беше вдигнат, самолетната стълба още бе спусната. Сега Диоген и Констънс не можеше да са далече. Ако имаше късмет, вероятно още бяха във Виндхук.

С още малко късмет, може би бяха още тук, на летището – например в залата за пристигащи.

Когато стигна до самолета, Проктър се втурна нагоре по стълбата към пътническата кабина, взимайки по две стъпала наведнъж. Тя беше празна, но вратата на кокпита беше открехната. Вътре мъж с пилотска униформа, седнал на лявата седалка, пишеше нещо върху планшет.

Проктър се наведе, за да влезе в кокпита, сграбчи мъжа за реверите и буквално го вдигна от седалката.

— Ти ли си пилотът от „Шанън“? – попита той.

Мъжът примигна изненадано срещу него.

— Какво, по…

Проктър го стисна по-здраво за яката, притискайки врата на мъжа.

— Попитах нещо.

— Да… един от тях – отговори пилотът.

— А другият?

— Напусна летището преди час. Вече предаде показанията си. Аз също.

— Показания?

— За трагедията – пилотът беше започнал да възвръща самообладанието си. Явно беше американец.

— А вие кой сте?

— Аз задавам въпросите – пресече го Проктър. – Каква трагедия? И кои бяха вашите пътници?

— Имахме двама. Мъж и жена.

— Имената им?

— Не ни ги казаха.

— Опиши ми ги.

— Мъжът беше висок колкото вас, слаб. Ниско подстригана брада, странни очи. Двете бяха с различен цвят. – Мъжът направи пауза. – На едната буза имаше белег.

— А жената?

— Млада, може би в началото на двайсетте. Черна коса, красавица. Но не можах да видя много от нея, защото беше пияна.

— Само тези двамата ли бяха?

— Да. Поне в началото.

Проктър отново задърпа яката на мъжа.

— Какво искаш да кажеш с това „в началото“? И каква е тази трагедия?

Мъжът се поколеба.

— Ами… с младата жена.

— Какво с нея? – разтърси го Проктър. – Какво?

Пилотът сведе очи, после ги вдигна, за да погледне Проктър.

— Почина по средата на полета.

8.

— Почина? – възкликна Проктър. – Почина? – За миг пред очите му се спусна червена завеса. Обхвана го съкрушително желание да причинява крайна болка – беше изпитвал това чувство един или два пъти през живота си в моменти на голяма опасност или физическо насилие. Беше нужно огромно усилие на волята, за да не смаже трахеята на мъжа.

С голяма сила на волята успя да потисне този подтик. Човекът беше прост изпълнител. Можеше да свърши по-добра работа от това да умре: да го снабди с информация.

— Разкажи ми какво се случи – нареди Проктър с тих глас.

Мъжът преглътна с усилие. Лицето му бе посивяло, а по челото бяха избили капки пот, сякаш чувстваше опасността, в която се намираше.

— Не зная много. Ще ми се да можех да ви кажа повече.

— Разкажи ми това, което знаеш.

— Не искаше да ни пусне да излезем от кокпита.

— Кой?

— Мъжът. Мъжът, който нае самолета.

— Мъжът с белега?

Пилотът кимна.

— Друго?

Мъжът отново преглътна.

— Неприятностите започнаха, след като кацнахме на летище „Акджуджт“. Аз точно си дремвах в кокпита. Другият пилот, Марк, ме събуди. Видях друго момиче, блондинка, да се качва на самолета. След това чух викове и тежко падане. Тогава… – пилотът направи пауза – той дойде и ни каза да излитаме и да не излизаме от кокпита, докато не кацнем тук, в Намибия. Даде ни уринатори и ни каза да ги използваме, ако имаме нужда.

Изглежда мъжът видя нещо в очите на Проктър, защото следващите му думи се изляха в бърза последователност.

— Вижте, аз нищо не видях. На „Шанън“ се качи сама на самолета. Когато стигнахме тук, я изкараха мъртва на носилка. – Пауза. – Докато кацахме, той ни… напътстваше. Какво да кажем на длъжностните лица. Каза, че цял живот е имала сърдечни проблеми. Понякога на голяма височина хората умират. Рядко, но се случва.

— А русата? Коя беше тя?

— Не знам. – Мъжът размърда глава. – Може ли малко да отпуснете яката ми?

Проктър отслаби хватката си.

Мъжът кимна към предното стъкло.

— Ето това е длъжностното лице, което посрещна самолета и разговоря с нашия пътник.

Беше посочил нисък мъж в униформа, вероятно на около шейсет години. Стоеше под няколко лампи край един от входовете към терминала сред малка групичка хора.

— Той знае повече от всеки друг.

Проктър се вторачи в пилота с дълъг и суров поглед, бутна го обратно на седалката му и бързо излезе от самолета.

***

Докато крачеше към малката групичка, мъжът, за когото стана дума, погледна към него. Очите му бяха уморени, но приветливи, косата много къса, щръкнала и съвсем бяла. Когато видяха Проктър, останалите се отдръпнаха.

— Добра вечер – поздрави го мъжът на африканс.

— Добър вечер – отговори на същия език поздравеният. – Казвам се Проктър. – Знаеше, че макар официалният език в Намибия да е английският, повечето хора говореха свободно африканс – език, който беше научил в миналото при разни секретни операции.

— Говорите ли африканс? – попита белокосият.

— Да, малко. А вие говорите ли английски?

— Да – мъжът премина на английски с акцент.

— Благодаря. – Проктър посочи през рамо към бомбардиъра. – Тук съм заради младата жена, свалена от този самолет.

— Аз съм Масози Шона, управител. – Мъжът поклати глава. – Тъжна работа. Много тъжна.

— Какво се е случило? – попита Проктър.

Шона се вторачи в него.

— Извинете, каква е причината за вашия интерес?

Проктър се поколеба за миг.

— Дъщеря ми. Дъщеря ми беше на борда на този самолет.

Лицето на длъжностното лице, което беше натъжено, стана още с един оттенък по-скръбно.

— Много съжалявам. Отишла си е. Починала е по време на полета.

Проктър не беше спал или поне не повече от трийсет и шест часа. Откакто беше потеглил на висока скорост от „Ривърсайд Драйв“ № 891, се намираше под голямо напрежение и силно безпокойство. Сега почувства как нещо се къса у него. Не заплака – не беше плакал от шестгодишен, но когато заговори, усети как гласът му пресеква, а очите му започват да се пълнят със сълзи. Не ги възпря, защото подхождаха на неговото прикритие.

— Трябва да ми помогнете. Аз… аз ги следях. Пристигнах тук твърде късно. Моля ви, трябва да зная какво се е случило. Разбирате ли? Трябва да разбера!

Мъжът на име Шона го хвана за ръката.

— Много съжалявам. Ще ви разкажа всичко, което знам, макар да е съвсем малко.

— Какво стана с тялото й?

— Откараха го, господине. Частна катафалка.

— А дознанието? Патологът? Защо не е закарана в болница или морга?

Мъжът поклати глава.

— Всичко беше организирано още преди да кацнат. Бяха повикали лекар, за да посрещне самолета. Той проведе първоначалния оглед и подписа документите.

Проктър потъна в мълчание.

Длъжностното лице сви рамене, а по лицето му се изписа съчувствие.

— Вижте, аз съм само управител. Тези неща не зависят от мен.

Проктър разбра. Това не беше Америка. Ако достатъчно пари сменят собственика си, наредбите могат да бъдат заобиколени.

— Дъщеря ми… – чу се Проктър да казва. – Моето малко момиченце… Напълно сигурен ли сте, че е мъртва? Откъде може да знаете, че това наистина е била тя? Може би е била някоя друга жена?

Когато чу това, мъжът малко се опери.

— Има начин да ви помогна да се уверите.

— Готов съм на всичко.

Шона се поколеба.

— Може да се окаже тежко за вас.

Проктър махна с ръка.

Мъжът го въведе в терминала, след това минаха през няколко летящи врати и надолу по опърпан на вид официален коридор. В дъното му той отвори една от множеството врати и покани с жест Проктър да влезе вътре. В помещението имаше бюра и дузина видеомонитори с настолни компютри. Двама мъже по ризи с къси ръкави вдигнаха очи, когато двамата влязоха. С няколко кратки думи на африканс Шона ги подкани да ги оставят сами.

Сега управителят го погледна притеснено.

— Трябва да ви помоля за… малък бакшиш – обясни той. – Нали разбирате, не е за мен, а за… – той кимна по посока на вратата, през която двамата служители по безопасността току-що бяха излезли.

— Разбира се. – Проктър бръкна в чантата си и извади тънък сноп банкноти.

Мъжът ги прибра в джоба си и посочи най-близкия видеомонитор.

— Не се вижда кой знае колко.

Той седна зад бюрото, а Проктър застана зад него. Въпреки малките размери и жалкото състояние на помещението, оборудването за наблюдение на летището беше сравнително модерно. Шона придърпа клавиатурата, набра няколко команди, изкара едно дивиди от най-близкия компютър, провери съседното, извади и от него диск, етикетиран с ръкописен надпис от червен маркер, и го вкара в компютъра.

Отново набра няколко команди и на екрана се появи зърнесто изображение заедно с фаша, сочеща датата и часа. Виждаше се бомбардиърът – самолетът на Диоген. Пътническата врата беше отворена и стълбата спусната. Проктър гледаше как мъж в ленен костюм се качва по нея – очевидно лекарят, следван от двама униформени дежурни. Мина доста време и Шона ускори плейбека. Скоро докторът се появи отново със сноп документи в ръката. Следваше го млада русокоса жена, която Проктър не познаваше. Дори на това зърнесто видео той успя да различи острите й скули и светлите очи. Следваха я двамата дежурни, които носеха с доста усилия една носилка, покрита с чаршаф. Проктър гледаше, затаил дъх, как двамата мъже свалят носилката по стълбата от кабината. Когато първият от носачите стигна до последното стъпало, кракът му се подхлъзна и щом успя да възстанови равновесието си, тялото на носилката се люшна и чаршафът се плъзна от лицето му.

— Спри! – извика Проктър.

Кадърът замръзна на място. Проктър се наведе към екрана, невярващ на очите си. Светът му рухна на парчета.

Замръзналият кадър, зърнест и набразден от хоризонтални линии, които бавно се плъзгаха нагоре по екрана, не можеше да бъде отхвърлен. Изображението беше достатъчно ясно: черната коса, пълните устни, широко отворените виолетови очи, някога красивото лице замръзнало в rigor mortis.

Той се срути на близкия стол. Повече не можеше да се самозалъгва. Констънс беше мъртва. Никога не беше имала проблеми със сърцето. Не би могла да умре от естествена смърт на самолета – била е убита. Убита! А Диоген беше убиецът.

Осъзна, че мъжът му говори, но сякаш от много далеч.

— Съжалявам – кършеше ръце Шона от искрена тревога, – обаче вие… поискахте да се уверите.

— Да – отговори Проктър, без да го поглежда. – Благодаря ви! Трябва да ги намеря, за да взема трупа на дъщеря си. Това са лоши хора. Имате ли представа къде са откарали трупа?

Мъжът отново се поколеба.

— Не си тръгнаха от летището с повикания лекар. Знам го, защото го видях да си заминава. Обстоятелствата бяха необичайни дори за тукашните условия. Отидоха до фирмата, която дава коли под наем: джипове, камиони, превозни средства за пустинята. Намира се до летището срещу бизнес парка „Милениум“. Това е единственото място, отворено след смрачаване. Вкараха носилката в микробус, който ги чакаше, и тръгнаха натам.

Проктър скочи на крака.

— Вече е много късно – каза Шона. – Сигурно са затворили. – Обаче говореше на празна стая, защото Проктър вече го нямаше.

9.

Виндхукската автокъща „Детмонк“, както беше рекламирана на две табели – едната на африканс, а другата на английски, заедно с името на собственика Лазрус Керонда – представляваше парцел от два акра. Намираше се в тъжен на вид квартал, превърнат в бизнес зона край главната магистрала изток – запад, която минаваше южно от летището. Въпреки занемарения си вид автокъщата се осветяваше от скъпи натриеви газоразрядни лампи, които правеха от нощта ден. През оградата се виждаха дузина превозни средства.

Беше единственият бизнес, който още работеше, и докато Проктър бързо пресичаше четирилентовата магистрала, пуста в този късен час, външните лампи почнаха една по една да гаснат.

Температурата се колебаеше около трийсет и осем градуса и планинският вятър, известен тук като Източно време, който духаше през този сезон на годината от крайбрежието, го обсипваше със ситни песъчинки. Ниските хълмове на Прогрес едва се различаваха в далечината, подобни на призрачни отражения от градските светлини. Проктър си погледна часовника: беше малко след десет вечерта.

Нисък, пълен мъж в измачкани шорти и сиво-кафява риза със закопчани джобове опъваше телена мрежа пред главния вход на автокъщата. Проктър го докосна по рамото и мъжът се обърна, премигвайки срещу носещия песъчинки вятър.

— Как сте? – попита го той на африканс.

— Благодаря, добре – отговори Проктър, – но нека преминем на английски.

Проктър се гордееше с уменията си да разгадава хората. Дори сега, макар да беше уморен до смърт, в пълен шок, поразен в сърцето от скръб и упреци към самия себе си, усети, че нещо не е наред с този човек. Нервното движение, с което прокарваше пръсти през косата си, когато вятърът я разрошваше. Нежеланието му да погледне Проктър в очите, тонът на неговия глас – всичко това подсказа на Проктър, че мъжът е подъл и възнамерява да го излъже.

В този момент шишкото се смръщи.

— Не разбирам английски.

— Напротив, господин Керонда, разбирате ме много добре. – Проктър отвори чантата за извънредни случаи и извади пачка банкноти.

— Затворено е – каза Керонда, рязко преминавайки на чист английски.

— Да поговорим там. – Проктър посочи една малка, слабо осветена барака в средата на парцела, която, изглежда, играеше ролята на офис.

— Затво… – опита се да каже мъжът, но Проктър го блъсна, откъсвайки ръката му от мрежата и го запрати, залитайки, обратно по посока на офиса.

Вътре в помещението Проктър внимателно, но решително насочи Керонда към стола зад очуканото му бюро, след което се настани срещу него.

— Ще го кажа само веднъж – започна той, – никакви игрички, защото нямам нито време, нито търпение. Нужна ми е информация. Дайте ми я и ще бъдете възнаграден.

Мъжът отново оправи косата си, бръсна някакви песъчинки от челото.

— Аз нищо не знам.

— Имали сте клиент – каза Проктър. – Преди около час и половина.

Мъжът поклати глава.

— Никой не е идвал – отговори той.

Проктър си пое дълбоко дъх.

— Питам ви учтиво. Следващия път ще бъда груб.

— От часове сме затворили – отговори мъжът. – Единствената причина да съм тук толкова късно, е, че оправях документацията…

Бурята от чувства, която бавно се надигаше у Проктър – безсилие пред абсурдния танц, в който го беше въвлякъл Диоген; упреците, които си отправяше, че не бе успял да осигури благополучието на Констънс; зашеметяващата скръб заради смъртта й – всичко това се сля в имплозия от нажежена до червено ярост. Макар външно да изглеждаше напълно спокоен, животинската бързина, с която посегна към големия нож за отваряне на писма на бюрото, говореше друго. Грабна го и прониза лявата длан на мъжа, строшавайки трапецовидната кост и забивайки острието на сантиметър дълбоко в издраскания плот.

Мъжът забели очи и раззина уста, за да извика, но Проктър грабна напоен с масло парцал от пода и я запуши. След това стисна със силната си ръка челюстите му, заглушавайки надигащия се писък.

Онзи се загърчи, стенейки през парцала. Покрай краищата на ножа за писма започна да избива кръв и да се стича между пръстите върху бюрото. Повече от минута Проктър задържаше мъжа на място, преди да заговори отново.

— Когато извадя парцала от устата ти – обяви той, – ще отговаряш на въпросите. Ако лъжеш, ще реагирам съответно.

Керонда кимна и Проктър извади подгизналия от слюнка парцал.

— Бог ми е свидетел – започна мъжът, – че не съм виждал никого…

Проктър грабна ръждиво шило от близката маса с инструменти, хвана свободния лакът на мъжа, изви ръката му напред, стовари дясната ръка върху плота и заби шилото в дланта, приковавайки я за дървото.

Мъжът зарева от болки на африканс.

— Пусни ме да изляза! Полиция!

— Няма кой да те чуе – каза Проктър. С къс, рязък ритник изби стола изпод собственика. Както беше закован за плота, мъжът падна от стола, коленете му се стовариха на пода. Ръцете му останаха опънати пред него, дланите заковани за плота от ножа за писма и шилото. Той отново нададе приглушен писък.

От чантата си Проктър извади оксидиран нож с назъбено острие, какъвто използват спецчастите. С две бързи движения на острието сряза колана на мъжа и дюкяна. След това от масата с инструментите взе чифт клещи за водни съединения.

— Последна възможност – каза той и размаха клещите. – На ред са топките ти.

— Не! – изпищя мъжът, когато се протегна към него с клещите. – Да! – Керонда беше на път да се разплаче.

— Кой идва тази вечер?

Той фъфлеше, пръскаше слюнки, едва успяваше да оформи думи.

— Един мъж. И една… жена.

— Опиши ми ги.

— Мъжът беше висок, с брада и имаше очи… с различен цвят.

— А жената?

— Млада, русокоса. – Собственикът зяпна за въздух. – Моля, ужасно боли.

— Руса, а не чернокоса?

— Не, не. Ооох! – Сега върху плота на бюрото имаше локва кръв.

— Сами ли бяха?

— Да. Само двамата. И… техният товар.

— Какъв товар?

— Един… – мъжът отново зяпна за въздух – ковчег.

— Ковчег?

Керонда отчаяно закима.

— Голям ковчег с охлаждане.

Ковчег с охлаждане?

— Какво искаха?

— Наеха „Роувър“. „Ленд Роувър“.

— И какво друго?

— Поискаха ремъци, за да вържат ковчега за пода на джипа.

— Нещо друго?

Пот се стичаше по челото на мъжа, капеше от носа му и се смесваше с кръвта върху плота.

— Не, но натовариха запасите си при ковчега.

— Какви запаси?

— Вода, бензин. Екипировка за къмпиране.

— Колко бензин?

Мъжът преглътна.

— Дузина туби, а може и повече.

— Откъде са взели припасите?

Собственикът на автокъщата поклати глава.

— Бяха в буса, с който пристигнаха.

Микробусът. Шона също беше споменал, че ги е чакал микробус. Вътре са били не само водата и бензинът, но и ковчегът с охлаждане. Диоген беше планирал всичко това в самолета, ако не и преди това. При тази мисъл Проктър усети, че го побиват тръпки.

Микробусът не е подходящ за пътуване из пустинята, за разлика от джипа.

— Видя ли накъде поеха?

Мъжът посочи с глава.

— На изток. Тръгнаха на изток по В6.

На изток. По посока на Ботсвана и пустинята Калахари.

Проктър стисна здраво ножа за писма и с рязко дръпване го измъкна от дървото и ръката на мъжа. Направи същото с шилото. След това скъса със зъби на две намасления парцал и бързо направи турникети, с които стегна ръцете.

— Трябва ми всъдеход – каза той и започна да оглежда парцела, където на светлината от единствената светеща още лампа блестяха различни коли. Между тях имаше един „Ленд Крузър“, оборудван за пътуване из пустинята.

— Този „Ленд Крузър“. Колко?

— Взимай го – каза мъжът, който, плачейки, кършеше двете си наранени ръце. – Взимай го!

— Не, ще го наема. – Проктър не искаше да го хванат с открадната кола. – Колко?

— Девет хиляди намибийски долара на седмица.

Мъжът се тръсна обратно на стола, кръстоса ръце на гърди и започна тихичко да стене, докато се поклащаше напред-назад.

Проктър отброи петстотин американски долара и ги хвърли върху кървавата маса.

— Това са пари за две седмици. Дай ми документите и касова бележка. Погрижи се всичко да е наред. – Той хвърли още една стотачка към мъжа. – Това е за медицинска помощ. И почисти тук. Дръж си устата затворена – не искам никой да знае, че съм идвал. Ако някой започне да ми досажда – полицията или военните, ще се върна да те намеря и… – Вместо да довърши изречението, Проктър показно спря погледа си върху шилото.

— Не – изстена мъжът.

Проктър погледна към охладителя за вода в ъгъла.

— Ще взема галона. Имаш ли още?

— В шкафа.

— Карти?

— Там, на лавицата.

— Резервни туби за бензин?

Мъжът свали един ключ, който носеше на верижка около врата си.

— В дъното на бараката.

Пет минути по-късно Проктър вече беше на В6 и пътуваше на изток е висока скорост. Бързаше за границата, натоварен със запас от петдесет и шест литра вода и сто и осемдесет литра бензин. Както и пълен комплект пътни карти на Южна Африка от Намибия до Ботсвана.

10.

Проктър летеше на изток по В6 първо през Витвлеи, след това през Гобабис, взимайки триста и двайсетте километра до границата с Ботсвана за около три часа. На граничния пункт смени стратегически малко пари и се увери, че автомобилът с хладилния ковчег беше минал преди по-малко от два часа. Срещу малка допълнителна сума Проктър се сдоби на място с ботсванска виза. Процесът беше бърз и ефикасен и след по-малко от десет минути той беше отново на път.

От тук насетне преследването и напредъкът на Проктър значително се забавиха.

В6 свърши и се вля в магистрала от север на юг, наречена А3. Кръстовището се намираше в периферията на пустинята Калахари – пусто и усамотено място, където нямаше хора. От тази точка нататък не можеше да бъде сигурен в коя посока е поел Диоген. Проктър подкара по пътя, който водеше на север към близкия град Ганзи. Основанието за този избор беше, че това е по-малко използваният маршрут. Беше уверен, че Диоген не е поел по А3 в южна посока. Не би рискувал да се опита с подкуп да прекара ковчег през южноафриканската граница: страната беше известна с това, че е по-строга при прилагането на законите. Някак си му се струваше логично, че Диоген ще се насочи към пустинята Калахари, а не в обратната посока.

Обаче нямаше ни най-малка представа за причината.

Когато стигна до Ганзи, оживен пустинен град, осъзна, че нещо не е както трябва. Отне му много проучвания, защото не говореше сетсуански, докато най-накрая не успя да установи, че лендроувърът не е минал оттук. Подкара обратно по А3, бавно и внимателно, докато обмисляше къде беше сбъркал. Продължаваше да вярва, че Диоген и момичето са се насочили на север, а не на юг. Това означаваше, че плячката му беше завила по един от редките черни пътища, които водеха дълбоко в Калахари. Но по кой от тях?

Той проверяваше всеки от черните пътища, докато се движеше на юг. Обаче на никой от тях не личаха следи от гуми. Най-накрая отби от магистралата, за да се консултира с пътните карти. Макар вече да се спускаше нощта, асфалтът излъчваше натрупаната горещина на талази. На изток лежеше огромният, див простор на Калахари, населен само от малък брой бушмени и разхвърляни тук-там ловни лагери за туристи. В 400 хиляди квадратни километра пустиня нямаше нищо друго – нито павирани пътища, нито градове. Той вдигна очи от картата и се вторачи в безкрайните равнини с цвят на пясък, осеяни тук-там с храсталаци и по някоя акация, трудно различима на лунната светлина.

Обаче на картата имаше отбелязан нещо като град. Селище, което се казваше Ню Ксаде. Лежеше на около стотина километра източно. С магистралата го свързваше черен път. Проктър почувства, че това е пътят, по който Диоген беше поел: неотбелязан песъчлив коловоз, който се простираше като стрела в мрака. Преди да тръгне по него, той отново спря джипа на банкета и слезе. Първо използва фенерчето, за да провери своите гуми – „Мишлен XPS“, и забеляза отличителната шарка. След това стигна до отклонението и с помощна на фаровете започна да оглежда пясъка. Там забеляза следи с подобна шарка, които се отделяха от магистралата и поемаха на изток. Следите бяха единствените, оставени наскоро тук.

Наелектризиран и решителен, Проктър подкара на изток по правия черен път към град Ню Ксаде. Не знаеше със сигурност дали това е крайната им цел, или са продължили навътре в непознатата пустиня. Но съдейки по количеството вода и бензин, с които Диоген се бе запасил, реши, че ще продължи дълбоко навътре в пустинята Калахари в няколкодневно пътуване с трупа на Констънс, чиято цел не му беше известна.

С трупа на Констънс. Тази мисъл отново събуди у него буря от чувства и неразбиране. Проктър знаеше защо Диоген би убил Констънс – в края на краищата тя се беше опитала да убие него. И както смятаха всички, беше успяла. Убивайки Констънс, Диоген щеше да си отмъсти жестоко на своя омразен брат Пендъргаст. Обаче какво щеше да прави с нейния труп? Защо беше предприел такива сложни византийски ходове, за да го отнесе в ковчег с охлаждане на практика в средата на нищото? Сложността на тази мистерия предполагаше, че ако не всичко, то голяма част от подготовката беше извършена предварително. Защо? Вярно, Диоген си падаше по жестоки и сложни игрички, но тази беше неразбираема.

Проктър даде газ и зад джипа се понесе огромен спираловиден облак прах. Мракът щеше да му помогне да види преследваната кола от голямо разстояние. Между другото, беше уверен, че Диоген няма да се отклони от черния път поне докато не стигне в Ню Ксаде. Ако след това поеме към сърцето на Калахари, Проктър беше подготвен. Той прехвърли през ума си съдържанието на чантата за извънредни случаи, за да се увери, че има всичко необходимо:

– два пистолета „Глок“ с резервни пълнители;

– командоския нож марка „КА Бар“;

– универсален инструмент „Летърман“;

– 300 000 долара в брой;

– компас;

– джипиес с малък соларен панел;

– фенерче

– бинокъл;

– телефон с приложение „Бърнър[7]“;

– радио с манивела;

– различни паспорти;

– спасително фолио[8];

– спален чувал;

– магнезиеви пръчки и запалка за палене на огън;

– подсилена аптечка;

– таблетки за пречистване на питейна вода;

– храна, готова за ядене;

– рибарско влакно и кукичка;

– сигнално огледало;

– диодна лампа с блиц ефект;

– игла с конец;

– парашутна корда 555;

– туристически газов котлон.

С тези запаси би могъл да оцелее седмица и повече дори в тези сурови условия. А с резервния бензин джипът му можеше да мине над хиляда и шестстотин километра. Диоген нямаше да му избяга. Проктър щеше да го намери. И да получи отговор на своите въпроси – на всеки от тях.

11.

В слънчевия ад на Калахари Проктър спря отново, за да погледне в картата. Макар да имаше голям опит в пустинни операции, мястото го смая със своите огромни размери. Не можеше да се каже, че е напълно лишено от живот. На няколко места беше видял животни, включително антилопи орикс, гну и цяло семейство жирафи. Имаше снопчета трева, храсталаци и от време на време се виждаше по някое дърво. Онова, което го изнервяше, беше огромната безкрайност на пейзажа: онагледена безграничност.

Слезе от колата и разгърна картата върху жежката земя. Взе четири камъчета и затисна краищата й. Нямаше вятър, но въздухът трептеше от горещината. Извади джипиеса, включи го и го остави върху картата, наблюдавайки как бавно намира сателити и накрая му показа неговото местоположение. Намери го на картата и се замисли какво ли означава това.

Ню Ксаде беше на почти 240 километра зад гърба му, а пред него се простираха още 400 километра пустиня. Обаче знаеше, че е на прав път, и в този случай не му беше отнело много време, за да се увери в това. Лендроувърът на Диоген беше профучал през градчето с висока скорост, затова всички го бяха забелязали. В другия край на града, откъдето започваше черният път, следите от гумите му бяха лесно различими. Докато продължаваше преследването, въпреки че от време на време спираше, за да се консултира с картата, Проктър сякаш скъсяваше преднината на своята мишена. Предполагаше, че причината е тежкият хладилен ковчег, който Диоген превозваше. Това сигурно се отразяваше на движението и управлението на лендроувъра.

Там, където черният път се губеше, следите от колата на Диоген се виждаха върху пътеки на странстващи говеда, животински пътеки и поредица сухи и твърди като камък речни корита, преди да продължат из пустинята. Пясъчната й повърхност, подпомагана от безветрието, съхраняваше отлично следите от гуми. Помагаха и полегатите лъчи на утринното слънце. Колата на Диоген беше описала лека извивка в северозападна посока и Проктър подозираше, че се насочва към средата на Калахари. Бяха стигнали до официалната граница на големия Калахарски дивечов резерват, но това място се намираше много далеч от обичайните маршрути на организираните сафарита. Тук земята беше плоска, безплодна и монотонна.

Сега, докато гледаше картата, Проктър започна да разбира къде може да отива Диоген: място, обозначено на картата като Измамната долина. Беше посочено като дълга, несигурна, плитка клисура. В средата й имаше сухо речно корито и свършваше при място, наречено Измамното блато – голямо мъртво езеро. Проктър можеше само да гадае какви са тези „измами“ и как изглежда мястото в действителност.

Неговото предположение беше, че Диоген е убил Констънс за отмъщение. Ако беше така, за какво му беше този ковчег с охлаждане? Защо беше това невероятно отдалечено място? Възможно ли е Констънс да се е съпротивлявала и да е била убита по случайност? Възможно беше, като се имат предвид омразата й към Диоген и неконтролируемите й яростни изблици. А и приказките на летище „Акджуджт“ за забавяне по неизвестна причина, причинено от един от пътниците.

Измамната долина се намираше на още трийсет и два километра в северозападна посока. Сега слънцето се беше изкачило високо на хоризонта. На Проктър това не пречеше, защото климатикът в лендкрузъра работеше отлично.

Качи се в джипа, включи на скорост и потегли, следвайки бавно и грижливо следите. След около час видя на хоризонта силуетите на няколко акации. Когато ги наближи, забеляза плитка, извиваща се клисура – Измамната долина. Следите се спуснаха в речното корито и продължиха по пясъка – ясни и лесно различими на ранното следобедно слънце. Той увеличи рязко скоростта, карайки толкова бързо, колкото смееше. Колата се люшкаше и поднасяше, докато летеше по следите на Диоген.

Речното корито се разшири и колата изведнъж се озова върху твърдата като камък глинена повърхност на Измамното блато. Беше празно и пусто като стокилометров паркинг.

Следите от гуми изведнъж изчезнаха.

С ругатня Проктър наби спирачки и слезе от джипа. Огледа земята и успя да види едва-едва откъде е минала колата на Диоген. Обаче следите бяха почти невидими върху твърдата като скала повърхност и сега щеше да е нужно голямо внимание, умения и време за тяхното следване.

Беше очевидно, че това е било грижливо планирано.

Проктър се качи на тойотата и потегли бавно, като следеше внимателно през предното стъкло речното дъно. Виждаше слабите следи от гумите, но не можеше да кара по-бързо от осем километра в час и често трябваше да спира, за да разузнава.

Колата пред него беше престанала да се движи в права линия: понякога правеше зигзаги или остър завой и дори се връщаше обратно по своите собствени следи.

Малко преди смрачаване Проктър отново потърси помощта на картата. Просна я на земята и извади джипиеса. Откри, че сега се намира в центъра на Измамното блато. Джипиесът му показваше, че Диоген го е водил насам-натам във влудяваща поредица от кръгове и зигзаги.

Изведнъж чу как двигателят на лендкрузъра, който беше оставил да работи, изхълцука, после още веднъж и накрая загасна.

Почувства внезапна и силна тревога. Двигателят не беше прегрял: той го следеше като орел, а температурата на въздуха вече бе започнала бързо да спада. Качи се в колата и завъртя ключа.

Стартерът изщрака, но нищо повече.

Тревогата му се засили. Каза си да се успокои: вероятно заради праха и горещината полюсите на акумулатора се нуждаеха от почистване.

Отвори предния капак и надникна вътре. Полюсите наистина бяха прашни, но не кой знае колко. Бързо ги почисти, кабелите и заземяването – също. Провери акумулатора с отвертка и изкара голяма искра. И той беше наред.

Въпреки това тойотата не искаше да запали.

Проктър изключи от скорост и използва отвертката да шунтира релето на стартера и да го провери.

Не работеше.

Нямаше логика в това. Как, по дяволите, стартерът беше свършил в мига, когато двигателят спря?

Плъзна лъча на фенерчето из двигателния отсек. Всичко изглеждаше нормално. Не се виждаха течове, нито откачени кабели или други следи от саботаж.

Саботаж! Проктър си погледна часовника. Двигателят беше спрял да работи точно в 18 часа. Съвпадение? Вероятно, но въпреки това изнервящо.

Внезапното спиране на двигателя трябваше да има обяснение. Проктър познаваше автомобилите и скоро щеше да го намери.

***

Четири часа по-късно, изтощен и побеснял, Проктър седна до колата и се облегна на едно от колелата. Успокои се и взе да прави инвентаризация на свършеното. Изчерпателната и подробна проверка го убеди в едно: по някакъв начин главният компютър на всъдехода беше препрограмиран да спре напълно тойотата точно в 18 часа, когато вече е започнало да се смрачава. Това беше единственото, което не би могъл да поправи. Не само щеше да е нужен сложен диагностичен компютър, но и програмният код на двигателя, който беше собственост и строго охранявана тайна на фирмата, държаща патента.

Проктър се зае да обмисля своето затруднение. Беше преживял нещо като просветление. Нямаше съмнение, че всичко това е организирано много грижливо: абсурдно сложен план да го подмами на края на света… и да го остави да заседне там.

Тойотата беше безполезна. Щеше да се наложи да върви до Ню Ксаде, който сега беше на 280 километра зад него. Имаше храна и много вода. Щеше да върви нощно време. Бързо си направи сметката наум. Разполагаше с около трийсет литра вода. Щяха да са му нужни три и половина литра дневно. Запасът беше за около седем-осем дни, значи трябваше да изминава по четирийсет километра дневно, за да стигне до Ню Ксаде.

Имаше известен шанс да излезе жив от пустинята. Без съмнение Диоген знаеше и това.

Истинският въпрос беше защо изобщо Диоген е организирал тази сложна измама? Тя наистина беше сложна: включваше няколко самолета, финтове и заблуди, дълго преследване с коли. Хората, с които се беше срещнал по пътя, бяха заблудени, а други му бяха оказали помощ срещу заплащане. Затова не беше сигурен кое е истина и кое – не. Кой го беше излъгал? Пилотът на бомбардиъра, собственикът на автокъщата – за тях Проктър беше сигурен. Останалите бяха видели онова, което Диоген беше поискал да видят. Първите двама обаче, бяха част от неговия план. Поне така смяташе. Бяха лъгали Проктър в лицето, макар и двамата да осъзнаваха на каква голяма опасност се излагат. Беше ли възможно собственикът на автокъщата да е продължил да се придържа към сценария на Диоген въпреки насилието, което Проктър беше упражнил над него?

Съществуваше и въпросът за самата Констънс. Проктър беше видял лицето й само веднъж: в записа на охранителната камера на летището. Ако Диоген беше способен на такава изпипана измама по всички други въпроси, може да го е заблудил и за това. Беше малко вероятно… но възможно. Мъртва ли е, или жива?

Защо? Защо? Всичко това беше толкова трудно за разбиране, че Проктър се изпълни с безсилен гняв.

Пое си дълбоко дъх и осъзна, че е на крачка от пълното изтощение и психозата заради дългото безсъние. Не беше спал от близо шейсет часа. Не можеше да направи нищо повече, преди да поспи.

Когато се изтегна в нощния хлад, чу в далечината пулсиращо кресчендо, което разпозна като рева на голям мъжки лъв. Ревът беше последван от друг, след това от още един: зов и отговор. Беше групичка агресивни мъжки, които още са твърде млади, за да имат собствен прайд. Ревът ги събираше, за да ловуват заедно.

Кооперативен лов.

Щеше да се оправя с това по-късно. Той затвори очи и веднага се унесе в дълбок сън без сънища.

12.

Макар залязващото късно есенно слънце да позлатяваше гледащите на запад манхатънски фасади над река Хъдсън, библиотеката на „Ривърсайд“ № 891 беше както обикновено потънала в постоянен сумрак. Високите прозорци с метални рамки бяха затворени и зарезени, покрити с тежки, богато бродирани завеси. Сега обаче в камината не играеха пламъци и не светеше лампа от „Тифани“ със старинен стъклен абажур, за да прогонва сумрака.

Когато следобедът премина във вечер, а вечерта в нощ, къщата остана напълно тиха, в бдителен отдих. По мраморния под на балната зала не кънтяха стъпки, пръсти не докосваха клавишите на фламандския виржинал[9]. Фактически не можеше да бъде открито никакво движение най-малкото над подземните помещения.

Зад две еднакви лавици в библиотеката имаше частен асансьор, който водеше в мазето. Там цял лабиринт от коридори, пропити с миризма на изветряло и прах, минаваше край множество каменни помещения. По всичко личеше, че едно от тях някога е било операционна зала, неизползвана известно време. Коридорите свършваха в малко пространство със сводест таван. На една от стените беше гравиран гербът на фамилия Пендъргаст: око без клепач над две луни, едната пълна, другата полумесец. Под тях лежеше лъв с вдигната глава и девиза на Пендъргаст: Lucrum sanguinem – „За да се сдобиеш с чест, кръв“. Ако човек завъртеше както трябва герба, каменната стена се завърташе и откриваше виеща се стълба, изсечена в скалата, която се спускаше надолу в още мрак към мазе под мазето с почти невъзможни за възприемане размери. Централна тухлена пътека водеше по пръстения под, под римски арки и покрай безброй помещения: погребални камери, складове с колекции от всевъзможни неща. Редици химикали в антикварни стъклени бутилки; редки минерали; малки и големи насекоми с шарени кореми и изсушени мустаци; картини от стари майстори и средновековни гоблени; илюминирани ръкописи и инкунабули; военни униформи и оръжия и голяма колекция от инструменти за мъчения. Това сякаш безкрайно и неподлежащо на каталогизиране находище беше колекцията от редки предмети, натрупани с годините и с големи разходи от Антоан Пендъргаст, прачичото, по-известен със своя псевдоним – Енох Ленг.

На половината път надолу по този централен коридор от едната страна имаше изолирана стая, която повече приличаше на алков. В нея се съхраняваше безценната колекция от японско изкуство Укийо[10]: гравюри върху дърво на морски пейзажи, връх Фуджи, обгърнат от облаци, куртизанки, които свирят на кото[11]. Задната стена на алкова беше покрита с рисунка на оризова хартия, изобразяваща моста „Оказаки“ на Хирошиге[12] от прочутата му поредица „53 спирки по пътя „Токайдо“. Зад картината имаше стена, която беше част от основите на сградата.

Почти невидим ограничител в камъка действаше както герба на горния етаж: завъртян колкото е нужно, освобождаваше пружина, която тласкаше част от стената назад подобно на малка врата. Тя водеше по тесен коридор към кръгла стая, слабо осветена от свещи. От нея се влизаше в три помещения, образуващи формата на трилистна детелина. Едното представляваше малка библиотека, в която имаше писалище, заобиколено от стари дъбови лавици, пълни с томове с кожени подвързии. Другото беше посветено на размишленията и медитацията. В него имаше само един стол, поставен пред произведение на изкуството. Третото започваше от далечния край на кръглото помещение и беше спалня с баня. Цялото представляваше малък апартамент дълбоко под земята, обзаведен оскъдно, но въпреки това изискано.

Спалнята приличаше на другите две помещения: скромна, но въпреки това елегантна в своя аскетизъм. На голямото легло имаше атлазена завивка с подхождащи й алени възглавници. На нощното шкафче стояха кана и леген за миене от двора на краля слънце Луи XIV, а на другото – свещник с тънка, заострена свещица, поставен в шефилдска купа.

Апартаментът беше толкова тих, колкото къщата над него, като се изключи лекото, почти недоловимо дишане на човек, който лежеше под атлазената завивка.

Този човек беше Констънс Грийн.

Изведнъж тя се събуди. По принцип имаше лек сън и веднага се събуди напълно. Запали електрическия лампион, духна да изгаси свещта и си погледна часовника. Осем и пет. Странно колко различно се усещаше времето тук, долу, под ритъма на града над главата й. Ако не внимаваше, дните щяха да започнат да се сливат един в друг толкова бързо, че щеше да им изгуби броя.

Завъртя се, спусна крака от леглото, ставайки, се протегна за копринения халат, който висеше на близката закачалка, и се загърна стегнато в него. След това застана неподвижно на място, размишлявайки – напълно в традицията на монасите от тибетския манастир Гсалриг Чонг, където я бяха обучавали – за своето състояние и съзнание след събуждането.

Най-вече осъзнаваше една голяма празнина. Празнина, която знаеше, че никога няма, нито може да бъде запълнена. Алойшъс Пендъргаст си беше отишъл. Най-накрая бе приела този факт. Решението й да се оттегли в тези подземни помещения и поне засега да напусне света на живите беше нейният начин да приеме неговата смърт. Във време на стрес, на голяма скръб или опасност винаги се беше оттегляла в тези тихи подземни пространства, познати на много малко други хора. По своя сдържан, но въпреки това внимателен начин Пендъргаст я беше излекувал от този навик. Беше я научил колко е красив светът извън замъка на „Ривърсайд Драйв“. Научи я да търпи компанията на другите хора. Но Пендъргаст вече го нямаше. Когато осъзна това, Констънс се изправи пред двата единствено възможни за нея начина на действие: да се оттегли под земята или да използва шишенцето с цианкалиеви хапчета, които пазеше като осигуровка срещу света. Тя избра първия. Не защото се страхуваше от смъртта – напротив, а защото знаеше, че Алойшъс щеше да е безвъзвратно разочарован, ако тя посегне на живота си.

Мина от спалнята в малката лична библиотека. Комплект чинии от снощната вечеря – първата, откакто се беше оттеглила в мазето под мазето преди няколко дена – стоеше в ъгъла на писалището. Изглежда госпожа Траск току-що се беше прибрала от престоя при сестра си в болницата, защото в асансьора имаше оставена вечеря. Преди гозбите на госпожа Траск винаги бяха пресни и прости. Но вечерята, която беше оставила в асансьора за Констънс, съвсем не беше такава: телешко филе, пълнено с пачи крак, върху канапе от печени бели аспержи и сос от трюфели. За десерт имаше много ароматно парче черешов пай. Макар госпожа Траск да беше отличен готвач, когато положението го изискваше, Констънс остана много изненадана от богатата вечеря. Тя не съответстваше на причината да се оттегли за усамотен живот под земята – болезнен, уединен… и аскетичен. Госпожа Траск трябваше да разбере това. Такава изискана вечеря, която граничеше с упадъчното, не беше подходяща. Но може би това беше начинът на икономката да обяви своето завръщане. Случилото се смути Констънс, но въпреки всичко тя се наслади на храната.

Събра чиниите, взе фенерчето и излезе от апартамента си в тесния коридор, след това през тайната врата в мазето под мазето.

Крачеше грациозно и уверено през поредицата от помещения, защото познаваше всеки милиметър от сбирките и затова имаше нужда от много малко светлина.

Пред последната група помещения забави крачки, докато не стигна до стълбището, което се виеше нагоре до другия етаж. Когато стигна в горния край на стълбите, закрачи по сумрачните коридори към вътрешния асансьор. Щеше да го отвори, да остави чиниите от снощната вечеря и да отнесе в стаята си храната, която госпожа Траск е оставила там за нея.

Дръпна месинговата решетка, отвори вратата, остави вчерашните чинии вътре и се извърна към прясната вечеря, подредена на сребърен поднос върху блестящо бяла салфетка в елегантни сребърни съдове. Предястието беше скрито под сребърен капак за чинии. Това не беше изненадващо: така госпожа Траск искаше да запази храната топла. Изненадата беше бутилката вино, която стоеше до него заедно с елегантна кристална винена чаша.

Докато Констънс оглеждаше бутилката – беше от Пояк – „Шато Ланш Баж“ от 2006, се сети за последния път, когато беше пила вино: в стаята на Пендъргаст в странноприемницата „Капитан Хъл“, когато бяха в Ексмут. Споменът я накара силно да се изчерви. Нима госпожа Траск беше научила някак за това ужасно и неловко събитие?

Не, това беше невъзможно. Въпреки това след снощната епикурейска вечеря това скъпо вино сега беше учудващо. Не беше характерно за госпожа Траск да избира вино от голямата винена изба на Пендъргаст, а да поднесе вечерята, придружена от бутилка минерална вода или кана с шипков чай. Да не би това да беше начинът на икономката да я примами обратно горе?

Констънс не беше готова за това – или поне засега. Нямаше нищо против госпожа Траск да показва своята загриженост, но това беше прекалено и ако продължава така, щеше да се наложи да й напише бележка.

Вдигна сребърния поднос и пое обратно по стълбището и през тихите помещения до своя апартамент.

Влезе в малката си библиотека, остави подноса и бутилката с чашата настрана, вдигна капака от чинията и се вторачи в нея. Вечерята беше по-проста от снощната, но не по-малко екстравагантна: гъши дроб, запържено на тиган заешко с бели трюфели, подредени върху мазния дроб на тънки, ароматни късчета, в пиперен сос. Блюдото беше украсено с два малки моркова със зеленината им, поръсени с пресен магданоз – смешни кулинарни заврънкулки, много далеч от сериозните зеленчукови гарнитури на госпожа Траск.

Констънс дълго разглежда с удивление чинията. След това взе бутилката и я заоглежда напрегнато.

Когато я остави обратно на плота, осъзна, че и нещо друго не е наред. По-рано през деня, преди да се оттегли в спалнята си, за да дремне, тя пишеше в своя дневник – навик, който беше развила преди години и така и не се освободи от него. Сега обаче забеляза, че друг том е сложен отгоре върху отличителната оранжева корица на бележника марка „Родиа“.

Очевидно това беше нарочно, планирано действие. Не би могъл да падне от близката лавица. Освен това томчето дори не беше от малката й с любов подбрана лична библиотека.

Тя го заобръща в ръцете си. Импрегнираният позлатен надпис на гръбчето й каза, че става дума за стихотворенията на Катул в оригинал на латински.

В този миг забеляза нещо друго. Вмъкнато между страниците като разделител за книга, стърчеше перо. Отвори книгата на отбелязаната страница и внимателно го огледа. Не беше обикновено перо, а много странно и елегантно. Ако не бъркаше много, това беше перо от Норфолкски кака: голям папагал, сега изчезнал, виждан за последен път в природата в началото на XIX век. Местообитанието му е било ограничено до скалите и дърветата на островите Норфолк и Филип – две малки външни територии на Австралия, изгубени в огромните простори на Тихия океан. Спиращото дъха с преливащите си шарки с цвят на канела перо, което сега държеше в ръката си, принадлежеше на вида, обитавал Норфолк.

Тя разбра веднага откъде идва перото. Препарирани екземпляри на Норфолкски кака можеха да се видят само на десетина места, включително Амстердамския зоологически музей и Академията за естествени науки във Филаделфия. Но имаше един екземпляр и в сбирката на Енох Ленг от редки предмети тук в мазето – мъжки папагал, чиито пера бяха необикновено ярки. Препарираната птица беше съборена и повредена по време на конфликта, който избухна в мазето под мазето преди две години. Тя я беше поправила колкото можа, но няколко от перата така и не се намериха.

Взе отново фенерчето, излезе от апартамента в централния коридор и пое в противоположната посока, докато не стигна в помещението, посветено на препарираните животни. Бързо откри Норфолкския кака, който беше изложен под махагонова кутия е релефно стъкло.

Перото пасваше отлично на едно оголено място на гърлото.

Когато се озова отново в библиотеката си, Констънс хвърли едно око на отворената книга. Перото беше отбелязало стихотворение № 60.

Hesterno, Licini, die otiosi

multum lusimus in meis tabelis…

Тя си преведе наум редовете:

Вчера, Лициний, ден на безделие,

играхме много игри на моите малки дъсчици…[13]

В този момент забеляза, че най-долу на страницата с елегантен почерк и виолетово мастило е написана бележка. Мастилото изглеждаше удивително свежо.

Обична моя, поднасям ти това стихотворение…

Разпозна свободния превод на 16-ия ред на стихотворението: hoc, iucunde, tibi poema feci.

Тя заобръща книгата в ръце, удивена и смутена. Откъде се е взело това? Възможно ли е Проктър да го е донесъл за нея? Не, той никога не би си позволил да направи нещо подобно, дори да си мисли, че би облекчило нейните страдания. Освен това беше сигурна, че Проктър не е прочел и дума поезия през живота си нито на латински, нито на който и да е друг език. А и той не знаеше за тайните помещения, където се беше настанила.

След смъртта на Пендъргаст вече никой не знаеше за тях.

Тя поклати глава. Някой й беше оставил тази книга. Или е започнала да губи разсъдъка си? Да, може би е така. От време на време скръбта й се оказваше съкрушителна.

Отвори бутилката вино, наля чашата и отпи глътка. Дори на нея, която не беше познавач, вкусът му се стори забележително пълнокръвен и интересен. Отпи още една глътка и седна да вечеря. Преди да започне обаче, отново се зае със стихотворението. Разбира се, беше го чела, но преди години и сега, когато отново си превеждаше редовете наум, стиховете й се сториха много по-красиви, отколкото си ги спомняше… и въпреки всичко ги прочете от началото до края вглъбено и с удоволствие.

13.

Констънс се събуди от звуците на музика. Седна в леглото и отметна завивките настрана. Беше сънувала музика. Но коя пиеса? Стори й се пълна с копнеж, патос и ненужна страст.

Тя стана и мина от спалнята в малката си библиотека. Реши, че трябва да сложи край на този късен следобеден сън. Въобще не беше в нейния стил и не искаше да се превърне в навик. Подобно поведение – прекомерно или необичайно спане – беше, поне така подозираше, проявление на нейната скръб.

Въпреки всичко онова, което чувстваше в момента, не беше скръб или поне не точно. Не можеше да каже точно каква смесица от чувства я изпълва, освен че са сложни и противоречиви.

Беше възнамерявала да прекара сутринта, като пише в дневника си. Вместо това се зае да превежда и преписва някои от Катуловите стихотворения. После по някаква причина, която така и не можа да разбере, няколко стихотворения от сборника на Маларме „Поезия“[14]. Стилът на Маларме беше прословуто труден за сполучливо превеждане на английски и накрая, след като се умори, тя се обърна към музиката.

Откакто бе „отишла под земята“ – както го наричаше в съзнанието си – слушаше струнните квартети на Шостакович и особено третия. Финалната част й напомняше за Мадлин Ашър от разказа на По[15] с нейния каталептичен пристъп на жив мъртвец[16]. В известен смисъл Констънс също като Мадлин се чувстваше жива погребана, защото живееше в самоналожено изгнаничество под манхатънските улици. Неспокойните, тревожни дисонанси подхождаха на нейното настроение. Скръбта в тях отразяваше нейната собствена.

Обаче днес следобед взе Брамс вместо Шостакович: по-точно неговите трио за пиано. Те също бяха сложни и философски, но и пищни, красиви и без тази дълбока тъга на Шостакович.

Докато слушаше, я обзе странна сънливост и тя отиде в спалнята с намерението да сложи глава на възглавницата само за десетина минути. Вместо това бяха минали три часа: беше осем вечерта и госпожа Траск вече щеше да е оставила храната й за деня във вътрешния асансьор. През деня, вместо да реши да упрекне госпожа Траск за луксозните блюда напоследък, Констънс откри, че се чуди какво ли ще има на тазвечерния поднос.

Събра съдовете от снощната вечеря, взе фенерчето и полупразната бутилка вино и тръгна по коридора към тайния вход за апартамента си. Натисна отключващия лост, скритата каменна врата се завъртя и откри входа към помещението, пълно с японски гравюри върху дърво. И замръзна в шок.

На пода, точно пред нейната скрита входна врата, стоеше ваза от гравирано стъкло с едно-единствено цвете в нея.

Ръцете на Констънс се разтвориха и изпуснаха сребърния поднос с чиниите и бутилката вино да се стоварят с трясък на пода. Но това не беше движение, предизвикано от изненадата, а от желанието й да освободи ръцете си, за да извади италианската кама, която винаги носеше със себе си. Натисна бутона, за да изскочи острието, и започна да мести лъча на фенерчето от ляво надясно с насочена кама, докато оглеждаше наоколо.

Беше пусто. Констънс остана там и шокът отстъпи на поток от тревожни предположения. Някой е бил тук – някой беше проникнал в нейната светая светих.

Кой беше виновен за това нахлуване? Кой знаеше достатъчно, за да може да влезе в това най-лично, скрито и недостъпно от всички места на света… и какво значение би могло да се припише на цветето?

Тя се замисли дали да не хукне нагоре по стълбите колкото може по-бързо и да остави зад гърба си това тъмно мазе под мазето с неговите безкрайни мрачни помещения, гротескни сбирки и безброй скривалища. Да се втурне обратно към библиотеката и огъня, към госпожа Траск и Проктър и света на живите. Но този импулс бързо изчезна. През живота си Констънс никога не беше бягала от нещо. Освен това усещаше, че не е в непосредствена опасност: книгата с поеми, перото, цветето не бяха дело на злодей. Ако някой искаше смъртта й, лесно можеше да я убие, докато спи. Да отрови храната й или да я промуши, докато прекосява коридорите на път за асансьора.

Мислите й се върнаха на перото, което отбелязваше любовното стихотворение, скорошната бележка в полето на страницата на непознатата книга. Не, това не беше плод на въображението й: очевидно някой вече беше проникнал в нейния таен апартамент. Книгата, перото, цветето – тълкуваше ги като съобщение. Без съмнение ексцентрично, но съобщение, което, макар да не разбираше, нямаше защо да приема като заплаха.

Констънс остана неподвижна в продължение на десетина минути. Шокът избледня, последва го изпитаният страх. Трябваше да мине много повече време обаче, за да я обземе неприятното усещане, че нейното усамотение е безвъзвратно нарушено.

Най-накрая, оставяйки счупената чиния и бутилката вино на пода, след като си осигури резервно фенерче, тя излезе от стаята с японските гравюри и започна щателно претърсване на мазето под мазето. Колекция след колекция, помещение по помещение. Претърсваше в пълно мълчание, непрекъснато нащрек и за най-слабия звук или проблясък на светлинка.

Не намери нищо. Подът беше от камък или здраво утъпкана пръст, върху които никоя обувка не можеше да остави следи. Участъците, покрити с прах, изглеждаха недокоснати. Не се забелязваше нищо необичайно. Големите сенчести коридори изглеждаха както обикновено.

Когато най-накрая стигна до стълбището, което водеше нагоре, Констънс се спря. Ако човекът или хората бяха излезли от мазето под мазето, нямаше смисъл да продължава търсенето.

Сега се върна при входа към своя таен апартамент и цветето в гравираната ваза. Беше изключително красива орхидея, обаче от разновидност, която не й беше известна. Външността на устната й беше чисто бяла и с издължена форма. Вътре беше розова и почти червена близо до тичинката.

Констънс я проучва в продължение на няколко минути, а съзнанието й се рееше сред различните възможности, никоя, от които не беше вероятна или възможна. Поклати глава и се зае да събира потрошената посуда, струпа парчетата върху сребърния поднос, занесе го по стълбището до асансьора и го остави вътре, за да може госпожа Траск да го прибере. Взе новия поднос с покритата чиния, от която се вдигаше божествен аромат. До нея от сребърна кофа за шампанско, пълна с натрошен лед стърчеше увитото с ленена кърпа гърло на бутилка „Перие Жуе Фльор дьо Шампан“. Тя занесе подноса в мазето под мазето. Но вместо да се оттегли в своя частен апартамент, спря в стаята, където се съхраняваше огромната сбирка на Енох Ленг от изсушени цветя и други растения. Тук, след като остави подноса с кофата за шампанско на едно антикварно бюро, тя провери в няколко енциклопедии, посветени на орхидеите. Докато работеше, очите й се стрелкаха към бутилката шампанско и по силата на прищявка я извади от леда, отвори я и си сипа малка чашка.

Въпреки щателното претърсване на прашните томове, не можа да намери цвете, подобно на оставеното за нея. Тези книги бяха на половин столетие и без съмнение през изминалите години бяха отгледани или открити нови орхидеи.

Тя продължи към апартамента си и затвори каменната врата зад гърба си. Влезе в малката библиотека, седна зад бюрото си, наля си още една чаша шампанско и включи лаптопа, който благодарение на рутера, инсталиран в мазето, имаше ограничен достъп до интернет.

Отне й петнайсет минути, за да открие точното съответствие. Цветето беше новооткрит вид орхидея, обитаващ Хималаите. Била намерена по тибетско-индийската граница.

И я наименували Cattleya constanciana.

Констънс се вторачи в името. Това беше лудост. На нея ли е била наречена? Невъзможно: трябва да е просто съвпадение. И все пак: мястото, където е била намерена… и това ли беше съвпадение? Не беше далеч от тибетския манастир, където сега живееше скрито нейното дете. А орхидеята е била открита, описана и наименувана само преди шест месеца. Но не се посочваше кой е откривателят.

Тя продължи проучването си и най-накрая попадна на оригиналната бележка в списание „Орхидеен преглед“, публикувано от Кралското орхидеено дружество. Под откривател беше отбелязано само: анонимен.

Била е наречена на нея. Имаше прекалено много съвпадения, така че не можеше да има друго обяснение.

Тя загаси лаптопа и остана напълно неподвижна на стола. Трябваше да докладва за това нахлуване на Проктър. Въпреки това, колкото и странно да изглеждаше, не желаеше да го направи. Проктър нямаше да го приеме добре – нахлуване в къщата под негова охрана. Той беше груб инструмент. А това положение, каквато и да беше точната му същност, изискваше повече финес. Констънс беше уверена в своята способност да се справи с всичко, което може да се изправи на нейния път. Не й липсваха средства за самозащита: беше се справяла и с много по-големи заплахи от тази. Нейната собствена склонност към неочаквано и резултатно насилие беше най-добрата й защита. Само да беше Алойшъс тук: той щеше да разбере какво става.

Алойшъс. Осъзна, че беше минал почти час, без непрекъснато да мисли за своя попечител. А сега, когато си спомни за него, не почувства същата пронизваща скръб. Може би най-накрая беше започнала да се приспособява към неговата смърт.

Не, няма да докладва за това на Проктър. Поне засега. Тя беше в свои води: знаеше още дузина други места в тези огромни подземни пространства, още по-тайни места, където би могла да се оттегли. Обаче някакво шесто чувство й подсказваше, че няма да е нужно. Случилото се беше нахлуване… но не се усещаше като посегателство, а като нещо друго. Не беше сигурна точно какво… но по много странен начин усещаше в това време на отчуждение и ужасна самота, че споделя своето лично изгнание с един вид сродна душа.

Тази нощ, когато най-накрая си легна, се погрижи да дръпне резето на каменната врата, която водеше в стаята с японските гравюри. Прояви предпазливост и сложи резето и на вратата към своята спалня, остави и камата „Маниаго“ подръка. Преди да свърши всичко това обаче, внесе красивата орхидея и нейната също толкова красива ваза в апартамента и ги сложи в края на бюрото си.

14.

Констънс вдигна глава от списанието.

Какво привлече така неочаквано нейното внимание? Вслуша се, но мазето под мазето беше тихо като гроб. Може би полъх на вятъра? Не, това беше невъзможно – тук в това древно пространство дълбоко под улиците на Манхатън не подухваше ветрец.

Тя въздъхна. Нямаше нищо, но изведнъж се почувства неспокойна и разсеяна. Погледна часовника си: два и десет през нощта. Очите й останаха впити с тъга в часовника. Беше женски „Ролекс“ с юбилейна гривна от платина. Пендъргаст й го беше подарил миналата Коледа. Подхождаше на часовника, който носеше самият той.

Тя рязко затвори списанието. Невъзможно беше да избяга от спомена за Алойшъс: всичко й напомняше за него.

Събудила се беше преди половин час. Наскоро и съвсем нехарактерно за нея, сънят й се бе нарушил: будеше се посред нощ и не можеше да заспи отново. Може би причината беше в летаргията, която я обземаше следобед и предизвикваше дремките, които някак неизбежно се превръщаха в дълъг сън. Поне не можеше да приписва безсънието на скорошните събития: смъртта на Пендъргаст и очевидното нахлуване в нейното мазе под мазето. Още в началото на тяхното пътуване до Масачузетс беше започнала да се буди в неочаквани часове. По онова време нейното будуване през нощта бе довело до важна стъпка напред в тяхното разследване. Сега беше просто досада.

Стана от безсънното си легло и мина в библиотеката, за да пише в дневника. Това обикновено я успокояваше, но сега се оказа поредното неудовлетворение: думите просто не идваха.

Погледът й се премести от затворения дневник до съдовете от снощната вечеря, струпани върху сребърния поднос. Храната беше студено приготвена, сякаш госпожа Траск знаеше, че Констънс ще бъде твърде заета, за да я изяде веднага: чифт опашки от студеноводни омари, сос ремулад, яйца от пъдпъдък по френски… и разбира се, бутилка шампанско, от което изпи твърде много.

Сякаш госпожа Траск знаеше, че ще бъде твърде заета, за да я изяде веднага…

В главата на Констънс се зароди странна мисъл: дали госпожа Траск приготвяше всички тези блюда? Но кой друг би могъл да бъде? Тя не би наела друг шеф, който да подлага на съмнение нейната власт. Икономката ревниво пазеше своята майчинска роля, винаги се цупеше и никога не би позволила някой друг да готви храна в къщата.

Констънс остави химикалката на плота. Тя очевидно не беше на себе си. Вероятно причината беше във виното, с което не беше свикнала, заедно с богатите вечери напоследък. Най-малкото можеше да сложи край на това. Известно време поразмишлява пак над идеята, че може би е добре все пак да разговаря с Проктър за скорошните си открития в мазето под мазето.

Взе отново химикалката, отвори чекмеджето на бюрото, извади кремав лист за писане и нахвърля следната бележка:

Скъпа госпожо Траск,

Благодаря Ви за голямото внимание напоследък. Оценявам високо Вашата загриженост за моето добруване. Обаче искам да Ви помоля да започнете отново да ми поднасяте прости ястия без вино. Блюдата, които ми приготвихте след връщането си от Олбъни, бяха прекрасни, но твърде обилни за моя вкус.

Ще ми направите ли услуга да кажете на Проктър, че искам да говоря с него – ще Ви бъда благодарна. Може да остави бележка в асансьора с удобно за него време.

Приемете моите поздрави,

Констънс

Сгъна бележката на две, стана от бюрото и облече копринения си халат. След това светна фенерчето, вдигна подноса със съдовете и бутилката шампанско, остави бележката между тях и тръгна надолу по късия коридор.

Отвори вратата и отново се закова на място. Този път не изпусна чиниите и бутилката. Нито извади камата. Вместо това внимателно остави подноса настрана, потупа халата си, за да се увери, че камата е подръка, и освети онова, което беше оставено пред вратата.

Беше мръсно, пожълтяло парче коприна с тибетско писмо на него и червен отпечатък на ръка. Констънс го разпозна веднага като обратната страна на т’ангка – тибетска будистка картина.

Тя я вдигна и отнесе в библиотеката, където я разстла. И просто зяпна. Беше най-прекрасното изображение, което човек можеше да си представи: блясък, слънчево изригване от червено, златно и лазурносиньо с крайно деликатни оттенъци и съвършени детайли и яснота. Разпозна я като религиозна картина, изобразяваща Авалокитешвара – великия Бодхисатва на състраданието, седнал на лотосов трон върху лунен диск. В Тибет Авалокитешвара беше най-почитаният бог, защото е пожертвал собственото си спасение, за да се преражда отново и отново на земята и да донесе просветление на всички живи и страдащи създания на този свят.

Обаче в тази картина Авалокитешвара беше нарисуван не като мъж, а като момче. И чертите на момчешкото лице, толкова изящно изписани, чак до фините къдрици на косата и характерните увиснали клепачи, бяха досущ като… тези на нейния собствен син.

Констънс не беше виждала сина си – нейното и на Диоген Пендъргаст дете – от цяла година. Тибетците го бяха обявили за ринпоче – деветнайсетото превъплъщение на уважаван тибетски монах. Беше скрит в манастир извън Дхарамсала в Индия, в безопасност от всякаква китайска намеса. На тази картина детето изглеждаше по-голямо, отколкото когато го беше видяла за последен път. Не можеше да е била нарисувана преди повече от няколко месеца…

Застанала напълно неподвижна, Констънс попиваше нарисуваното лице. Въпреки бащата на детето Констънс не можеше да не изпитва яростна майчина любов, усилена от факта, че можеше рядко да го посещава. Значи така изглежда сега, каза си тя, взирайки се почти възторжено в неговото изображение.

Който е оставил това – помисли си тя, – знае и най-интимните ми тайни. Съществуването на моето дете и неговата самоличност. Намекът, който започна с месторождението на новооткритата орхидея Cattleya constanciana, сега беше станал напълно ясен.

Ясно стана и нещо друго. Това лице без съмнение я ухажваше. Но кой може да е? Кой може да знае толкова много за нея? Дали знаеше и другите й тайни – реалната й възраст? Връзката й с Енох Ленг?

За миг си помисли да проведе още едно яростно и щателно претърсване на мазето под мазето. Отказа се: нямаше съмнение, че новото претърсване ще се окаже безплодно както предишното.

Тя клекна, взе бележката до госпожа Траск, скъса я на две и я пъхна в джоба на халата. Нямаше смисъл да я изпраща, защото знаеше, че не икономката я снабдява с тези изискани блюда и скъпи вина.

Но кой?

Диоген.

Бързо го отхвърли като най-смешното възможно предположение. Вярно, че подобно необикновено, капризно, закачливо ухажване би подхождало на Диоген Пендъргаст. Той беше мъртъв обаче.

Нали така?

Констънс поклати глава. Разбира се, че беше мъртъв. Беше паднал в ужасната Шара дел Фуоко на вулкана Стромболи. Знаеше това, защото се беше борила с него на самия край на бездната. Лично го беше бутнала и гледала как пада. Беше надникнала през ръба към ревящите ветрове на димящата лава долу. Беше сигурна, че отмъщението й е пълно.

Освен това, докато беше жив, братът на Алойшъс не изпитваше нищо друго, освен презрение към нея. Беше го изразил достатъчно ясно. Ти беше играчка – написа й той, – бързо разгадана тайна, скучна кутия, отворена насила, за да я намериш празна.

От спомена ръцете й се свиха в юмруци.

Не беше Диоген, това бе невъзможно. Беше някой друг, който също знаеше най-големите й тайни.

Осени я като светкавица. Той е жив – помисли си тя. – Значи все пак не се е удавил. И се върна при мен.

Беше смазана от прилива на чувства. Почувства луда надежда, трескаво очакване, сърцето й изведнъж заблъска в гърдите, сякаш искаше да изскочи.

— Алойшъс! – извика тя в мрака, а гласът й се прекърши. Не знаеше дали от ридание, или от смях. – Алойшъс, излез, покажи се! Не знам защо си толкова плах, за бога, моля, моля те, позволи ме да те видя!

Единственият отговор обаче беше слабото ехо на собствения й глас в каменните подземия.

15.

Роки Филипов, капитан на риболовния кораб „Мънибол“, преправен траулер с дължина деветнайсет метра и половина, обърна глава и изстреля кафява струя тютюнев сок върху палубата, където тя се присъедини към слоя мазнина, дизел и слуз от риба.

— Проста работа – казваше морякът Мартин Дехесус. – Отнема твърде много време. Затова просто го застреляй, напъхай го в чувал за риба, сложи му тежест и го изхвърли зад борда.

Студен вятър повя по палубата на „Мънибол“. Беше тъмна, облачна, беззвездна нощ и те бяха здраво закотвени в Бейлис Хоул недалеч от американско-канадската граница. Малката група стоеше на палубата на тъмния кораб и всичко, което Филипов можеше да види от останалите, бяха червените огънчета на техните цигари. Други светлини нямаше: „Мънибол“ беше изключил котвените и навигационните светлини и дори червеното осветление в рулевата рубка беше угасено.

— Аз съм с Мартин – чу се тежкият глас на Карл Милър, последван от яркото припламване на огънчето и шумно издухване на дима. – Не искам да го държим повече на борда. Те само ни баламосват. Майната й на размяната. Прекалено рисковано е.

— Не е рисковано – обади се готвачът. – Можем да стигнем международни води за час. Следващата пратка е след седмици. Арсено е наш другар. Заслужава си търговията.

— Да, може би. Защо тогава федералните не сътрудничат?

Капитан Филипов слушаше размяната на мнения. Хората имаха нужда да изпуснат парата. През последните дни напрежението беше нараснало. Екипажът, който беше на борда, с изключение на дежурния на палубата, се беше събрал на завет в рулевата рубка, за да обсъди въпроса веднъж завинаги.

— Мисля, че ни залагат капан – каза Хуан Абреу, корабният инженер.

— Това няма значение – възрази готвачът. – Ако подушим и най-слабия лъх да се носи на юг, ще потеглим и ще изхвърлим този тип в океана. Все още ще разполагаме с неговия часовник за продан.

Разменяха се все нови и нови доводи, докато хората не започнаха да се повтарят. Най-накрая Филипов се оттласна от стената, изплю друга струйка тютюнев сок и заговори.

— Копелето е на борда от почти три седмици. От дни се опитваме да организираме тази размяна. Планът е добър. Да се придържаме към него. Още три дни – за това постигнахме съгласие. Ако дотогава размяната не стане, ще направим онова, което казва Дехесус, и ще го изхвърлим през борда.

Той замълча и зачака тяхната реакция. В бизнеса с трафик на дрога, за разлика от глупостите, които показваха по телевизията, трябва да изградиш консенсус. Не можеш просто да късаш топки и да се надяваш, че нещата ще вървят.

— Справедливо – каза готвачът.

— Карл? – попита Филипов.

— Добре, още три дни.

— Мартин?

— Ами майната му, мога да почакам още няколко дни. Но само толкова.

Групата беше постигнала неохотно съгласие и започна да се разотива.

Капитан Филипов настигна готвача, който се връщаше долу в камбуза.

— По-добре да се опитам да държа този тип жив. Остана ли от говеждата яхния, която ядохме на обед?

— Да.

Филипов взе купа с яхния и бутилка вода, за да ги занесе в лазарета в кърмовия трюм. Люкът беше оставен отворен и го бяха покрили с решетка, за да влиза въздух. Той светна с фенерчето през решетката и видя мъжа в същата поза, както последния път. Едната му китка беше заключена към кнехт. Подобното му на скелет тяло бе покрито от същия изпокъсан и мръсен черен костюм, с който го бяха намерили. Бузите му бяха хлътнали, а лицето натъртено. Светлорусата му коса бе полепнала по челото.

Филипов отвори решетката, спусна се в трюма и остави бутилката вода пред мършавата фигура. Клекна и се вторачи в нея. Очите на мъжа бяха затворени, но докато Филипов го гледаше, се отвориха: сребристи очи, които сякаш грееха с вътрешна светлина.

— Донесох ви храна – каза Филипов и посочи купата в ръката си.

Мъжът не отговори.

— Защо вашите приятели се бавят? – попита Филипов за стотен път. – Продължават да се дърпат.

За негова изненада най-накрая погледът на мъжа срещна неговия. Това го накара да се почувства неловко.

— Оплаквате се от мълчанието на моите приятели?

— Точно така.

— В такъв случай се извинявам от тяхно име. Позволете ми да ви уверя обаче, че когато му дойде времето, те ще се радват да се срещнат с вас. Но се боя, че ако напук на обстоятелствата оцелеете при тази среща, ще пожелаете да не ги бяхте срещали.

Филипов се вторачи в мъжа. Трябваше му известно време, за да схване казаното.

— Големи приказки от покрит с лайна плавей, който извадихме от водата.

Мъжът се усмихна с невесело, призрачно разтягане на устните.

— Добре. – Филипов остави купата. – Ето ви вечерята. – Той се приготви да си върви, но после се спря. – Ето ви и десерта. – И жестоко изрита мъжа в корема. След това се изкатери на палубата и пусна решетката да се тресне в люка.

16.

19 дни по-рано

25 октомври

Роки Филипов стоеше на щурвала на рибарския кораб „Мънибол“ и го управляваше в неспокойното море. Изгряващото слънце си пробиваше път през тъмна завеса от облаци на източния хоризонт – опашката на бурята, която бе преминала оттук през нощта. Откъм левия борд на плавателния съд се плъзгаше ниският, черен бряг на остров Крау, а пред себе си Филипов виждаше премигващата светлина на Ексмутския фар, който се издигаше на едно възвишение заедно с къщата на фараджията до него. Изгряващото слънце ги беше варакосало, превръщайки ги в красива гледка. Моряците, които не бяха на вахта, спяха в каютата долу. Мартин Дехесус стоеше до него в рулевата рубка и пиеше кафе, похапваше стара поничка и играеше някаква игра на мобилния си телефон.

Филипов беше в мрачно настроение. Бяха извършили доставката в Мейн. Пътуването от Канада беше минало без проблеми. Сега буквално стояха върху седемцифрена сума пари в брой, заключени долу в трюма. Трябваше да убият един месец, преди да вземат и доставят следващата пратка. Това трябваше да бъде момент на триумф… ако не беше случаят с Арсено.

Преди седмица федералните го бяха пипнали с куфарче пари от работата в Канада. Сто хилядарки, достатъчни да предизвикат техния интерес. Сега Арсено беше задържан и Филипов не се съмняваше, че работят върху него. Още не се беше пропукал, защото иначе всички вече щяха да са в кюпа. Той смяташе Арсено за корав орех, но човекът имаше жена и две деца. А това винаги беше най-слабото място на мъжа. Освен това се оказа глупак – трябваше да изпере парите според насоките, които Филипов бе разработил внимателно, вместо да го арестуват с тях.

Другият проблем беше, че екипажът гласува да закарат кораба в Бостън и да останат там цял месец, за да се наслаждават на плодовете на своя труд. Филипов не одобряваше този план: не му харесваше идеята хората му, изведнъж забогатели, да отидат в града, да започнат да се напиват, да наемат проститутки и може би да се разприказват. Човек само трябваше да види какво се случи с Арсено, който беше поискал да слезе по-рано от кораба. Трябваше да се съгласи на това обаче. Не можеше просто да каже „не“, след като бяха работили толкова здраво за доставката и след рисковете, които бяха поемали. Трябваше просто да им се довери, че няма да се забъркат в неприятности.

Той от своя страна щеше да харчи тихо парите, изпирайки колкото може повече чрез галерията за антики, която притежаваше на улица „Нюбъри“. Щеше да се храни в изискани ресторанти с няколкото си приятелки, да ходи на мачовете на „Бостънските мечки“[17] и да добави няколко редки бутилки към винената си колекция.

— Мамка му! – внезапно извика Филипов, вторачен напред в развълнуваната вода. – Виждаш ли това? – Той намали скоростта.

Дехесус вдигна очи от играта.

— По дяволите, това е удавник.

Филипов за кратко даде заден ход, за да убие още скоростта. Тялото лежеше по гръб с прострени ръце, бледо в смъртта.

— Донеси лодъчна кука – нареди той на Дехесус.

Дехесус излезе от рулевата рубка, взе лодъчна кука и отиде на носа, докато Филипов маневрираше „Мънибол“ да застане неподвижен успоредно на трупа.

Филипов се втренчи в тялото. Беше мъж на около четирийсет, със светла коса, залепнала за черепа, черен костюм, бледа сива кожа. На лявата му китка проблясваше часовник.

— Издърпай го към кърмата и го качи на борда – каза Филипов на Дехесус.

— Бъзикаш ли се? Ако докладваме за него, ще ни набъркат в разследването.

— Кой казва, че ще докладваме каквото и да било? Виждаш ли часовника? Прилича на „Ролекс“.

Дехесус се изкиска тихо.

— Роки, винаги гледаш да има сухо.

— Издърпай го към кърмата и го качи на кърмовата рампа.

Тъй като беше изгубил задвижването си напред, бившият траулер доста се люлееше. Все пак Дехесус успя да издърпа удавника към кърмата, а после го изтегли на борда, след като закачи куката към колана му. Трупът с лекота се плъзна върху кърмовата рампа, заливайки я с вода. Филипов клекна и хвана китката, за да я обърне.

— Виж това. Платинен „Ролекс Президент Сен Бланк“. Струва най-малко четирийсет хилки. – И откопча гривната, издърпа я от ръката и вдигна часовника, за да може Дехесус да го види.

Той пое часовника и го обърна.

— Мамка му, капитане. Още работи.

— Да видим какво друго има у себе си.

Филипов претърси набързо трупа. Нямаше портфейл, нито ключове, изобщо нищо в джобовете. На врата му имаше странен медальон, който изглеждаше без никаква стойност, а на ръката златен пръстен с печат, с гравиран на него кръст или някакъв подобен символ. Филипов се опита да го свали, но не успя и накрая се наложи да строши ставата на пръста, за да го вземе.

Пусна ръката и се зае да оглежда пръстена. Разбира се, ценността му беше заради златото. Може би триста-четиристотин долара.

— Какво ще правим сега? – попита Дехесус. – Да го изхвърлим обратно във водата? Не искаме да ни хванат с труп на борда, нали?

Филипов се вторачи в трупа. Протегна ръка и хвана китката му отново. Не беше толкова студена, колкото би трябвало да бъде. Всъщност дори можеше да се каже, че е леко топла. Притисна палец в плътта, опитвайки се да напипа пулс, но не успя. Протегна ръка към врата и провери сънната артерия. Още веднъж беше удивен от топлината. Когато натисна с показалеца и средния пръст, усети леко пулсиране. Сега видя, че фактически тялото диша. Много плитко, с почти недоловими вдишвания. Долепи ухо до гърдите му и чу тихо гърлено хриптене заедно с бавните, слаби удари на сърцето.

— Той е жив – обяви капитанът.

— Още една причина да го хвърлим обратно във водата.

— В никакъв случай.

Филипов видя, че Дехесус го гледа с безизразно лице. Плешивото му теме бе заобиколено с венец черна коса, а месестата му ръка стискаше часовника. Дехесус беше човек, на когото можеш да разчиташ, но умът му бе колкото на пиле.

— Мартин, слушай, това е човек с часовник за четирийсет хиляди долара. Току-що му спасихме живота. Не мислиш ли, че при това положение ще заиграят пари?

— Защо?

— Върви да събудиш екипажа.

Клатейки глава, Дехесус се спусна долу, а през това време Филипов измъкна от един шкаф тежко вълнено одеяло. Огледа се, за да се увери, че наоколо няма други плавателни съдове, и издърпа мъжа навътре върху кърмовата палуба. Хвърли одеялото върху дъските и го зави плътно с него. Трябваше да го стопли бързо, иначе щеше да умре от хипотермия. Температурата на водата беше около дванайсет градуса и според таблиците, които Филипов знаеше наизуст, здрав мъж можеше да прекара във вода като тази деветдесет минути в безсъзнание. После разполагаше с още час преди да умре, ако през това време не се удави.

Този тип нямаше да струва и цент мъртъв, но жив можеше да се окаже много ценен.

След като го зави, Филипов се замисли какво да правят с него. Когато се свести, можеше да се обърка и да предизвика неприятности. Най-добре беше да го заключи в някой от трюмовете. Кърмовият лазарет, който се помещаваше в най-големия трюм, щеше да е най-подходящ. Там имаше светлина и високо на стените електрически контакти, където биха могли да включат електрически радиатор.

Членовете на екипажа започнаха да се качват на палубата, опитвайки се да прогонят съня от очите си, и наобиколиха лежащия в безсъзнание мъж. Филипов стана и ги огледа.

— Мартин, покажи им часовника.

Часовникът тръгна наоколо, съпроводен с мърморене и кимане.

— С парите за този часовник човек може да си купи „Кадилак“ – каза Филипов. – Този тип е паралия. – Той отново ги огледа. – Това значи, че трябва да се откажете от бостънската отпуска, но от това може да се изкарат сериозни пари.

— Пари? – попита Дуейн Смит, помощник-капитанът. – Под формата на възнаграждение?

— Възнаграждение? Дръжки! Никое възнаграждение няма да може да се сравни с онова, което можем да получим, ако подходим другояче.

— Как другояче? – попита Смит.

— Откуп.

17.

Филипов стоеше над люка на лазарета, вторачен в тайнствения мъж, заключен за кнехта в дъното на трюма. Мъжът беше при тях от десет дни, но сега те не знаеха повече за него, отколкото в деня, когато го издърпаха на борда. Тоест нищо. Мъжът, изглежда, спеше, но Филипов не беше сигурен. През първите няколко дни, след като го бяха извадили от водата, изглеждаше изпаднал в нещо като дълбок ступор. Това можеше да се очаква, след като едва не беше умрял от хипотермия. Бяха се грижили добре за него: гледаха да му е топло, превързаха раните и счупената става на пръста, настаниха го удобно. След това изкара три дни с висока температура, което също не беше изненадващо. Но екипажът взе да нервничи, защото се тревожеше, че ако ги спре Бреговата охрана и се качи на борда, всичко ще свърши.

За да намали този риск Филипов беше отклонил „Мънибол“ отвъд полуостров Скудик, дълбоко в най-дивото крайбрежие на Съединените щати – Източен Мейн с неговите хиляди необитаеми острови, заливи и устия на реки. Филипов добре познаваше крайбрежието и навиците на Бреговата охрана. От дни се мотаеха от плитък залив в плитък залив, като се държаха настрана от морските пътища и плаваха само нощем. Но атмосферата на борда си остана кисела, особено след като температурата на тайнствения мъж спадна и той, изглежда, започна да се оправя, ала така и не се разприказва. Не каза и дума. Сякаш беше умствено увреден, което не беше изключено, след като едва не се беше удавил. Обаче в няколкото случая, когато Филипов имаше възможност да надникне в ясните му очи, видя там бдителна интелигентност. Почувства със стомаха си, че съзнанието на този тип е будно. Защо тогава не искаше да говори? Какво е правил във водата? Откъде бяха раните му? Сякаш го беше нападнала мечка: дълги и дълбоки драскотини, разкъсвания и следи от ухапвания.

Беше крайно изнервящо за всички на борда.

Сега мъжът лежеше в обичайната си поза със затворени очи. Филипов го гледаше втренчено, а ръката му си играеше в джоба със златния му пръстен. Беше сигурен, че отговорът или поне част от него се крие в кръста или какъвто там беше символът, гравиран на пръстена. Странна емблема: вертикален облак, в който имаше петолъчна звезда, светкавица се носеше надолу, удряйки котешко око без клепач, в чиято зеница се виждаше числото 9. На Филипов това му приличаше на нещо, свързано с армията. Смит, неговият първи помощник и магьосник в областта на компютрите, прекара дълги часове да търси нещо подобно, но без успех. Същото се отнасяше за странния медальон около врата на мъжа, макар той да не изглеждаше толкова официален, а по-скоро семеен и може би дори средновековен. Смит се беше опитал да намери в интернет лицето на мъжа. Това също се провали. Проблемът беше, че той едва не умря и лицето му сега бе толкова изпито, че вероятно не приличаше на своето предишно „аз“, за да може софтуерът да открие съвпадение.

Ключът за самоличността на мъжа беше този пръстен. Филипов беше сигурен в това.

Той се вторачи отново в човека, а гневът му взе да нараства. Копелето им се опъваше. Защо?

Филипов влезе в трюма и тръгна към мъжа. Той лежеше прострян, със затворени очи, заключен към кнехта, и спеше. Или по-скоро се преструваше, че спи. Докато Филипов го гледаше втренчено, очите му се отвориха, разкривайки две блестящи сребърни монети с пронизващи черни зеници. Приличаше по-скоро на призрак, а не на човешко същество.

Филипов се наведе над него.

— Кой сте вие?

Очите се впиха в неговите с нещо, което на Филипов се стори като нахалство. Мъжът беше почти мъртъв, но капитанът беше сигурен, че се е възстановил повече, отколкото показва.

— Ще те хвърля отново в океана. Какво ще кажеш на това?

За негова изненада мъжът проговори за първи път. Гласът му беше слаб като шепот.

— Повтарянето на тази заплаха взе да става отегчително.

Филипов се смая от кротката плавност на гласа, от южняшкия акцент и от определено арогантния тон.

— Значи можеш да говориш! Знаех си, че само се ебаваш с нас. Добре, след като си върна гласа, кой си ти?

— Истинският въпрос е кой си ти. Но както и да е, вече знам отговора.

— О, така ли? И кой съм аз, задник такъв?

— Най-нещастният човек на земята.

С ругатня на устните Филипов го срита в ребрата, но дори тогава изражението на мъжа не се промени, а очите му не изпускаха неговите.

18.

Капитан Филипов стоеше наведен на масата за карти вляво от щурвала и гледаше над рамото на Смит, докато той боравеше с лаптопа си и му обясняваше своя последен опит да открие някакво съвпадение с гравюрата върху пръстена на мъжа.

— Каквото и да е това, не е в светлата страна на мрежата, нито в тъмната. Използвах най-добрия софтуер за сравняване на изображения. Просто го няма и това е.

Филипов кимна, вторачен в изображението на екрана. Беше фотография на пръстена, която бяха направили. Корабът беше закотвен пред залива Бънкър, южно от остров Грейт Спрус. Мястото беше защитено срещу гадната нощ, която настъпваше. Вълните идваха от изток, а дъждът пръскаше по стъклата на рулевата рубка.

— Искаш ли бира? – попита Смит.

— Не точно сега.

Смит избута стола си назад и слезе долу. След малко се върна с бира в едната ръка и отпи дълга глътка.

— Който и да е този задник – каза Филипов, сядайки зад компютъра, – иска да остане анонимен. Защо не ще да ни каже името си?

— Да, защо?

Втренчи се отново в гравюрата. Странен облак, светкавица, котешко око, деветка. Внезапно го осени идея. Той изстена от нейната очевидност.

— Котката има девет живота.

— Така ли?

— Значи тази група, каквото и да представлява, е за оцеляване. Девет живота.

— Добре – Смит отново отпи от бирата.

— И този облак. Виждал ли си такъв облак?

— Странен е. Прилича на буреносен.

— Може би изобщо не е облак.

— Тогава какво е?

— Призрак.

Смит се вторачи в изображението на екрана, присви очи и изръмжа:

— Може би.

Филипов извади истинския пръстен от джоба и го загледа, обръщайки го в ръцете си на сумрачната светлина в рулевата рубка.

— Призрак. Звезда. Девет живота. Светкавица. Добре, изображението не е в интернет, но може би описанието му е.

Филипов започна да изписва думите „призрак“, „звезда“, „девет живота“, „светкавица“. И почти веднага имаше попадение. Беше датирано две или три години назад и описваше погребението на специален агент Майкъл Декър, „убит при изпълнение на служебните си задължения от вражеска ръка“. Статията описваше погребението и изреждаше някои от присъствалите. Филипов я изчете и се спря на изречението:

„Освен американското знаме върху ковчега се виждаше емблемата на елитната Призрачна рота, в която Декър е работил: призрак на син фон, украсен със звезда, който хвърля светкавица по окото на котка с цифрата девет вместо мигла, символизираща деветте живота, които всеки член на Призрачната рота уж притежавал по силата на тяхното обучение, решителност и опит. Призрачната рота е много секретен, сплотен и специализиран наследник на вече недействащия армейски отряд „Синя светлина“. Създадена е да действа в секретни, много опасни и понякога неразрешени театри на военните действия. Времето на действие на Призрачната рота е сравнително кратко. По-късно „Синя светлина“ прераства в 1-ви отряд на специалните части „Делта Форс“. Специален агент Декър принадлежеше към малката група агенти с много награди, които се вляха във ФБР след службата си в Призрачната рота“.

— Нашият тайнствен човек долу е бил в армията – обяви Филипов. – Специалните части.

Смит гледаше над рамото му, дишайки тежко.

— Мамка му! Погледни!

Към статията имаше малка снимка на група агенти около гроба. И там, сплел длани отпред, стоеше един висок, блед мъж в черен костюм. Макар лицето му да беше размазано и неясно, всичко в този на снимката беше като на мъжа долу в трюма: бледността, русата коса, светлите очи, слабото тяло.

Надписът отдолу го посочваше като специален агент А. Ш. Л. Пендъргаст.

— Майчице мила, той е федерален агент – издиша Филипов.

Настъпи мълчание, което се нарушаваше единствено от потропването на дъжда по прозорците.

— Мамка му, това ще е. Хвърляме копелето във водата.

— Наистина ли искаш да го убиеш? – попита капитанът.

— Не го убиваме, а просто го връщаме там, където го намерихме. Природата ще свърши останалото. Кой ще разбере? След седмици вълните ще го изхвърлят някъде и нищо няма да го свързва с нас. Със сигурност не можем да държим федерален агент на борда.

Филипов не отговори. Беше силно изкушен. Този тип му беше влязъл под кожата. Отвори малкото шкафче под масата за карти и извади бутилка скоч, отви капачката и отпи глътка. Почувства как течността се спуска надолу по гърлото му. Чувството беше приятно. Затова удари още една глътка.

— Предлагам да се върнем към остров Крау – продължи Смит – и да го изхвърлим там. Трябва да е изчезнал някъде наблизо. Никой няма да го свърже с нас. – Той направи пауза, след това сграбчи бутилката. – Нещо против?

— Това е прекалено силно за мормон – отговори Филипов.

— Вече не съм – каза Смит с усмивка и си напълни устата. – Ще му сложим часовника и пръстена. Никакви доказателства не трябва да остават тук.

Докато уискито подпалваше стомаха му, Филипов почувства как мислите му стават удивително ясни. Той остави Смит да се изприказва.

— Майната му на часовника – продължи помощникът. – Не можем да поемем този риск. Изобщо не можем да си го позволим с Арсено, който може да се разприказва.

— Арсено – повтори Филипов.

— Да, Арсено. Искам да кажа, че ако започне да говори, те ще ни погнат като дивеч. А ако намерят отвлечен федерален на борда, обвиненията за трафик на наркотици ще са най-малката ни грижа…

— Арсено – повтори Филипов.

Смит най-сетне престана да дрънка.

— Какво за него?

— Федералните го задържаха.

— Нали точно това казвам.

— Така… а ние държим един федерален.

Мълчание.

Филипов насочи погледа си право към Смит.

— Ще им предложим сделка. Този човек, Пендъргаст, срещу Арсено.

— Ти да не си мръднал? Искаш да извъртиш това на федералните? Толкова бързо ще ни избият, че няма да можем дори да се изпикаем от кърмата.

— Не и ако се покрием. Знам точно такова място. Само слушай. Федералните нямат представа къде е. Във вестниците нямаше нищо за това. Не знаят, че е на борда, и между другото, това ще е последното място, където биха го потърсили. Като доказателство, че е при нас, ще им изпратим пръстена и амулета.

— Луда работа.

— Ако Арсено се разприказва, свършено е с нас. Ще прекараме остатъка от живота си зад решетките.

— Наистина ли мислиш, че ще се огъне?

— Мисля, че е възможно. Държат го вече… колко? Цял месец.

— Обаче да отвлечеш федерален агент за размяна… – Смит потъна в мълчание.

— Хубавото е, че е толкова просто. Работата е наполовина свършена: вече го държим, а никой не знае къде е. Ще свалим някого от екипажа с пръстена и амулета на брега. Ще ги изпрати по пощата на федералните, да речем, от Ню Йорк Сити. Нашето искане е просто: освободете Арсено и му дайте еднопосочен билет до Венецуела. Когато ни се обади, ще освободим Пендъргаст. Ако не, Пендъргаст умира.

— Да го освободим? Та той видя лицата ни.

— Правилно. Затова, когато освободят Арсено, ще хвърлим федералния обратно във водата. Там, където го намерихме. – Това хрумване изпълни Филипов с чувство на удовлетворение.

— Мамка му – намръщи се Смит. – Не знам, ако убием федерален, ще ни гонят до края на земята. Този тип е от елита. Сигурно има приятели.

— Ние пък имаме пари и кораб. Ще им отнеме време, за да сглобят целия пъзел. А когато го направят, ако изобщо успеят, ние отдавна ще сме изчезнали. Ако Арсено проговори, така или иначе е свършено с нас. – Накрая добави необорим довод. – Направо е чудо, че този тип ни падна в ръцете. Ще сме пълни глупаци, ако не се възползваме от случая.

Смити поклати глава.

— Дано се получи.

— Ще се получи. Събери хората. Свиквам събрание.

19.

Филипов стоеше на предната палуба и вдишваше аромата, който се носеше откъм разперилите големи клони смърчове, които растяха по отвесните скали над и пред кораба. Беше спокойна, слънчева и студена есенна утрин. Всичко вървеше по план.

Капитанът беше открил заливчето Бейли като юноша, докато прекарваше трева от Канада в Съединените щати с една петметрова бостънска китоловна лодка. Никога не беше казвал някому за заливчето. Никога. Дори когато започна да управлява „Чарли“ от залива Фини в Нова Скотия до Фери Хед в Мейн и цяла поредица кораби за улов на омари и траулери. Мястото беше отлично за скривалище и Филипов го беше опазил за момента, когато щеше наистина да има нужда от него.

Това време беше дошло.

Заливчето Бейли беше разположено в дивия участък от бреговата линия между Кътлър и Лубек, недалеч от канадската граница. Представляваше дълбок срез в гранитната брегова линия, обграден от трите страни с високи, остри скали. Над него се извисяваха огромни смърчове, чиито рошави клони осигуряваха прикритие отгоре. В северната му част имаше отвор – скалата беше замръзнала в нещо подобно на каменна вълна, под която човек можеше напълно да скрие корабче. Малцината ловци на омари, които работеха в района, избягваха заливчето заради опасните петметрови приливи и отливи, както и назъбеното дъно, което поглъщаше техните капани и срязваше въжетата им.

Не беше шега да вкара „Мънибол“ в заливчето Бейли. Филипов го направи през нощта по време на слаб прилив, когато теченията ги нямаше и повърхността беше гладка. Нямаше как да спуснат котва: дъното щеше да я погълне със същата готовност като капаните за омари, а и нямаше достатъчно място корабът да се завърта. Вместо това Филипов беше опънал въжета от двата бряга, завързани за смърчовите стволове достатъчно хлабаво, за да позволяват на „Мънибол“ да се издига и спуска заедно е приливите и отливите.

Маневрата беше сложна и отне по-голямата част от нощта. Накрая той остана доволен от резултата. Бяха добре скрити в диво крайбрежие, където най-близкият град беше на двайсет километра от тях, а най-близката къща – на най-малко дванайсет. Брегът беше част от големия горски парцел, собственост на фабриката за хартия „Монтроуз“ в Лубек. Единствените хора, които идваха там, бяха дървосекачите, но по това време на годината не се сечеше.

На път за заливчето Бейли бяха свалили на сушата един от най-надеждните и изобретателни членове на неговия екипаж – Далка, с пръстена, амулета и пачка пари. Задачата му беше да стигне до Ню Йорк Сити и да изпрати по пощата двата предмета заедно със снимка на Пендъргаст и техните искания и указания до подразделението на ФБР в града. След това Далка щеше да потъне в мегаполиса и без да привлича внимание, да изчака резултата.

Свалиха го на пуст участък от брега и Филипов подкара „Мънибол“ на север към заливчето Бейли.

Беше взел предпазни мерки. Много преди да стигнат до мястото, беше наредил корабният джипиес и телефоните на екипажа да се изключат, а батериите им да се извадят. Всичко, което би могло да бъде използвано, за да ги проследят, беше изключено.

Беше обмислял проблема как да общуват с ФБР. Трябваше да има начин да го правят, без да издадат своето местоположение. За щастие Смит, неговият първи помощник и компютърен гуру, знаеше как да създаде непроследима и криптирана електронна поща. Филипов също разбираше доста от компютри и двамата със Смит го измислиха. Използваха програма, подобна на „Тор“, но много по-усъвършенствана. Казваше се „Блънт“ и криптираше четирикратно всички интернет комуникации, използвайки програмата за криптиране „Прити Гуд Прайвъси“, после ги препращаше през безброй компютри по цял свят, което правеше почти невъзможно проследяването на сигнала до оригиналния интернет протокол. Двамата със Смит бяха създали в „Блънт“ временна електронна поща за еднократна употреба в тъмната мрежа, наречена „Инсърджънт Мейл“, която беше – поне така смятаха – непробиваема дори за Агенцията за национална сигурност.

Имаше обаче малък проблем при изграждането: в заливчето Бейли нямаше интернет връзка.

Което означаваше, че Смит трябва с лаптопа си да отиде на място, където има интернет връзка, за да може да изпраща и получава имейли. Бяха решили, че това място ще бъде град Кътлър – на няколко десетки километра надолу по крайбрежието. Един мотел в града на име „Годер Даунийстър“ предлагаше безплатен безжичен интернет. Смит щеше да ходи там.

„Мънибол“ влачеше моторница, която служеше и за спасителна лодка – един почти нов триметров „Зодиак“ с надуваеми бордове и четиритактов двигател „Тохацу“ с 9,8 конски сили. В спокойно море и с един човек на борда лодката с лекота можеше да плава с двайсет възела. Морето между заливчето Бейли и Кътлър обаче беше всичко друго, но не и спокойно и дванайсет възела бяха максималното, което човек можеше да понесе, без да бъде очукан от вълнението. И то само ако времето е хубаво. Ако е лошо – забрави.

Трябваше да са внимателни. Идването и заминаването на малкия „Зодиак“ не биха предизвикали любопитство в някое пристанище, но ако бъде видян да цепи в открито море, ще бъде забелязан. Особено от рибарите, които щяха да си помислят, че е чиста лудост да караш малка лодка в късната есен покрай назъбено крайбрежие, известно със своите епични бури, течения и мощни приливи и отливи. Ако го видеха, щяха да искат да разберат кое, по дяволите, е това лудо копеле. Филипов знаеше много добре, че рибарите са отчаяни клюкари.

По тези причини Смит трябваше да ходи и да се връща от Кътлър през нощта, което силно увеличаваше вероятността от злополука. Но друг начин нямаше.

Въпреки че бяха предприели щателни мерки да изградят сигурна електронна поща, Филипов знаеше, че вероятно ще имат нужда и от мобилните телефони. Беше напълно възможно в някой момент на Смит да се наложи да говори с Далка в Ню Йорк. Знаеше също така достатъчно за федералните агенти, за да очаква, че рано или късно ще искат гласова връзка.

Беше се погрижил и за това. На борда на „Мънибол“ имаше десетина джиесема с предплатени минути, купувани срещу пари в брой от различни държави. Те бяха много полезни при подобни дела. Филипов даде два на Далка и четири на Смит с изрични указания особено на последния: когато говори с ФБР, да използва за всеки разговор различен телефон и да гледа да е кратък, защото идентификаторът на телефона може да бъде триангулиран[18] за трийсет секунди. Смит, а не ФБР щеше да инициира обажданията. След края на разговора трябваше да изважда батерията. Така телефонът щеше да е изваден от строя, за да не може да изпраща сервизни съобщения на оператора на мрежата.

Филипов отново вдиша въздуха, ухаещ на смърчове. Нощеска Смит замина за Кътлър. Лаптопът му и предплатените телефони бяха увити в няколко слоя найлон, за да ги предпазят от солените пръски на океана. Смит не беше морякът, когото човек иска да изпрати през нощта на опасно плаване, затова Филипов грижливо му даде напътствия: трябва да следва релефа на крайбрежието и да се придържа близо до брега, но да стои извън зоната на прибоя. Нуждаеше се от силен прожектор, който трябваше да изгаси, преди да влезе в пристанището.

Филипов го проследи как тръгва, вслушвайки се в шума на малкия мотор, който постепенно заглъхна. Беше рисковано, но необходимо. Планът беше задействан и вече нямаше връщане. Три или най-много четири дни нямаше да чуят нищо.

Планът беше добър. Беше го прехвърлял в главата си повече от сто пъти, а и с екипажа го бяха обсъждали до призляване. Смит щеше да се настани в „Годер“ под предлог, че е мормонски мисионер. Изглеждаше достатъчно млад, за да не предизвика подозрение. Освен това всички си бяха купили консервативни костюми: стегнатият скъп костюм е безценен аксесоар в определени ситуации, свързани с контрабандата на наркотици. Най-хубавото беше, че Смит наистина беше мормон, наистина беше изкарал годината си в мисионерска работа и знаеше жаргона.

Три дена без информация. Докато беше в Кътлър, Смит естествено не можеше да общува с тях. Но Филипов му беше дал точни инструкции как да реагира в голям брой възможни случаи при преговорите си с ФБР. Трябваше да се придържа към едно основно твърдение: ако Арсено не се озове след седмица във Венецуела, агентът на ФБР ще умре. Много просто.

Филипов знаеше, че при подобни преговори стандартната процедура на властите е да настояват за повече време и да молят за дреболии. Постепенно натрупвайки изисквания и молби, бавеха нещата и лека-полека добиваха надмощие над похитителите. Той нямаше да падне в този капан. Една седмица. Ако не чуят по Скайп Арсено, застанал пред статуята на Симон Боливар на площад „Боливар“ в Каракас, Венецуела – място, което не може да бъде фалшифицирано, ще откарат този кучи син федерален агент в океана, ще го изхвърлят там и ще напуснат страната. Разбира се, дори и да чуят Арсено, пак ще го изхвърлят.

Филипов знаеше, че не върви да блъфираш ФБР. Трябваше да реши: да бъде непоколебим, откровен, без съмнения и да изпълнява докрай, независимо от онова, което е казал. Преговарящите от ФБР бяха специалисти и веднага биха открили блъфа. Ако покажеше и най-малката слабост, и най-слабото колебание, и най-леката сговорчивост за някое тяхно искане, това щеше да е краят.

Смит беше внимателно подготвен за всичко това. Имаше строги заповеди. Филипов му имаше доверие. Може би беше преимущество, че Смит не можеше да общува с кораба, докато е във връзка с ФБР: нямаше да има друг избор, освен да следва указанията. Междувременно беше важно да държат Пендъргаст жив и здрав през следващите седем дни, в случай че ФБР поиска доказателства, че е жив, преди да пусне Арсено.

Докато Филипов стоеше там на утринната светлина, а вятърът пееше в смърчовите клони над кораба, смесвайки се с редовните каденци на вълните, които се блъскаха в скалите, реши, че няма смисъл да казва на мъжа долу какво правят. Какво се случва. Той така или иначе щеше да е мъртъв след седмица.

Филипов имаше и други притеснения. Двама души от екипажа, Дехесус и Милър особено мразеха ФБР заради минали неприятности. Никой от тях не се беше присъединил искрено към плана. На събранието и двамата изтъкваха доводи да хвърлят още сега федералния в морето. Бяха гласували против плана за размяната и си тръгнаха гневни от събранието. Тази нощ Филипов ги хвана в трюма с неприятни физиономии да пикаят върху Пендъргаст с шумен смях, след като го бяха набили доста лошо. Филипов се подразни, но не можеше да направи кой знае какво, за да ги накаже, освен да заключи алкохола. Всъщност трябваше да признае, че част от него беше доволна да види как мачкат фасона на арогантното копеле. И наистина му го бяха смачкали, защото беше в безсъзнание. Капитанът трябваше да пази мира, трябваше да държи хората единни още седем дни.

Филипов се обезпокои от нарушаването на дисциплината. Обаче нещо го обезпокои повече: погледът на агента на ФБР, докато двамата пияни идиоти със смях и псувни си изпразваха мехурите върху него, преди Дехесус да го прати в несвяст с удар на лодъчна кука.

Онова, което Филипов видя в тези очи, беше направо плашещо.

20.

Отговорният специален агент Руди Спан прокара пръсти през късата си коса и се втренчи в плика за доказателства на бюрото си. Вътре блестеше износен златен пръстен и странен полуразтопен медальон заедно с писмо и плик за писма. Изпитваше смесени чувства към този случай, който се бе озовал неочаквано и с голям шум в нюйоркското подразделение на ФБР. Един агент е бил отвлечен. И не кой да е агент, а А. Ш. Л. Пендъргаст. Спан, който едва наскоро беше станал отговорен специален агент в нюйоркското подразделение, не познаваше добре Пендъргаст. Но беше чувал слуховете. Този Пендъргаст имаше специален статут: беше нещо като свободен агент, който сам избира своите случаи. Очевидно беше много богат, защото приемаше само един долар годишна заплата – далечен отглас от онова, което обикновено печелеше държавен служител 10-а степен според щатното разписание. Слуховете гласяха, че Пендъргаст е индивидуалист, който действа на границата на закона, но е защитаван „отгоре“. Честно казано, не беше харесван от по-младите агенти. Те негодуваха срещу неговата свобода, неговото богатство и елитарната му превзетост. От друга страна, по-старите колеги в офиса изпитваха страхопочитание към него – един вид предпазливо уважение. Никой не го обичаше обаче. Той не беше сърдечен човек, не беше от хората, с които след работа ще идеш да пийнеш по бира или да висиш на стрелбището в края на седмицата. Заради това Спан не си беше имал работа с него пряко, като изключим оказването на подкрепа за действията на подразделението. Агентът рядко се мяркаше на „Федерал Плаза“.

Обаче той беше федерален агент. А ако във ФБР има нещо безусловно, това са верността и другарството, които ги свързват в едно цяло. Ако агент бъде убит или е изложен на заплаха, Бюрото ще направи всичко възможно, за да хване престъпниците.

Заради това отвличането на Пендъргаст веднага беше предизвикало гняв и сега беше ред на Спан да реши случая или да изгуби.

Погледна към мобилния си телефон, който лежеше на бюрото. Първоначалният контакт с похитителите щеше да стане след няколко минути и той беше решен да го проведе енергично. Това беше случай, който можеше да предопредели неговата кариера. Спан едновременно се страхуваше и вълнуваше. Знаеше, че е много добър агент, беше завършил като първенец на курса си в Куантико, а кариерата му от тогава насам беше звездна. На четирийсет беше един от най-младите отговорни специални агенти във ФБР, и то в най-важното подразделение в страната – нюйоркското. Това беше от тези възможности, които се появяват само веднъж пред вратата ти. Справеше ли се с нея, а той смяташе, че може, само небето над него щеше да го ограничава.

Откакто тази сутрин беше пристигнал пакетът, той заряза всичко останало. Организира малка, но мощна работна група, която щеше да се събере след минути. Беше се погрижил да е малка, елитна и пъргава. „Свален агент“ беше основен приоритет. Всичко, от каквото имаше нужда – съдебни заповеди, лабораторни изследвания, криминологични проби, анализи, ИТ – щеше да се изпълнява веднага с приоритет пред всички останали случаи. Вече беше съобщил на всички техни лаборатории, за да бъде сигурен, че ще са готови в случай на нужда.

Секретарят му съобщи за пристигането на работната група. Спан стана и отиде в приемната, стиснал в ръка плика за доказателства. Всички бяха дошли едновременно: трима мъже и една жена – до един първокласни агенти. Минаха през вратата мълчаливи и мрачни. Настаниха се в малкото пространство на приемната. Спан кимна на всеки поотделно, след това даде знак на секретаря си за кафе. Отиде в края на стаята и остави плика за доказателства върху масичката под бялата дъска.

Точно когато се готвеше да заговори, вратата се отвори отново. Всички се втренчиха в безмълвна изненада. Спан не познаваше лично човека, но той беше легенда във ФБР: Хауърд Лонгстрийт, който носеше доста тайнствената титла асоцииран изпълнителен директор по разузнаването. Дирекцията по разузнаване, която Лонгстрийт управляваше, беше твърде далеч от тази на Спан. Макар да беше по-старши от него, той нямаше официални ръководни пълномощия. Което беше добре.

Лонгстрийт беше почти толкова ексцентричен като агент Пендъргаст, но по различен начин: косата му беше дълга и посивяла, костюмът му измачкан, а профилът му – орлов. Черните му очи блестяха под набръчканото чело. Гласът му наподобяваше ръмжене, а той самият беше необикновено висок: цели два метра. Може би, за да компенсира ръста си или заради това, че цял живот се беше свеждал през вратите, беше приведен на десет градуса от вертикалната линия – твърде различна от изпънатата военна стойка, характерна за Бюрото. Начинът на работа на Лонгстрийт беше сърдечен и скромен, което му беше спечелило популярност сред неговите подчинени. Разбира се, носеха се и слуховете за времето му в легендарната Призрачна рота. Изведнъж Спан осъзна, че това трябва да е причината за неговото идване: пръстенът в плика за доказателства показваше, че Пендъргаст е бил член на същата част.

Спан се поколеба.

— Директор Лонгстрийт, каква изненада.

Лонгстрийт завъртя подобното си на остра скала лице към него и кимна към празния стол.

— Имате ли нещо против да се присъединя?

— Не, нямам.

Лонгстрийт седна в края зад останалите от групата.

Внезапната му поява извади Спан от равновесие, но той бързо се съвзе.

— Благодаря ви, че дойдохте – започна той. – Потвърдено е, че пръстенът и медальонът са истински. По тях има негови латентни пръстови отпечатъци[19]. Изглежда нарочно са оставени там, за да не се съмняваме, че неизвестните извършители са го похитили. Подробната проверка на четирите предмета: пръстена, медальона, писмото, пощенския плик, не откри други латентни отпечатъци, освен неговите. Нито ДНК, фибри, косми или нещо друго.

Той пусна презентацията с „Пауър Пойнт“ и на екрана се появи пощенски плик.

— Има пощенски печат от Централната поща в Манхатън от петнайсет часа вчера следобед. Пуснат е в пощенска кутия на ъгъла и пристигна тази сутрин. След като днес е вторник, може да е пуснат в пощенската кутия по всяко време след три часа в неделя и понеделник, защото първото събиране на пощата е в три часа. Самото писмо е датирано понеделник, но това нищо не означава. Няма камери, насочени към тази пощенска кутия, но има достатъчно по булевардите и улиците, водещи към нея. Всички записи се преглеждат.

След това натисна бутона и се показа другото изображение: дълга, брулена от вятъра плажна ивица.

— Това е мястото, където агент Пендъргаст е видян преди шестнайсет дни при изгрев-слънце. Бил е в продължителен отпуск и е работил върху частно разследване. Няма да се впускам в подробности за него, защото почти със сигурност нямат връзка със случващото се. Борил се е на брега с умопомрачен убиец и двамата са били отнесени в морето и изчезнали. Обширното издирване остава безрезултатно. Водата е била дванайсет градуса, в каквато човек може да оцелее около час. Смятахме, че е мъртъв, докато не получихме тази пратка. Така че или е бил спасен от кораб, или е бил изхвърлен някъде на брега. Каквато и да е истината, онези, които са го открили, щом са научили неговата самоличност, са решили да използват агента като примамка за размяна на затворници. В момента провеждаме подробен анализ на всеки кораб, който може да е бил в района по това време, както и на приливните течения.

Натисна отново копчето и на екрана се появи изображението на сканираното писмо.

— Писмото е написано на компютър с векторен шрифт, а след това е копирано няколко пъти, за да се размажат възможни издайнически характеристики. Ето какво пише:

До отговорния специален агент Спан:

1. СА Пендъргаст се намира под наш контрол.

2. Приложените предмети, взети от него, са доказателство.

3. Предлагаме сделка: ФБР е арестувало мъж на име Арсено. Вие го освобождавате и ние освобождаваме Пендъргаст.

4. Предполагаме, че ще поискате доказателства, че Пендъргаст е жив. Ще ги предоставим чрез имейл връзка – вж. точка 5.

5. Създадохме сигурен електронен адрес за комуникация. Имейлът, който ще получите, ще съдържа в правоъгълника за темата на писмото следното случайно подбрано число, като доказателство, че е от нас: Lv5C#C&49!8u

6. Ще освободите Арсено от „Синг Синг“, където е затворен в момента, ще го снабдите с паспорт и пътни и ще го качите на самолет за Каракас, Венецуела.

7. Арсено трябва да се свърже с нас до обяд на седмия ден от датата на това писмо. Дотогава трябва да ни се обади по Скайп от площад „Боливар“ в Каракас, застанал пред статуята на Симон Боливар, за да потвърди, че е бил пуснат и сега е свободен човек.

8. Когато се осъществи тази връзка по Скайп, ще освободим Пендъргаст.

9. Ако връзката по Скайп не се осъществи или Арсено загатне, че е бил насилван, измъчван или малтретиран по някакъв начин – Пендъргаст ще умре.

10. Всяко отклонение от деветте точки в това писмо ще предизвика незабавната смърт на Пендъргаст. Седемдневният срок е окончателен и не подлежи на преговори.

— Ето и имейла, който получихме днес. – Спан натисна бутона и на екрана се показа другият слайд. Беше снимката на мъж, шокиращо измършавял, но определено жив. Лежеше върху мръсно парче платнище. До него имаше разгърнат брой на „Ю Ес Ей Тудей“ с вчерашна дата. – Хвърлили сме нашите най-добри ИТ ресурси да проследят този имейл адрес, обаче изглежда е двойно шифрован и вероятно непроследим.

Сега Спан се спря на плана, който беше изработил за преговорите с похитителите. Беше класически, основаващ се на дългия опит на Бюрото, а и на неговия собствен с отвличания и похищения. Не се съгласявай, омаловажи първото предложение, дръж извършителите непрекъснато под напрежение, печели време с дребни искания. Измори ги, постепенно им отнемай контрола, докато най-добрите агенти влагат всичките си сили да ги намерят.

Той обсъди всичко това с групата, разпределяйки отделните задачи между агентите. Преговорите обаче запази за себе си.

— И накрая – имаме резервен план. Ако тази стратегия не сработи, ще изпълним тяхното искане. Ще освободим Арсено и ще върнем Пендъргаст.

Той замълча и се огледа, очаквайки коментари.

— Разбира се, вие знаете, че те така или иначе ще убият Пендъргаст – тихо каза Лонгстрийт.

— Убийството на федерален агент ще им навлече смъртна присъда – отговори Спан. – След като пуснем техния човек, защо да предприемат такава крайна стъпка?

— Защото Пендъргаст ще е свидетел, който може да ги вкара зад решетките до края на дните им.

Настъпи мълчание, в което Спан се чудеше какво да отговори.

— Господин директор, тези мъже очевидно не са глупави.

След тези думи Лонгстрийт се разгъна от стола с безгрижен вид, след това се разходи до средата на помещението.

— Съжалявам, че се налага да бъда откровен, агент Спан, но смятам, че този ваш план ще гарантира смъртта на Пендъргаст.

Спан се вторачи в директора.

— Моите уважения, но не съм съгласен. Това е класически, подробно проучен и проверен в практиката начин на действие.

— Точно затова ще се провали. – Лонгстрийт леко се обърна към групата. – Пендъргаст се намира на кораб. Почти сигурно на контрабандисти на дрога. Извадили са го от водата, разбрали са кой е и са измислили този план. Това е много глупав план на много глупави хора, макар очевидно да вярват, че са страшно умни. Затова Пендъргаст е в такава голяма опасност. Ако бяха умни, както вие мислите, планът ви можеше да сработи. Но те не са. Каквото и да направим, ще го изхвърлят във водата и ще избягат.

— Контрабандисти на наркотици? – попита Спан. Откъде, по дяволите, Лонгстрийт знаеше това?

— Арсено е контрабандист на наркотици. Логично е това да са неговите колеги. Те отчаяно искат да го освободят, преди да пропее.

Сега Лонгстрийт беше започнал да крачи напред-назад.

— И така, какво ще правим? – той вдигна един от тънките си като крака на паяк пръсти. – А: ще разиграем паника. Веднага ще отстъпим на всички техни искания. Ще се престорим, че сме готови да направим всичко, за да освободим нашия скъпоценен агент. Ще ги държим заети – докато говорим с тях, Пендъргаст няма да умре. – Той вдигна втори пръст. – Б: ще натиснем здраво Арсено, но много тихо, защото може да ги информира. В: те се крият някъде на кораб, затова ще претърсим Атлантическото крайбрежие. И накрая Г: и това е най-важното. Ще ги изкараме наяве. Как? Като доведем Арсено от „Синг Синг“ в Ню Йорк. Трябва ли да добавя, че тази операция трябва да се държи в пълна тайна? Не само от пресата и Нюйоркското полицейско управление, но и от другите отдели във ФБР. Информацията за нея ще бъде ограничена до този екип и неколцина от началниците.

Отговорният специален агент Спан стоеше там и местеше очи от директора към своята работна група. Те бяха съсредоточили изцяло вниманието си върху Лонгстрийт. Без някой да осъзнава това, той беше поел командването просто ей така. Спан почувства бавния огън на унижението и яростта.

21.

В подземните простори под „Ривърсайд Драйв“ № 891 Констънс Грийн седеше зад бюрото в малката библиотека със смръщено чело и съсредоточени виолетови очи. Цялото й внимание беше насочено към онова, което стоеше на бюрото: древна японска ваза с проста идеограма, изпечена в нейната глазура. В нея бяха сложени три клонки от миниатюрно дюлево дърво, чиито цветни пъпки потреперваха леко, докато тя работеше.

През последните четирийсет и осем часа, загрижена за своето психическо състояние, Констънс се беше оттеглила в духовните и умствени упражнения, които както знаеше, щяха да й върнат емоционалното самообладание. Това и поддържането на пълно безразличие към външния свят – способност, която беше едновременно нейна гордост и защита. Започна да става в четири, за да медитира, съзерцавайки трансценденталния възел, вързан в шнур от сива коприна, който й беше подарък от Тсеринг, говорещия английски монах от манастира Гсарлиг Чонг, където я бяха учили на тънкостите на тибетската духовна практика, известна като Чонг Ран. След много упражнения беше способна само за минути да премине в стонг па ниид – Състоянието на чиста празнота – и беше оставала всяка сутрин в това подобно на транс медитативно състояние за цял час.

Изпита облекчение, като откри, че това й помогна да потуши своето безпокойство. Следобед вече не изпитваше сънливост и престана да се буди рязко посред нощ.

Помогна й и по други начини.

Нейният невидим другар, ухажор или какъвто там беше – не знаеше точно как да го нарича – не беше давал знак за присъствието си през последните четирийсет и осем часа. Ако не беше реалността на подаръците, които беше оставил, можеше да е част от нейното болезнено въображение. Ястията й също бяха станали по-прости. Макар още да бяха екзотични и по-елегантно поднасяни от практичните гозби, обикновено предпочитани от госпожа Траск – последното беше гъби пачи крак и кладница с равиоли – вече не бяха луксозни. Освен това последните две вечери не бяха съпроводени с вино.

Тя се опитваше да мисли колкото може по-малко за своя тайнствен другар.

Вече по-приспособена към странното си положение и осъзнаваща все по-нарастващото си примирение със смъртта на своя попечител, тя се бе върнала към една от предпочитаните си дейности: икебана – японското изкуство за подреждане на цветя. То я привличаше не само със своята древност, но и с красотата и изяществото си. Миналата година беше инсталирала четиристотинватова парникова лампа в една от нишите в помещението със сбирката от редки предмети на Енох Ленг. Под нея в дървен сандък отглеждаше миниатюрни дървета: портокал, праскова и райска ябълка. Предпочиташе стилашока и използваше само дървесни клони от един вид, както той предписваше, във всеки аранжимент. Те символизираха небето, земята и съществуването. Будистка философия, която според нея се съчетаваше с дисциплината на Чонг Ран.

Предпочиташе да работи с клоните на плодни дръвчета не само заради тяхната красота и непостоянство, но и защото бяха трудни за овладяване заради крехкостта и необикновените си форми. Работеше бавно, с изключително търпение, като никога не забравяше колко са крехки цветните пъпки. Ако беше доволна от окончателния дизайн, щеше да сложи икебаната в стаята с гравюрите може би срещу т’ангката на своя син…

Внезапно спря работа. Отнякъде в лабиринта от каменни помещения извън нейния апартамент започнаха да отекват звуци на клавесин.

Тя седна изправено на стола си. Това не беше сънувана музика, заради която се беше събудила, а звучеше тук и сега в мазето под мазето. Вероятно идваше от стария музикален салон.

Седеше и слушаше, а крехкото й самообладание изведнъж се разклати. Музиката беше лирична, сърцераздирателна и изпълнявана с неземна чувствителност. Констънс я сметна за удивително хубава.

Остави икебаната незавършена, свали копринените ръкавици и се изправи с кама в едната ръка и фенерче в другата. Изрита обувките от краката си, за да не вдига шум по каменните коридори. Бързо стигна до централния коридор, спря пред вратата и се вслуша внимателно. Нямаше усещането за нечие друго присъствие в мазето под мазето, нямаше миризма или движение на въздуха, които да са й непознати. Чуваше се само далечната, отекваща музика. Не беше Алойшъс – той не можеше да свири на клавесин. Във всеки случай кратката й надежда, че може да е все още жив, беше само глупава мечта.

Не изпитваше истински страх. Сега почувства със сигурност, че този непознат човек я ухажва по свой ексцентричен начин.

Тя зави надясно към музикалния салон, като отново се движеше толкова бързо, колкото можеше, без да вдига шум. Докато се носеше напред, позволявайки на лъча от фенерчето само за кратко да се плъзга по тухлената пътека пред нея, музиката се усилваше. Констънс мина под половин дузина арки и през също толкова големи помещения, в които се помещаваха сбирките на Енох Ланг, преди да завие рязко наляво и да спре пред два средновековни гоблена, провесени от каменния трегер. Музикалният салон беше зад тях.

Музиката спря.

Зарязвайки всяка предпазливост, тя отметна гоблените, насочи фенерчето в тъмното помещение и започна да плъзга лъча му наоколо, докато ръката й стискаше камата, готова всеки миг да нанесе удар.

Нямаше никого. Салонът беше празен. Пурпурният клавесин стоеше в средата на помещението самотен и безмълвен.

Констънс забърза към него, осветявайки наоколо, проверяваше всеки тъмен ъгъл и врата. Ала човекът, който беше свирил, го нямаше. Тя опря ръка о възглавницата на стола – беше още топла.

— Кой е тук? – извика. – Кой свиреше?

Гласът й отекна в тишината. Облегна се на инструмента, а сърцето й блъскаше силно. Клавесинът беше най-хубавият инструмент в колекцията, някога собственост на унгарската графиня Елизабет Батори, социопатката и серийна убийца, която според легендата се къпела в кръвта на девици, за да запази своята младост. Така и не беше обяснено задоволително какво вещество беше придало пурпурния оттенък на инструмента, макар Констънс да имаше свои собствени теории.

Тя се срути на стола и продължи да осветява наоколо.

— Който и да е тук, умолявам ви, покажете се!

Нямаше отговор. Докато чакаше, плъзгаше пръсти по клавишите. Музикалната сбирка беше най-любопитната сред колекциите на Енох Ленг от антикварни рядкости. Ленг не се интересуваше от самата музика. Всяка вещ в тази сбирка беше тук не заради способността да произвежда звуци, а заради връзката си с насилие и убийства. Например цигулката „Страдивариус“, която стоеше в стъклен шкаф на стената, е била собственост на Габриел Антониони, прословутия убиец от Сиена в 90-те години на XVII век, който прерязвал гърлата на жертвите и след това им свирел, докато умирали. До нея беше сребърният тромпет, издраскан и очукан, който бил използван за строяване на войските на Ричард III преди битката при Бозуърт – една наистина мрачна история.

Очите й се спряха върху поставката за нотни листове. Върху нея лежеше разгънат ръкописен нотен лист с музика от непознат автор. Обхваната от любопитство, остави камата върху вдигнатия капак, за да й е подръка, докосна клавишите и засвири леко апреджио.

Доколкото знаеше, този инструмент от години не беше акордиран, нито бе свирено на него. Въпреки това, докато пръстите й се плъзгаха по клавишите, откри, че е съвършено настроен.

Насочи вниманието си отново към музиката. Изглежда беше аранжимент на концерт за пиано, адаптиран за соло клавесин. В горния край на първата страница имаше посвещение, написано със същия почерк, с който бе написана бележката в книгата с любовни стихотворения: На Констънс Грийн. Едва сега осъзна, че почеркът й изглежда познат.

Почти несъзнателно започна да свири. Трябваха й само няколко ноти, за да бъде сигурна: това беше същата музика, която я беше събудила. Музиката, която беше нарушила сънищата й. Музиката, която преди малко се беше носила из коридорите на мазето под мазето. Беше до болка прекрасна без излишна сантименталност. Нейните тъжни, призрачни мелодии й напомниха отдавна забравените концерти за пиано на Игнац Брюл, Адолф фон Хензелт, Фридрих Кил и други малко известни композитори от епохата на Романтизма.

Когато стигна до каденцата в първата част, тя спря. И тогава, докато звукът на струните замираше, чу ехо от глас да ечи в античните сенки. То повтаряше само една дума.

Констънс.

22.

Констънс веднага позна гласа.

Грабна камата, скочи от столчето пред клавесина и го събори на земята. Откъде беше долетял гласът? Изпита едновременно унижение и възмущение, почувства се осквернена и всичко това се смеси с изненада и убийствен гняв.

Той е оцелял, помисли си тя, докато стоеше в центъра на салона, а фенерчето се стрелкаше от ъгъл на ъгъл в търсене на местонахождението му.

Някак си, по някакъв начин той беше оцелял.

— Покажи се – изсъска тихо тя.

Цареше тишина. Тя стоеше там и трепереше. Значи той беше скалъпил толкова изкусно тази жива картина. Само като се сетеше, че си беше позволила да й се наслаждава! Като си помислеше, че се бе възхищавала на орхидеята, която той беше открил и оставил в нейния личен апартамент! Като си спомнеше как беше яла и се наслаждавала на храната, приготвена от него! Крайниците й, които вече трепереха от ярост, сега потръпнаха от отвращение. Той я беше шпионирал и преследвал. Беше я гледал как спи!

Лъчът на фенерчето показа, че салонът е празен, но имаше няколко врати и множество гоблени. Той беше тук и се смееше тайно на нейното смайване.

Щом искаше да си играят игрички, тя щеше да му даде да разбере.

Изключи фенерчето и мазето под мазето потъна в мрак. Изглежда, че той познаваше тези пространства, но не и по-добре от нея.

В мрака предимството щеше да е на нейна страна.

Тя чакаше, стиснала камата, чакаше го отново да заговори, да направи някакво движение, с което да издаде местонахождението си. Срамът и ужасът от това как си беше играл с нея, продължаваха да я заливат. Тези декадентски ястия, които й беше оставял, съпровождани от бутилка вино… Стихотворението с перото от изчезнала птица… Малкият му превод в полето на книгата… Новият вид орхидея, кръстен на нея… Да не говорим за това, че беше открил местонахождението и самоличността на нейния син… и беше накарал да направят за нея негова картина т ’ангка.

Моят син… Към яростта й се добави безпокойство. Какво точно прави Диоген или по-лошо: какво може вече да е направил с нейния син?

Ще го убие. Веднъж се беше провалила, но сега няма да го направи. Ако се стигне дотам, подземните сбирки бяха пълни с оръжия и отрови. Щеше да има възможността да се въоръжи по-добре. Засега обаче камата беше крайно остра и ако действаше добре с нея, щеше да е повече от достатъчна.

— Констънс – чу се отново гласът в мрака.

Отекна странно, изкривен от каменните коридори и заглушен от висящите гоблени. Самият глас беше за нея жлъчка и пелин. Будеше у нея вътрешен гняв, който беше толкова физически, колкото и емоционален.

Тя се впусна напред в мрака към несигурния източник на гласа и заби камата си в един висящ гоблен, след това в друг, мушкаше и разсичаше. Отново и отново камата се удряше в камък и я лишаваше от удовлетворението да почувства как потъва в плът. Констънс продължи в кръг из тъмния музикален салон, събаряше инструменти и се блъскаше във витрини, а единственият друг звук беше от пронизването и разкъсването на тъканите, които – беше сигурна в това – скриваха тялото на Диоген.

Най-накрая пламът на нейната ярост отслабна. Държеше се като луда: реагираше точно както Диоген бе очаквал. Върна се в центъра на помещението, дишайки тихо. Салонът, както много от подземните помещения, беше построен с каменни шахти за проветрение, които изтегляха нездравословните изпарения от подземното пространство и ги разпръскваха във въздуха горе. Той ги използваше, за да я обърка, а всъщност можеше да е къде ли не.

— Fils a putain[20]! – подвикна тя на мрака. – Del glouton soudiant[21]! – продължи тя старофренската ругатня.

— Констънс! – гласът отново долетя отникъде и същевременно отвсякъде. Този път тонът беше скръбен, но благ.

— Бих ти казала колко те мразя – отговори тя тихо, – но човек не може да мрази тора под краката си. Само го остъргва от подметките. Мислех, че съм те изстъргала. Колко жалко, че си оцелял. Все пак донякъде съм облекчена, че не умря в Стромболи.

— Защо? – чу се гласът.

— Защото сега ще умреш за втори път от моята ръка и този път ще мога да те гледам как умираш в много по-големи страдания.

Докато говореше, гласът й се повиши до крясък. Но сега червеното перде пред очите й вече го нямаше, заменено от ледено спокойствие. Нямаше да му достави удоволствието да я слуша как бълва омраза. Той не заслужаваше никакво разходване на усилия, с изключение на удар с кама. Реши, че ще се цели в очите, първо едното, после другото! Край на подлата пихтия! След това няма да бърза. Първо обаче трябваше да изчака момента, когато може да нанесе удар.

— Какво мислиш за моята композиция? – попита Диоген. – Между другото я изсвири прекрасно. Надявам се, че съм успял да уловя част от контрапунктовия плам на Алкан[22] в едно от неговите умерени настроения.

— Не е разумно да споменаваш Алкан – отговори Констънс. – Това само ще направи края ти по-мъчителен.

Настъпи мълчание. След това се чу:

— Права си. Забележката трябва да ти се е сторила… Не, тя си е безчувствена. Нямах такова намерение. Това беше проява на моето старо „аз“. Приеми моите извинения.

От една страна, Констънс не можеше да повярва, просто не можеше да разбере, че говори, разговаря с човека, който я беше прелъстил за своите перверзни цели и след това я бе захвърлил с толкова триумфална насмешка и презрение. Какво правеше тук и защо? Без съмнение искаше да я унижи допълнително.

Диоген не каза нищо. Мълчанието се проточи. Констънс не бързаше.

— Значи Алойшъс излезе прав – каза тя. – Предупреди ме да очаквам сблъсък и сега той настъпи. Нищо не предполагай – това бяха неговите думи. Значи ти си бил в тунелите под Олдъм? Теб е видял да ни наблюдаваш, застанал на ексмутските дюни?

Мълчание.

— И сега отмъщението ти срещу твоето семейство е пълно. Поздравления. Алойшъс е мъртъв благодарение на онова нещо, което ти освободи. Мислиш си, че си дошъл тук да си играеш отново с мен. Мислиш си, че можеш да ме прелъстиш за втори път с поезия, хилава естетика и всичко останало от твоя интелектуален тор. След това, когато моментът узрее, ще удариш с ножа. Отново.

— Не, Констънс.

Тя продължи:

— С тази разлика, лайно, че този път аз ще ударя. Нямам търпение да видя изражението ти, когато го направя. Веднъж вече съм го виждала. В деня, когато те бутнах във вулкана. Беше изненаданият поглед на мъж, който губи своята мъжественост.

Докато говореше, почувства как яростта отново се надига. С усилие на волята реши да спре да говори, за да може да си върне предишното хладнокръвие, така че щом се удаде възможност, да не пропусне целта.

Най-накрая Диоген заговори отново:

— Съжалявам, Констънс, но грешиш. Грешиш за моите действия и напълно бъркаш за моите мотиви.

Констънс не отговори. Отново се беше успокоила. И ръката, която стискаше камата, беше готова да се стрелне напред и да нанесе удар при най-малкия шум или движение. Годините, прекарани в тъмните пространства на мазето под мазето, бяха изострили нейните сетива и те бяха станали като на котка. Беше странно, че на очите й беше нужно толкова време, за да се приспособят към мрака. Сигурно защото твърде дълго е била на светло.

— Искам да те уверя в следното: не търся отмъщение срещу брат си, нито срещу някой друг. Вече не. Сега целта ми е друга. Твоята омраза ме промени. Твоето единствено по рода си преследване ме промени. Вулканът ме промени. Аз съм различен човек, преобразен – реформиран. Причината, Констънс, да съм тук, е, че ти си тук.

Констънс не отговори. Гласът му сякаш се усилваше, все едно се приближаваше. Още няколко крачки… още няколко крачки…

— Ще бъда честен с теб, защото напълно го заслужаваш. А и твоята интелигентност веднага би прозряла всяка измама. Когато свърша, ще знаеш, че казвам истината. Обещавам ти го.

Кратка пауза.

— Вярно е, че имаше време, когато отчаяно исках да видя своя брат да страда, както аз страдах като дете. По това време, моля да ми простиш откровеността, гледах на теб само като на средство, чрез което да унищожа Алойшъс. Виж, Констънс, трябва да разбереш, че тогава не те познавах.

С босите си крака тя бавно направи крачка към гласа. После още една.

— След падането в Ла Шара бях много тежко ранен. През месеците на възстановяване имах много за обмисляне. По това време таях мисли за отмъщение срещу теб. Но след това – и Констънс, това се случи толкова бързо, все едно някой беше дръпнал завесата на прозорец – всичко се промени. Разпознах гнева си като онова, което наистина беше: една съвсем различна емоция. Моите истински чувства.

Тя запази мълчание. Диоген и преди беше употребявал подобни слова срещу нея. По онова време те оказаха въздействието, което той търсеше. Беше ги попивала, както изсъхналата градина попива излятата върху нея вода.

— Нека ти обясня защо изпитвам – поради липса на по-точно определение – почит към теб. Първо, ти си единственият човек, когото познавам, който ми е равен по интелект. И може би емоционално равен. Второ, ти ме надмина. Трябваше да уважа това. Направих грешката да си играя с теб и ти отговори с удивителна енергия и единствена по рода си решимост, каквито някога съм виждал у човешко същество. Това ме изпълни със страхопочитание.

Още една крачка напред.

— Почит и уважение. Малцина са хората на света, живи или мъртви, които аз почитам. Ти си една от тях. И благодарение на моя прародител Енох Ленг, живя един дълъг и богат живот. Неговият еликсир те поддържа млада повече от век. Едва след смъртта му ти започна като нас, останалите, нормално да старееш. Последицата от това е, че надминаваш около шест пъти моята начетеност.

Диоген се засмя при тази мисъл. Ала в смеха му нямаше нищо злонамерено или саркастично: беше лек и самоироничен.

— Има и нещо друго, което сметнах за привлекателно в завидната продължителност на твоя живот. Ти си живяла. Ти си единственият човек, чиято жажда за знания, за отмъщение и ако ми позволиш да намекна също така – за страст, ме е удивявала със своята свирепост. Констънс, аз не само ти се възхищавам, но и се боя от теб. Осъзнах това, докато лежах и се възстановявах в малка колиба извън Джиностра под вулкана и слушах боботенето на Стромболи. Беше смиряващо, защото преди това не се бях страхувал от когото и да било, независимо жена или мъж. Сега се страхувам от една жена.

Тя се промъкна безшумно още крачка напред. Усещаше, че е там, само на метри от нея. Още една стъпка и ще може да замахне…

— Което ме води до другото нещо, жизненоважно за разбирането на нашата връзка: ти си майката на моя син.

В пълно мълчание тя се хвърли напред, замахна с камата в празното.

— О, Констънс, това ме натъжава, но не мога да те обвинявам.

Констънс слушаше неподвижна в мрака. Гласът се беше преместил. Някак си беше предусетил. А може би изобщо не е бил толкова близо? Ехото в каменното помещение с многобройните му врати и шахти за проветрение в съчетание с неговия нисък и мек глас й пречеше да го намери.

— Виж, Констънс, убеден съм, че ти си единственото човешко същество, което дълбоко в себе си може да сподели с мен моето странно разбиране за живота. Нека го приемем – и двамата сме неудачници. Мизантропи, направени от една и съща тъкан.

На Констънс й трябваше известно време, за да направи разбор на казаното от Диоген, и в резултат стисна още по-здраво камата.

— Точно това е същността – продължи той. – Бях сляп, не виждах. Но сега прогледнах. Приличаме си по толкова много неща. В други ти ме превъзхождаш. Затова не е за чудене, че моята почит към теб само нараства.

Констънс си мислеше, че Диоген ще продължи. Обаче мракът около нея се изпълни с мълчание. Мълчание, което продължаваше и продължаваше. Най-накрая тя сама го наруши.

— Какво направи с госпожа Траск?

— Нищо. Тя остана при сестра си в Олбъни, на която й трябва повече време, за да се възстанови, отколкото се смяташе първоначално. Не се притеснявай, не е нещо сериозно. И госпожа Траск е спокойна, защото получи уверение, че тук се грижат добре за теб.

— Грижат се? Предполагам Проктър. Предполагам, че си го убил.

— Проктър? Не, не е мъртъв, макар в момента да е много зает с едно неочаквано прекосяване на пустинята Калахари.

Пустинята? Възможно ли е да казва истината? Проктър никога не би оставил къщата без охрана, докато тя е в нея. Толкова от онова, което Диоген каза, беше шокиращо и… невероятно.

— Значи преследваш моя син.

— Констънс – чу се укорителният отговор, – как можеш да кажеш това? Вярно е… че имам неприятности с моя брат. Но защо бих искал да навредя на нашето дете?

— Ти не си му баща.

— Наистина не съм, но се надявам това да се промени. Видя неговата картина т ’ангка, която нарисувах. Между другото, заминах за Индия, за да се уверя, че за нашето дете се грижат добре. Така е и той е едно забележително момче. – Нова пауза. – Както можеше да се очаква от нашето потомство.

— Нашето потомство. Някога използваше много по-груби определения, за да опишеш нашата връзка.

Настана мълчание.

— С колко болка си спомням своето непростимо поведение. Като символ на моите истински чувства, моля те, погледни в отделението на столчето за клавесина.

Констънс се поколеба. След това решително светна фенерчето и огледа наоколо. Макар гласът му да се чуваше сякаш от много близо, все още никакъв не се виждаше.

— Скъпа, столчето.

Тя вдигна горната част на стола. Вътре лежеше снимка, прикачена към някакви документи. Извади ги и започна внимателно да ги проучва.

— Заснета е преди пет седмици. Изглеждаше напълно щастлив.

Докато Констънс гледаше втренчено снимката, ръката, която държеше фенерчето, леко потреперваше. Без съмнение беше снимка на нейния син. Носеше дълга копринена роба и държеше ръката на Тсеринг. Стояха под свод, заобиколен от коркови дървета. Той се беше взрял в далечината със съвършената сериозност на надарено тригодишно момченце. Докато гледаше снимката, Констънс внезапно се почувства изпълнена със самота и копнеж.

Тя плъзна очи по прикачения лист. Беше бележка от неговите попечители в манастира, адресирана до нея, в която потвърждаваха, че момчето е добре и вече показва големи заложби. Към нея беше прикрепен специален печат. Той доказваше, че Диоген е ходил дотам и че писмото е истинско. Направо не можеше да си представи как си е уредил посещение при тези толкова потайни и покровителствени монаси.

Тя остави снимката и писмото върху клавесина и загаси фенерчето, за да позволи на мрака да се възцари отново. Не можеше да позволи на този отвратителен човек да я манипулира.

— Беше там – каза тя. – В Ексмут. Шпионираше ни.

— Да – отговори Диоген. – Вярно е. Бях там с Флавия – по липса на по-добро определение – моята асистентка. Без съмнение си я видяла: младата келнерка в ресторанта „Капитан Хъл“, която работеше и на половин работен ден в „Спомени от Ексмут“ – магазина за чай и сувенири.

— Това момиче? Флавия? Работела, е за теб?

— Трябва да призная, че имам известни затруднения с нея. Тя е малко прекалено ревностна в изпълнението на задълженията си.

— Представям си тези задължения – подхвърли Констънс.

Когато не получи отговор, тя продължи:

— Ти си освободил Моракс. Ти задвижи цикъла на насилие.

— Права си. Помогнах на това нещастно, малтретирано създание да избяга от своите мъчители. Нямах представа, че ще реагира така. Единственото, което исках, беше да посея малко объркване. Да отвлека вниманието на моя брат. И така да си уредя възможността да те… видя отблизо.

Констънс поклати глава. Беше започнала да губи самообладание. Опита се отново да потисне гнева си.

— Да отвлечеш вниманието на своя брат? Ти го уби.

— Не – долетя отново печалният глас. – Бъркаш. Изглежда брат ми е мъртъв. Но това никога не е било моето намерение. Зная малко за чувствата, които вие двамата изпитвате или изпитвахте един към друг. Прости ми, но много се наслаждавах на съревнованието. Съжалявам, беше грубо да казвам подобно нещо, но трябва да знаеш, че между братя е така.

— Ти… – Констънс замълча. Отново се възцари мълчание. Всичките й обвинения, подозрения, възражения май бяха победени и от това поражение се роди объркване.

— И така… Защо си тук? Защо? – най-накрая успя да заекне тя.

— Възможно ли е още да не разбираш? – долетя гласът от кадифения мрак. – Моята цел с идването ми тук е много проста. Обичам те, Констънс.

23.

В Кътлър, Мейн, Дуейн Смит седеше на леглото в мотела „Годер Даунийстър“ и оглеждаше четирите предплатени телефона, подредени върху кувертюрата. Въпреки че прозорецът беше отворен, а отоплението изключено, той се потеше от притеснение. Далка се беше свързал с ФБР по мейла. Реакцията беше изненадваща и удовлетворителна. Случи се точно както Филипов беше предвидил – изглежда ФБР отстъпваше пред техните искания със символични заплахи и съпротива. Бяха готови на всичко, за да запазят живота на своя човек. Очевидно този специален агент беше за тях актив с висока стойност.

Филипов беше казал, че ФБР ще настояват да разговарят с някого. Направиха го. И този някой беше Смит. Всичко беше предварително уговорено: трябваше да се обади на този Лонгстрийт в главната квартира на ФБР в Ню Йорк след пет минути по един от телефоните с предплатена карта. Онова, което най-много го притесняваше, беше подбирането на точния момент. Филипов му беше обяснил, че ФБР може да триангулира обаждане за по-малко от трийсет секунди. Значи разполагаше с двайсет секунди, за да проведе този разговор. След това трябваше да затвори, да извади телефона от строя и да го унищожи. Имаше четири телефона, а това означаваше четири двайсетсекундни разговора.

Нагласи хронометъра на часовника си за двайсет секунди. Щом звънне алармата, ще извади батерията от телефона, за да прекъсне разговора. Взе единия от апаратите – нямаше значение кой ще използва, и свали капачето на батерията. Отвори джобното си ножче и го сложи на кувертюрата, да му е под ръка, за да изчопли батерията. Дори да се забави само няколко секунди да извади телефона от строя, можеше да се окаже фатално.

Вече беше време за обаждането. Набра номера и пусна хронометъра.

Веднага отговориха.

— Лонгстрийт – се чу рязък глас и преди Смит да успее да отговори, влезе в своя сценарий. – Ще направим всичко, което искате, но ще ни отнеме няколко дни, преди да уредим формалностите и да прехвърлим Арсено от „Синг Синг“ в градския затвор тук, така че да можем да го качим на самолета за Каракас от летище „Дж. Ф. Кенеди“.

Градският затвор. Оставаха десет шибани секунди.

— Кога ще го местите?

— Не е ваша работа.

— Не, моя е. Вие настояхте да говорим и сега аз имам искане. Кога точно ще го преместите? Искам подробности или още сега ще убием Пендъргаст.

Пауза. Оставаха пет секунди.

— Утре… – пауза – … в един и трийсет следобед бусът от „Синг Синг“ ще влезе в градския затвор през входа „Кардинал Хейс“.

— Сложете Арсено да седне до десния прозорец.

— В замяна искам…

Алармата започна да работи. Смит изключи телефона, пъхна ножчето под батерията и я изстреля навън. След това се зае методично за работа: отвори държателя на симкартата, измъкна я и я задържа над пепелника, докато със запалката я разтопяваше на малко езерце от пластмаса и метални контакти. В стаята имаше очарователна камина, където по-късно тази вечер щеше да изгори и телефона за всеки случай.

Изпитваше въодушевление. Този тип Лонгстрийт се беше предал, и то много бързо. Филипов излезе прав: наистина държаха ФБР за топките. Беше направо удивително колко е лесно, когато държиш някого от висшите им служители. Ако беше някой друг задник, нямаше да го дават толкова мило. А с това прехвърляне в Манхатън Далка ще може да потвърди със собствените си очи дали от ФБР са сериозни за сделката, или само ги бъзикат.

24.

Мекото ехо от думите на Диоген бавно заглъхваше, оставяйки помещението потънало в тишина.

Констънс беше зашеметена за миг. Прозвуча искрено – едно истинско обяснение в любов. Обаче тя бързо се отърси от това впечатление. Диоген вече я беше унижавал със своята изключителна дарба да лъже и това беше само реприза[23].

Докато й минаваше тази мисъл, тя се запита: защо той си мисли, че ще успее отново с този номер? А и между другото, Диоген беше неспособен на любов.

… Аз не само ти се възхищавам, но и се страхувам от теб.

… Приличаме си по толкова неща. В други ти ме превъзхождаш. За чудене ли е тогава, че моята почит към теб е нараснала?

— Ако това, което казваш, е истина – каза тя хладно, – тогава прояви кураж заради чувствата си и се покажи.

Думите й бяха посрещнати с миг мълчание. След това Констънс чу зад гърба си драскането на кибритена клечка. Тя се завъртя светкавично. И ето го застанал там в заслонения с гоблен вход към музикалния салон. Стоеше с кръстосани ръце до запаления преди миг стенен свещник с тънка свещ. Изглеждаше почти непроменен: същите тънки черти, толкова приличащи на тези на брат му и все пак толкова различни. Изваяната брадичка, добре оформените бледи устни, късо подстриганата рижа брада и странните двуцветни очи: едното зелено, а другото мътно светлосиньо. Единствената разлика беше грозният белег, който сега обезобразяваше изваяното съвършенство на лявата му буза, спускайки се от линията на косата до челюстта. В бутониерата на сакото му беше пъхната небрежно малка фиала с орхидея: тя разпозна в нея Cattleya constanciana – розово-бялото цвете, кръстено на нея.

Констънс го гледаше вторачено, парализирана от внезапното призрачно появяване на тази фигура от нейното минало. И тогава, съвсем неочаквано, тя скочи срещу него бърза като прилеп, камата във вдигнатата й ръка прицелена в неговите очи.

Диоген очакваше това. Пъргаво се наведе под удара и когато ръката й се стрелна край него, я улови в стоманена хватка. Завъртя я към себе си, притисна другата й ръка в тялото и я прегърна здраво. Камата издрънча на пода.

Беше забравила колко е бърз и силен.

Извърна лице от неговото, докато се бореше яростно и безплодно.

— Ще те пусна – каза той със спокоен и равномерен тон, – ако ме изслушаш. Това е единственото, за което моля: да ме изслушаш. А след това, ако все още желаеш да ме убиеш – така да бъде.

Тя се замисли. Най-накрая, след като успя да овладее гнева си, кимна.

Диоген пусна едната й ръка и се наведе да вдигне камата. На Констънс й мина мисълта да го изрита в лицето, но осъзна, че е безнадеждно: физически предимството беше на негова страна.

Със същия успех можеше да го остави да говори.

Диоген се изправи, пусна другата й ръка и отстъпи назад.

Тя чакаше зачервена и дишаше тежко. Той стоеше неподвижно под светлината на свещта, сякаш изчакваше нейната реакция.

— Каза, че ме обичаш – заговори тя най-накрая. – Колко абсурдно от твоя страна да си мислиш, че мога да ти повярвам.

— Истина е – отговори той. – Мисля, че вече знаеш това, дори да не можеш да го признаеш пред себе си.

— Наистина ли смяташ, че след всичко, което направи, ще ти отвърна със същото?

Диоген разпери ръце.

— Влюбените са изпълнени с ирационални надежди.

— Спомена чувствата, които имах към твоя брат. Защо тогава да проявявам интерес към неговия посредствен роднина, особено след като по такъв начин се възползва от моята невинност?

Това беше казано гневно, саркастично, с намерението да нарани. Но Диоген отговори на въпроса със същия кротък и разумен тон, който беше използвал досега.

— Нямам извинение. Както вече казах, отношението ми към теб е непростимо.

— Тогава защо търсиш опрощение?

— Не търся твоето опрощение, а любовта ти. Тогава бях различен човек. И платих за греховете си чрез твоите ръце. – С бегло движение посочи белега на бузата си. – А що се отнася до това, че съм посредствен в сравнение с Алойшъс, ще кажа следното: вие двамата никога нямаше да сте щастливи. Не осъзнаваш ли това? След Хелън той никога не би обичал друга жена.

— Докато ти от своя страна би бил идеалният партньор?

— За теб – да.

— Благодаря ти, но не проявявам интерес към брак с психар, мизантроп и недобре социализиран убиец.

Когато чу това, по лицето му се плъзна едва забележима усмивка.

— Констънс, ние и двамата сме убийци. А що се отнася до това, че съм мизантроп, не си ли приличаме и в това? И не сме ли и двамата недобре социализирани? Би било най-добре да опиша бъдещето, което си представям за нас. След това можеш сама да прецениш.

Констънс се приготви да направи друга саркастична забележка, но се отказа, защото усети, че отговорите й бяха започнали да звучат пискливи.

— Ти си същество от друга епоха – продължи Диоген.

— Чудачка, както веднъж ме нарече.

Диоген се усмихна тъжно и само леко кимна, сякаш искаше да признае вината си.

— Истината е, че мястото ти не е тук и сега. О, ти положи смели усилия, за да се впишеш в двайсет и първото столетие, в днешното обикновено и банално общество. Зная, защото наблюдавах част от тези усилия отдалече. Не беше лесно, нали? А в определен момент си започнала да се питаш заслужава ли си усилията? – Той помълча. – Аз също не принадлежа на това време, но по твърде различна причина. Не можах да предотвратя онова, което ти се случи. Енох Ленг се намеси в живота ти, уби сестра ти и те взе под своето… крило. Както каза преди малко, аз също съм недобре социализиран. Двамата сме си лика-прилика.

Констънс се намръщи след това банално сравнение.

Докато говореше, Диоген си играеше с камата. Сега я остави на клавесина и направи крачка напред.

— Констънс, притежавам остров. Частен остров от архипелага Кийс край Флорида. Лежи на запад от Безименния остров и на северозапад от Кий Уест. Не е голям, но е истинско съкровище. Казва се Халсиън. Имам къща там. Проветрив замък, пълен с книги, музикални инструменти и картини. Предлага изглед към изгрева и залеза. Зареден е с всички редки вина, шампанско и деликатеси, които някога би могла да пожелаеш. В течение на годините подготвях това идилично място с неимоверни и изчерпателни грижи. Трябваше да бъде като крепост: моето последно убежище от света. Но докато се възстановявах в колибата край Джиностра, осъзнах, че подобно място, независимо колко е съвършено, би било непоносимо самотно без още един човек. Съвършеният човек, с когото да го споделиш. – Той направи пауза. – Има ли нужда да го назова?

Констънс се опита да формулира отговор, но откри, че думите не идват. Долови слабата миризма на неговия одеколон. Този неповторим и тайнствен аромат събуди спомена за онази единствена нощ…

Той пристъпи още една крачка.

— Халсиън ще бъде нашето убежище от света, който няма нужда, нито се интересува от нас. Можем да прекараме тези четирийсет-петдесет години, които са ни отредени, във взаимно откриване, удоволствия и интелектуални занимания. Съществуват няколко проблема в теоретичната математика, с които бих искал да се заема – проблеми, които от векове не се поддават на решение. Например Хипотезата на Риман[24] и разпределението на простите числа. Винаги съм искал да разшифровам диска от Фест[25] или да направя пълен превод на всички етруски надписи. Разбира се, това са големи и трудни загадки, които ще отнемат десетилетия, ако изобщо могат да бъдат решени. За мен, Констънс, важно е пътешествието, не целта. Това е пътешествие, което заедно ще направим. Което сме предопределени да направим заедно.

Той потъна в мълчание. Констънс не каза нищо. Това беше прекадено много и твърде бързо: тържественото признание в любов, видението на някаква интелектуална утопия, примамката на убежище от света… колкото й да не искаше, някои от нещата, които Диоген каза, проникнаха дълбоко в нея.

— А ти, Констънс, ще разполагаш с всичкото време на света, за да предприемеш своята собствена одисея на ума. Помисли за проектите, които би могла да завършиш. Можеш да започнеш да пишеш или да рисуваш. Притежавам една прекрасна цигулка „Гуарнери“, която ще бъде твоя, за да можеш да свириш. Помисли си, Констънс. Бихме могли да живеем напълно свободни от този скучен и корумпиран свят, посветени на нашите най-скъпи занимания и желания.

Той замълча. Мислите се блъскаха в главата й.

Много от нещата, които той каза за нея, бяха истина. След като я беше малтретирал така жестоко, Констънс бе престанала да мисли за Диоген като за човешко същество. Той се беше превърнал единствено във фокус на нейната омраза, монохромно същество, чиято смърт единствено я интересуваше. Какво знаеше за неговата история, за неговото детство? Много малко. Алойшъс беше загатнал, че е бил любопитно, високоинтелигентно и затворено момче – един бъдещ капитан Немо с лична библиотека и тайнствени интереси. Освен това Алойшъс беше намеквал за някакво определено събитие: което отказа да разкрие, но за което се чувстваше трагично отговорен.

Всичко това беше прекалено съкрушително…

Диоген тихичко прочисти гърлото си и наруши нейните мисли.

— Има и нещо друго, което трябва да спомена. Ще бъде болезнено и лично, но е от голяма важност за твоето бъдеще. – Той отново направи пауза. – Зная твоята история. Зная, че моят прародител Енох Ленг е създал един еликсир, лекарство, което е увеличило продължителността на неговия живот. Той пробвал лекарството върху теб и то се оказало успешно. Той станал твоя пръв попечител. Както знаеш, еликсирът на Ленг изисквал убийството на човешки същества и събирането на тяхната cauda equina[26] – снопчето нерви в края на гръбнака. Много години по-късно науката и химията се развиват дотолкова, че Ленг разработва втори еликсир. Този вече е напълно синтетичен. Вече не било нужно да се отнема човешки живот, за да се приготвя еликсирът.

Той замълча и направи крачка напред. Констънс също мълчеше, застанала неподвижно.

— Ето какво трябва да ти кажа: този втори еликсир, който ти е давал с години, е бил недобре формулиран.

Констънс вдигна ръка до устата си. Устните й потрепнаха, но не се чу никакъв звук.

— Известно време е действал. Ти си живото доказателство за това. Но моите изследвания сочат, че след известен брой години, особено ако човек престане да го взима, както направи ти, ще има обратен ефект. Този човек ще започне бързо да остарява.

— Глупости – каза Констънс, чийто глас се върна. – Не съм пила от еликсира от смъртта на Енох преди пет години. Разбира се, остарях, но само с тези пет години.

— Констънс, моля те, не се самозаблуждавай. Сигурно си започнала да забелязваш последиците от ускореното остаряване. Особено… психическите последици.

— Лъжа – каза Констънс, но още докато говореше, си спомни промените, които бе забелязала у себе си. Малки проблеми, които бяха започнали поне от пътуването й до Ексмут, ако не и по-рано. Безсънието, усещаното от време на време изтощение, притъпяването на свръхострите й сетива. Нещо повече, започна да осъзнава нарастващата разсеяност и безпокойство, от които сякаш не успяваше да се отърве. Много от тези състояния беше приписала на покрусата от загубата на Пендъргаст. Но ако Диоген беше прав: колко ужасно би било да седиш в празния замък и да чувстваш как си губиш разсъдъка…

Но не, това беше просто една от бароковите лъжи на Диоген.

Тихият му глас отново прекъсна нейните мисли.

— Ето същността на въпроса. С помощта на много време и усилия успях да постигна две неща. Първо, пресъздадох формулата на Ленг за оригиналния еликсир. Това е формулата, чието единствено оцеляло копие брат ми смяташе, че е изгорил. Той бъркаше: имаше и друго. Намерих го. Отне ми повече време, отколкото ми се ще да призная, въпреки че отлично познавам тази къща, но аз успях. Направих го за теб. След това вече можех да синтезирам, да синтезирам безупречно тази формула, така че нейното производство да не изисква постоянни човешки жертви. Давам ти я, скъпа моя.

Настъпи кратко мълчание. Главата й отново се замая: това беше твърде много, дори прекалено. Чувстваше се съкрушена, едва се държеше на краката си. Огледа се скришом наоколо, за да намери място за сядане, но после си спомни кой стои пред нея. С голямо усилие на волята съсредоточи отново вниманието си върху него.

— Разбира се, за да постигна това, имах нужда от лаборатории, учени и пари. Но работата е свършена. Притежавам новата синтетична формула. Няма да остарееш преждевременно. Няма да чувстваш как разумът ти се изнизва по терлички в забвение. След кратък курс на лечение с моя еликсир твоята физиология ще се стабилизира. Ще можеш да изживееш остатъка от живота си без преждевременно влошаване. Двамата ще остареем нормално и заедно. Единственото, което искам от теб, е едно „да“.

Но Констънс не отговори.

Докато я гледаше, по лицето на Диоген се изписа нова настойчивост, сякаш след като каза всичко това, се страхуваше, че тя ще откаже. Гласът му се усили:

— Какъв ще е животът ти в тази огромна сграда без моя брат? Дори когато излезеш от самоналожената изолация, каква компания мислиш, че могат да ти бъдат в течение на годините Проктър и госпожа Траск? Ще ти помогнат ли в самотния упадък, който ти е отредено да изстрадаш… без да си виновна за това?

Той замълча. Ако казаното от него беше вярно, Констънс можеше да си представи резултата съвсем ясно: пустиня от скука и досада. Седене в сумрака на библиотеката, сменяйки книгите с клавесина, докато доброжелателният Проктър пази на вратата, а госпожа Траск поднася своята преварена паста. Нямаше да е по-различно от това да присъства на собственото си бдение. Мисълта за възможната загуба на умствените й способности беше повече, отколкото можеше да понесе.

— Всички тези години – каза Диоген, сякаш беше прочел нейните мисли – ти прекара под опекунството на моя прачичо Ленг. – Колко жалко е човек да види такъв мощен интелект, такава дълбока начетеност да се сбогуват тихо завинаги.

Той зачака, гледайки я настойчиво, сякаш искаше да я накара да говори. Но тя запази мълчание.

Най-накрая той въздъхна.

— Съжалявам. Трябва да знаеш, че вече рискувах много за теб. Никога не бих ти наложил насила някакъв избор. Щом курсът на лечение завърши и се окаже, че не си напълно щастлива с мен на Халсиън, няма да ти попреча да си тръгнеш. Вярвам и знам, че там ни чака хубав и щастлив живот. Но ако не можеш да преодолееш моите ужасни простъпки и своята омраза, ако не повярваш, че любов като моята може да промени човек… ще трябва да го приема.

След това се обърна с гръб към нея.

Когато заглъхнаха последните му думи, Констънс изпита странно просветление. Просветление, което проблясваше в течение на разговора. Диоген се беше държал отвратително с нея. Беше го мразила с почти нечовешка ярост. Обаче вярно беше и – тя почти потрепери от забранената природа на тази мисъл – че това беше онзи Пендъргаст, когото тя би могла да има. Пендъргаст, който беше повече нейна сродна душа, отколкото брат му някога би могъл да бъде. Ако Диоген наистина се бе променил.

В момента той си слагаше чифт ръкавици. Тя погледна към клавесина, където беше оставил камата. Още лежеше там. Щеше да е работа за секунда да я грабне и да я забие между плешките му. Той със сигурност го знаеше толкова добре, колкото и тя.

— Аз… – започна Констънс. Как би могла изобщо да изрази тази мисъл? Но го каза: – Имам нужда от време.

Диоген се завъртя към нея, а по лицето му разцъфтя надежда. Изражението му беше толкова сериозно, че Констънс осъзна с шок, че не би могло да е преструвка.

— Разбира се – каза той. – Оставям те сега, защото вероятно си много уморена. Ще имаш всичкото време, от което се нуждаеш. – И той се протегна за ръката й.

Бавно и напълно съзнателно тя я протегна.

Той я хвана в своята, обърна я с бавно, нежно движение и целуна дланта й. След това, когато вече се отдръпваше, пъхна връхчето на пръста й за частица от секундата между своите устни. Тя го почувства като удар на електрически ток из цялото си тяло.

След това с усмивка и леко кимване той си тръгна.

25.

В задната уличка на един от по-западналите търговски райони в Катутура, предградие на Виндхук, столицата на Намибия, чието наименование се превеждаше като „мястото, където хората да искат да живеят“, се издигаше триетажна жилищна кооперация, притисната между радиостанция и фабрика за конфекция. Сградата беше безнадеждно занемарена, циментовата замазка на фасадата й беше напукана и се лющеше, а малките, криви балкони бяха покрити с ръжда. Всеки етаж беше боядисан в различен цвят: светлозелено, жълто и сиво. Заедно с различните прозорци и небрежните архитектурни детайли, те придаваха на постройката странен и тревожен външен вид. Беше два следобед и всички прозорци бяха отворени широко с празната надежда да уловят прохладен ветрец.

Лазрус Керонда седеше край прозореца на двустайния, оскъдно обзаведен апартамент на втория етаж. Беше седнал така, че не можеха да го виждат отвън, но той можеше да гледа какво става долу на оживената улица. Специалитетът на ресторанта под него бяха пресните червеи мопане, размекнати в яхния с доматен сос, пържен лук, куркума и зелени люти чушлета. Лютивият дим от варящите се червеи, който се виеше нагоре, изкарваше сълзи на очите му. Но той не откъсваше поглед от улицата.

Протегна се за шишето бира „Тафел Лагер“. Хвана го леко, така че ранената му ръка да не боли, и отпи дълга глътка. Свежият, горчив вкус на бирата помогна малко. Може би беше прекалено предпазлив. Въпреки това нямаше смисъл да рискува. След още три дни, а може би и два, щеше да бъде безопасно да напусне града. Имаше доведен брат, който живееше в Йоханесбург. Там можеше да се покрие за няколко месеца при брата и семейството му. А с парите, които беше получил, щеше да разполага с достатъчно, за да започне ново предприятие.

Автосалонът беше затънал в дългове, така че нищо не губеше, като…

Зад него се чу слаб шум – изскърца една дъска от дюшемето, и той рязко се обърна.

— Вие! – възкликна Керонда. Бирата падна от ръката му и се търкулна, без някой да й обръща внимание, бълвайки кехлибарена течност и пяна.

— Аз – долетя нежен глас. След това една млада жена излезе от сенките. Беше на двайсет и няколко години, със светлоруса коса, сини очи и високи скули. Носеше черен клин и дънкова риза, чиито краища бяха завързани под гърдите, откривайки плосък мускулест стомах и диамантена обичка на пъпа. Въпреки жегата носеше на ръцете си латексови ръкавици.

Керонда скочи на крака, защото веднага осъзна смъртната опасност, в която се намира. Хрумнаха му стотици извинения, стотици лъжи, стотици маневри за отвличане на вниманието, стотици оправдания, но вместо това успя само да заекне:

— Как ме намерихте?

— Не беше лесно. – Около кръста си жената носеше колан с чантичка и когато направи още една крачка към него с плавно и леко като на пантера движение, тя леко се повдигна и отпусна.

Устата на Керонда пресъхна. Какво имаше у тази жена – това момиче със смешния пиърсинг, което събуждаше такъв страх у него? Не беше по-висока от метър и шейсет, докато той тежеше поне два пъти повече от нея. Въпреки това се беше паникьосал. Вероятно причината беше студенината на тези сини очи. Това и хитрата, жестока усмивка. Забеляза ги още първия път, когато се срещнаха, и оттогава този спомен остана неизличим в паметта му.

— Напуснали сте автокъщата? – отбеляза тя.

— Трябваше – отговори той. – Наложи се.

— Плати ви се да останете там. Вместо това я зарязахте с отворени порти и незаключен офис с локва кръв по бюрото. И сега полицията се е заинтересувала.

— Той ме нарани. Заплаши ме. – За доказателство Керонда вдигна една от ранените си ръце.

— Беше ви платено добре, за да го оставите да ви нарани, да ви заплашва и въпреки това да се придържате към сценария, който ви дадохме.

Керонда вече беше започнал да бръщолеви и малко оставаше да се разплаче.

— Точно това направих. Придържах се към плана. Казах му онова, което поискахте. Точно както искахте. Дадох му тойотата. Погрижих се да я вземе.

— Защо тогава побягнахте като подплашен заек?

Той отново вдигна превързаната си ръка.

— Вижте какво ми стори!

Когато сините очи се плъзнаха по окървавените превръзки, усмивката й стана по-широка.

— Направо като стигмата[27], обаче не обяснява защо се отклонихте от плана. Планът, за чието точно спазване ви бяха платени доста пари. – Тя замълча, сякаш искаше да му даде възможност да осмисли казаното. – Какво ви наредихме? Почистете всичко. Потърсете лекарска помощ. Вършете си работата, все едно нищо не се е случило. А вие какво направихте? Оставихте неразборията и побягнахте като заек.

— Вижте какво ми стори – повтори Керонда и сега вдигна двете си ръце.

— А какво мислите, че ще ви сторим ние? – каза кадифеният глас.

Когато вместо отговор получи ридание, момичето тъжно поклати глава.

— Обещахме ви, че няма да се върне по-рано от седмица, а може би никога. Трябваше да ни послушате.

— Аз… – започна той, но след това спря. С движение, което изглеждаше небрежно, едва ли не безцелно, но беше плашещо със своята бързина, момичето бръкна в чантичката на кръста си и извади нож. Не приличаше на нито един от ножовете, които Керонда беше виждал преди: острието му беше назъбено, все едно в редица бяха подредени върхове на стрели, и с тясна яркозелена ръкохватка.

Когато видя ужасения му поглед, впит в оръжието, усмивката й стана още по-широка.

— Харесва ли ви ножът? Нарича се „убиец на зомбита“. Аз също го харесвам. Особено зъбците. Приличат на пишката на мъжки котарак. На излизане причинява повече болка, отколкото на влизане. Поне така казват.

— Пишката? – повтори неразбиращо Керонда.

— Няма значение. – След това с още по-бързо движение тя се хвърли към него и заби острието между ребрата му. То беше толкова остро, че той почти не усети промушването, но когато погледна надолу, видя, че е забито до ефеса.

— Доста съм добра по анатомия – каза момичето. – Почти толкова, колкото ме бива с камата. – Кимна към дръжката. – Ако не бъркам, току-що ви срязах диафрагмалната артерия. Не е някоя от големите артерии, но въпреки това след около пет минути ще умрете от вътрешен кръвоизлив.

Тя замълча, оглеждайки делото си.

— Разбира се, можете да извадите острието и да притиснете раната – желая ви късмет при това – и да извикате линейка. Ако го направите веднага, точно в тази минута, ви давам шанс петдесет на петдесет да оцелеете. Но не мисля, че ще го направите. Както вече казах, боли повече при излизане, отколкото при влизане.

Единственият отговор на Керонда беше да се отпусне обратно на стола си.

Момичето кимна.

— И аз си помислих същото. Другото хубаво нещо в „убиеца на зомбита“ е, че е евтин. Можеш да го оставиш, без да изпитваш съжаление. – Тя дръпна ципа на чантичката на кръста си и започна изискано да сваля ръкавиците пръст по пръст. – Няма ли да има думи на раздяла? В такъв случай: хубав ден.

Завъртя се на пети и излезе от апартамента, оставяйки входната врата широко отворена.

26.

Диоген Пендъргаст чакаше в малката стая в края на виещата се надолу стълба към мазето под мазето на „Ривърсайд Драйв“ № 891, седнал в кресло с права облегалка. Вратата към стълбата стоеше отворена. Беше сложил тънка свещица в стенния свещник, която хвърляше трепкаща дружелюбна светлина върху старата каменна зидария. Поне се надяваше да е приятелска, защото не знаеше много за тези неща.

Беше внимавал да не сложи стола си точно пред вратата. Не искаше да изглежда като Цербер: заплашителна фигура, която пази пътя надолу. Потруди се здраво, за да направи всичко, свързано с него, да изглежда колкото може по-дружески и незаплашително. Беше облечен просто: черни вълнени панталони и сиво сако от туид… поне така му изглеждаше. Не обичаше туид – боцкаше и имаше неизтънчен вид, но излъчваше сигурност, домашен уют и приветливост.

Поне се надяваше (отново), че е така.

Тези неща са опора срещу моята гибел…

С усилие потисна този глас – гласа на стария Диоген, който от време на време неочаквано избълбукваше като облак метан от яма с катран – обратно там, откъдето беше дошъл. Това беше тогава, а това е сега.

Той беше променен, един реформиран човек, въпреки това Старият глас все още се връщаше в мигове на силно вълнение, както сега… или щом кръвта му, по каквато и да е причина започнеше да кипи…

Направи опит да се съсредоточи върху туида.

Беше се гордял със своята изтънченост и светско излъчване твърде дълго, презирайки мнението на другите. Единствените случаи, когато взимаше под внимание как другите гледат на него, бяха при заниманията му със социално инженерство. Или когато от скука или раздразнение мамеше, закачаше и тровеше другите за собствено удоволствие. Имаше затруднения да покаже на Констънс чувствата на уязвимост и привързаност, които изпитваше към нея. Приличаше на човек, спазвал обет за мълчание през половината си живот, който внезапно се опитва да запее песен.

Намести се на стола. Трябваше да го извади от един от подземните складове, а старите му възглавници от копринено кадифе бяха покрити с дебел слой прах.

Когато скърцането на креслото заглъхна, той отново внимателно се заслуша със сетива, готови да уловят и най-слабия шум, най-малката промяна във въздушното налягане, които биха подсказали нейното приближаване нагоре по стълбището, което се виеше надолу към мазето под мазето.

Погледна часовника си: десет и четвърт сутринта. Беше се сбогувал с Констънс няколко минути преди полунощ. Оттогава седеше тук и очакваше нея и нейния отговор.

Планирането, парите и времето, нужни, за да доведе снощната среща до благоприятен изход – среща, при която да разголи своята душа, без да се страхува от прекъсване – бяха колосални. Но щеше да си заслужава, стига тя да каже „да“.

В друго време, в един друг живот можеше да се забавлява с това колко добре бе изиграл всичко. Например справянето с Проктър беше съвършено, включително до летище „Гендър“, където така беше уредил нещата, че верният телохранител да кацне точно навреме, за да види как насила вкарва „Констънс“, всъщност маскираната Флавия, в чакащия самолет. Разбира се, Проктър се хвърли да го преследва до Ирландия… Докато през това време той слезе от самолета и се качи на друг, за да се върне в Ню Йорк. Озова се отново в града преди деветнайсет часа – само шест, след като бе напуснал линкълна, с който уж бе отвлякъл Констънс. Изпращането на този буден и умен човек за зелен хайвер на края на света беше брилянтно свършена работа.

Ковчегът с охлаждането също беше, поне така си мислеше, гениално хрумване. Проктър нямаше да знае какво означава, не че изобщо значеше нещо в действителност, но той сигурно щеше да накара въображението му да се развихри… и да го вдъхнови за най-крайни мерки.

Напомни си, че не е прилично да се гордее с това, което за Проктър сигурно е най-горчивото преживяване в живота. Обаче той беше отстранен от пътя му – огорчен, но жив. Констънс никога нямаше да му прости, ако беше прибягнал до по-радикално решение.

От другата страна на коридора срещу мястото, където седеше, се намираше стаята, която преди години беше служила на Енох Ленг за операционна. От мястото си Диоген виждаше само края на операционната маса, изработена от ранна мартензитна[28] неръждаема стомана. Все още беше полирана до блясък и чертите на лицето му го гледаха оттам. Бяха великолепни, а белегът придаваше тръпка на изваяното му лице и разноцветните му очи. Поне се надяваше, че Констънс щеше да си помисли това.

Спомена чувствата, които имах към твоя брат. Защо тогава да проявявам интерес към неговия посредствен роднина, особено след като се възползва от моята невинност по такъв начин?

Защо тези нейни думи, хвърлени снощи срещу него в гнева й, се връщаха сега да го измъчват? Винаги е бил специалист в тормоза над самия себе си, дори повече, отколкото в измъчването на другите. Самоизмъчването беше умение, на което го научи Алойшъс. Алойшъс, макар и не по-умен, но достатъчно по-голям, за да бъде винаги с един математически проблем пред него, с един по-добре прочетен роман, със сантиметър-два по-висок, с един удар по-силен. Със своята неодобрителна святост и снизхождение Алойшъс беше причината да крие своите интереси и развлечения и да ги насочи в по-лични и перверзни посоки. Алойшъс беше този, който предизвика Събитието, което сложи край на всичките му надежди за нормален…

Диоген сложи преграда на вътрешния порой от думи, защото осъзна, че дишането му се е учестило, а сърцето заблъска в гърдите му. Той се успокои. Омразата срещу брат му беше добра и справедлива. Не можеше да бъде угасена, а сега, със смъртта на Алойшъс, никога нямаше да бъде поправена. Но се беше случило нещо странно: с гибелта на неговия брат съзнанието на Диоген се прочисти. Беше станал по-сигурен от всякога, че има един човек на този свят, който може да внесе смисъл, удовлетворение и радост в живота му.

Този човек беше Констънс Грийн.

Неволно си спомни репликите от един стар филм: Това, че изобщо те желая, ми се струва върха на неправдоподобността. Ти си неправдоподобен човек, както и аз. По такъв начин през първите дни след като се измъкна на косъм от вулкана Стромболи и бълваната от него лава… беше започнал да гледа на напъпващата си страст по Констънс.

Дори сега си спомни този миг така живо, сякаш беше вчера: борбата с ужасния склон на Шара дел Фуоко с наклон четирийсет и пет градуса. Не беше поток от лава както в Хаваи, а по-скоро склон от лава. Дяволски процеп в земята, широк в основата си осемстотин метра, по който непрестанно се търкаляха скали с размера на къщи, червено-кафяви от горещината. Горещината, бълвана от Огнения склон, предизвикваше буреносен вихър от сяра и пепел. Точно този демоничен вятър бе спасил живота му. След като Констънс го бутна от края на склона, той се прекатури, но не падна. Започна да се издига върху тези създадени от горещината въздушни пориви, докато не го запратиха в единия край на изгарящата пропаст. Заклещи се в пукнатина, а едната страна на лицето му, която се опря в свръхнагорещената скала, запращя. Заради шока успя да се измъкне, да издраска нагоре през ръба на пропастта и на четири крака да поеме по пътеката, по която Констънс го беше преследвала нагоре. Заобиколи същинския конус на вулкана и се спусна от далечната страна в Джиностра. Джиностра беше село с около четирийсет жители и достъпно само с лодка – малък къс самородно злато от миналото на Сицилия. Докато се бореше с болката, бе подслонен от бездетна вдовица, която живееше във вила извън града. Тя не попита как се е наранил, не се възпротиви на молбата му за пълна секретност. Изглежда беше доволна, че може да се грижи за неговите рани с древните мехлеми и извлеци, които бяха на нейно разположение. Едва ден преди да си тръгне, той успя да разбере истинската причина за нейните грижи: жената беше смъртно уплашена от неговия „лош поглед“ – двуцветните му очи, които според местните вярвания щяха да й навлекат беда, ако не направи всичко възможно да му помогне.

Беше на легло със седмици – изгарянията, болката, от които е най-трудна за облекчаване дори с модерни лекарства, му причиняваха непоносими страдания. Но макар да лежеше там обвит в пашкула на болката, единственото, за което можеше да мисли, не беше омразата срещу Констънс, а невъобразимото удоволствие, което двамата споделиха… само една нощ.

По онова време му беше трудно да го повярва. Изглеждаше необяснимо как така се бе озовал обвързан със страст към непознат човек. Нуждата от нея обаче, сега го бе осъзнал, не беше невероятна. Всъщност беше неизбежна заради всички причини, които й разкри снощи. Нейното отвращение към долния и раболепен свят. Неповторимата дълбочина на нейните знания. Афинитетът й към поведението, любезностите и куртоазията на отминалите времена, съчетан по най-добрия начин с темперамент, пречистен като най-добра стомана с гнева и насилието. Тя беше тигрица, облечена с вкус в коприна.

Беше тигрица и в други неща… Той се измъчваше, че е бил толкова заслепен от омразата срещу своя брат, та бе гледал на нейното прелъстяване като на победа срещу Алойшъс. Едва по-късно, когато беше на легло, измъчван от болки, осъзна, че нощта, която прекараха заедно, е най-забележителната, най-вълнуващата, сурова, върховна и приятна нощ в неговия живот. Беше хедонист до мозъка на костите си. Въпреки това нищо в живота му не би могло да се сравни с това, което бе преживял, събуждайки събираната повече от сто години страст у тази жена, която подпали това малко, нежно тяло… Какъв глупак се оказа да захвърли всичко това!

Простите, стари церове, с които сицилианката го лекуваше, не можеха да облекчат болката, но сътвориха чудеса, намалявайки белезите до минимум. Два месеца по-късно Диоген напусна Джиностра с нова цел в живота…

С трепване осъзна, че Констънс стои пред него. Беше толкова погълнат от спомени, че не я беше чул да се качва.

Скочи от стола, преди да си спомни, че възнамеряваше да остане седнал.

— Констънс – прошепна той.

Тя носеше проста, но елегантна рокля с цвят на слонова кост. Полумесец от дантела закриваше целомъдрено основата на шията, но не можеше да скрие възхитителното деколте. Контурите на роклята, проблясващи като паяжини на трепкащата светлина от свещта, се спускаха до пода, където скриваха краката й зад пластове прозирна тъкан. Тя го гледаше, забелязала очевидното му объркване, с изражение, което Диоген не можа съвсем да разчете: сложна смесица от интерес, бдителност и – помисли си той, надявайки се да е прав – предпазлива нежност.

— Да – отговори му тя с тих глас.

Диоген вдигна ръка и несъзнателно и безсмислено заопипва възела на вратовръзката си. Съзнанието му беше толкова объркано, че не можеше да отговори.

— Да – повтори тя. – Ще се оттегля от света заедно с теб. И… ще започна да взимам еликсира.

Замълча в очакване на отговор. Шокът от облекчението и възторга, които се стовариха върху Диоген, бяха толкова силни, че едва в този миг той осъзна колко се беше страхувал тя да не каже „не“.

— Констънс – промълви той отново. Единствената дума, която успя да произнесе.

— Но трябва да ми обещаеш едно – каза тя със своя нисък копринен глас.

Той чакаше.

— Трябва да съм сигурна дали този еликсир наистина действа и че създаването му не е свързано с нараняването на хора.

— Кълна се, че действа и никому не е причинена вреда.

Тя го загледа в продължение на повече от минута изпитателно в очите.

Съвсем несъзнателно Диоген взе ръката й в своите две.

— Констънс, благодаря ти – каза той. – Благодаря. Нямаш представа колко щастлив ме направи. – С удивление усети, че примигва, за да махне сълзите от радост, които бяха избили в очите му. – Съвсем скоро ще научиш колко щастлива мога да те направя. Халсиън е всичко, което обещах, дори нещо повече.

Констънс не отговори. Просто го гледаше по своя си неразбираем начин: преценяващо, очаквателно, загадъчно. От този поглед Диоген се почувства обезкуражен, но странно, едновременно възбуден и опиянен.

Той й целуна ръка.

— Има нещо, което искам да ти обясня. Както можеш да си представиш, бях принуден да създам и използвам множество самоличности. Самоличността, под която закупих Халсиън, е Петру Лупей. Той е румънски граф от Карпатите в Трансилвания, където семейството му намира убежище през съветската епоха. Повече били заловени и избити, но баща му успял да изнесе семейното богатство, което Петру (той предпочита да го наричат Питър) наследява като единствен син и оцелял от цялата фамилия Лупей. Говори се, че рушащият се семеен дворец е близо до имението на граф Дракула. – Той се усмихна. – Тази подробност много ме забавляваше. Направих го човек с безупречни маниери и вкус, който се облича добре, остроумен и обаятелен.

— Очарователно. Но защо ми казваш всичко това?

— Защото на път за летището ще трябва да вляза в самоличността на Петру Лупей и да играя неговата роля, докато не стигнем в Халсиън. Моля те, не се изненадвай от временната промяна в моята външност. Разбира се, на Халсиън мога да бъда самият себе си. Но по време на пътуването дотам, те моля да ме смяташ за Петру Лупей и да се обръщаш към мен с Питър, за да опазиш моята самоличност и пътуването да е безопасно.

— Разбирам.

— Знаех, че ще го направиш. А сега моля да ме извиниш. Имам да свърша толкова неща, преди да заминем. Ако си съгласна, това може да стане днес вечерта.

— Нека да е утре, ако нямаш нищо против – отговори Констънс. – Трябва ми малко време, за да си събера багажа и… да се сбогувам с този живот.

— Да си събереш багажа – повтори Диоген, сякаш тази мисъл беше нова за него. – Разбира се. – Той се обърна да си върви, поколеба се и се върна.

— О, Констънс, ти си толкова красива, а аз – толкова щастлив!

После изчезна в полумрака на подземния коридор.

27.

Проктър се опита да стане, но успя само да се изправи на колене. Провери местоположението на слънцето, което беше точно над главата му – нажежен до бяло диск. Предположи, че е бил в безсъзнание около час. Отвратителната миризма на лъвска кръв изпълни носа му. Поклати глава в опит да я прочисти, но светът около него започна да се върти. Кофти идея. Той се стегна, пое няколко пъти дълбоко дъх и се огледа. Чантата му лежеше на около десетина метра от него – там, където го беше нападнал лъвът. Близо до нея лежеше първият мъртъв лъв – изтегнала се купчина жълтеникавокафява козина. Вторият лежеше до него – беше толкова близо, че можеше да го докосне: проснат с отворена уста. Езикът и очите му вече не се виждаха от безброй мухи. Лепкава, засъхваща локва кръв се беше просмукала в пясъка около гърдите му.

Командоският нож „КА Бар“, покрит със засъхнала кръв, лежеше до Проктър. Той го почисти, като няколко пъти го заби в пясъка до края, после го прибра в канията на колана.

Отново опита да се изправи, но откри, че няма сили. Вместо това запълзя по пясъка, който пареше дланите му. Когато стисна зъби от болка, между тях заскърца пясък. Опита се да го изплюе, но през мъглата от жажда и болка осъзна, че напълно се е обезводнил. Устните му бяха напукани, а езикът – подут. Очите смъдяха. В чантата имаше вода, стига да може да стигне до нея.

Бавно се отправи към нея. Най-накрая успя да стигне дотам и с изохкване протегна ръка към нея. Стовари се на земята, докато я придърпваше. Изрови манерката и като внимаваше да не разлее и капка с треперещите си ръце, отви капачката и отпи голяма глътка. Водата беше направо гореща. Насили се да спре, започна да си поема дълбоко дъх, за да остави време на първата глътка да се стече надолу. Минаха пет минути, преди да отпие втора глътка. Почувства лек прилив на енергия и прояснение в главата. Трета глътка и толкоз. Ако не запази остатъка, след двайсет и четири часа ще е мъртъв.

Миризмата от лежащия наблизо мъртъв лъв беше съкрушителна. Пистолетът му калибър .45 лежеше на пясъка до него. Припълзя до лъва и го взе, но веднага го пусна да падне. Слънцето го беше нагряло така, че не можеше да го вдигне. Вторачи се за известно време в оръжието, опитвайки се да прочисти главата си и да помисли. Бръкна в чантата, извади фенерчето с манивела, което имаше кука в задната част, пъхна я в скобата на спусъка и плъзна пистолета в страничния джоб, след което дръпна ципа.

Някаква сянка мина над главата му и той вдигна очи, за да види цяло ято лешояди, които кръжаха мързеливо в очакване той или да умре, или да се махне, за да могат да пируват с мъртвите лъвове. Помисли си: добре сте дошли за лъвовете, но мен няма да получите.

Шест часа до залез-слънце. Щеше да е самоубийство да тръгне в дневната жега. Трябваше да остане тук до мръкване. На може би седем-осемстотин метра оттам видя самотна акация. Сянката щеше да му дойде добре, стига да успее да стигне дотам.

Водата, която изпи, му даде сили. Сграбчи чантата отново. Вече беше изхвърлил всичко, освен водата. Разбира се, без да се броят ножът, пистолетът, компасът, картата и няколко енергийни блокчета. Сега обаче не можеше да яде, защото това само щеше да усили жаждата.

Успя с усилие да седне и прехвърли ремъка на чантата през рамо. Сега въпросът беше да се изправи на крака. Пое си няколко пъти дълбоко дъх, събра всичките си психически сили и с вик се надигна и застана прав. Залитна малко, но успя да запази равновесие.

Стъпка по стъпка, стъпка по стъпка…

Двата лъва се бяха разделили и го преследваха в продължение на почти три дни, отклонявайки го от планирания му маршрут. През последния ден беше принуден толкова пъти да се връща обратно и да се върти в кръг, че загуби представа за своето местоположение. За негов късмет лъвовете бяха мъжки и млади, затова не ги биваше като ловци. Ако бяха големи лъвици, нямаше да преживее нападението. Въпреки това му трябваше цял пълнител от неговия .45, за да спре първия лъв. Вторият дойде толкова бързо, че нямаше възможност да презареди и беше принуден да го убие с ножа.

Беше издран по лявото рамо, ухапан по прасеца, но онова, което едва не го довърши, бе физическият сблъсък при последния скок на лъва, който се оказа толкова силен, че изгуби съзнание. Лъвът вече беше смъртоносно ранен от ножа, забит в сърцето му, откъдето се лееше кръв. Проктър се свести за малко, отчасти затиснат под лъва в локва съсирваща се кръв. Успя да се извлече изпод звяра, преди отново да потъне в безсъзнание.

Когато най-накрая стигна под сянката на дървото, свали чантата си и се свлече на земята. Облегна гръб на ствола, а главата му се въртеше. Още една глътка вода? Извади манерката и леко я разклати. Не, щеше да се наложи да почака до залез, преди да отпие друга глътка. Надяваше се тя да му даде сили, за да може да върви през нощта. Успееше ли да стигне до шосето за град Мопипи, все някой минаващ автомобил щеше да го намери.

Неохотно извади командоския нож и сряза крачола си, за да може да хвърли око на ухапания прасец. От редицата следи от зъби сълзеше черна кръв. Беше изхвърлил аптечката, така че можеше да се заеме с лечението на раната едва след като се измъкне оттук. Поне кървенето беше почти спряло. Раната на рамото беше в подобно състояние – недобре, но не застрашаваше живота му. Голямата опасност беше възможното възпаление, но то нямаше да започне през следващите дванайсет до двайсет и четири часа.

Отново и неканена, непоносимата агония от неговия провал се промъкна в съзнанието му – всяка грешка и сторена глупост минаха пред вътрешния му поглед.

Спри да мислиш за това. Облегна се отново на грубата кора и затвори очи.

Трябваше да оцелее. Фактически вървеше на оцеляване. Знаеше това поради една много важна причина: имаше нещо, което трябваше да свърши. Където и да беше Диоген, каквито и да бяха неговите планове, Проктър щеше да го намери.

И да го убие.

28.

Руди Спан седеше в малкия офис на петия етаж в Градския затвор, който бяха реквизирали за операцията „Пендъргаст“. На главата му имаше безжични слушалки. Хората му бяха изградили малък тактически център в офиса и следяха различни видеоекрани и аудиозаписи. Той крачеше напред-назад зад тях, като от време на време се спираше пред прозореца и гледаше улицата долу.

Организирането на тайното наблюдение беше фасулска работа. Дори нямаха нужда от специалния бус или екипи, позиционирани на покриви и в апартаменти. Мястото, където щеше да се състои преместването, се намираше зад сградата на площад „Кардинал Хейс“ – тясна уличка, над която се извисяваха правителствени постройки, в които никой не можеше да влезе без разрешение. Така че който дойдеше да се увери, че прехвърлянето на Арсено се извършва наистина, щеше да дойде пешком по улицата. Беше съвършеното място за операцията. Може би дори твърде съвършено, защото можеше да подплаши човека, когото похитителите щяха да изпратят да наблюдава прехвърлянето. Разчитаха на глупостта им и поне по тази точка Спан беше на едно мнение с Лонгстрийт. Защото всеки, който отвлече федерален агент, преди всичко поема голям риск. Те бяха прекалено самоуверени и това щеше да е причината за техния провал. Истинската опасност беше да не се паникьосат и да пречукат Пендъргаст.

Трябваше да признае, че капанът, заложен от Лонгстрийт, е много хитър. Затова се измъчваше още повече, че този човек ще изпорти работата толкова зле. Сега имаха възможност да приберат един от похитителите, ако изобщо се появеше, обаче заповедите на Лонгстрийт бяха недвусмислени: просто установете неговата самоличност и го оставете да си върши работата. Това беше в разрез с правилата за арестуване, които Спан беше научил в Куантико и в работата си за ФБР след това. Просто да оставят този тип да си върви – за какво, по дяволите, беше всичко това? Арсено се оказа корав орех. Ако зависеше от него, щеше да арестува този задник и да използва първоначалното объркване и страх, за да му изкара ангелите и да го накара да се разприказва. Да отвлечеш федерален агент? Ако имаше късмет, щеше да се изправи пред доживотен затвор без право на замяна. За да се измъкне от това положение, задникът би предал и собствената си майка. Щеше да се огъне за двайсетина минути, да им каже къде е Пендъргаст и до края на деня да приключат с въпроса. Но не – Лонгстрийт искаше само самоличността на този тип и нищо повече.

На всичко отгоре Лонгстрийт не беше тук – изчезна, както бе правил и по-рано – нямаше го с часове и даваше заповеди по телефона или изпращаше шифровани имейли от неназовани места. Кой си въобразяваше, че е – шибаният вицепрезидент?

Момчетата, седнали пред екраните, говореха тихо в своите микрофони с останалата част от екипа, разположен в двата края на „Кардинал Хейс“, за да наблюдава и записва всеки, който влизаше и излизаше. Той се заслуша в техните сбити, бързи разговори. Тези момчета бяха професионалисти и Спан се гордееше с тях.

Погледна часовника си. Три и петнайсет. Мишената им трябваше скоро да е тук, ако изобщо дойде. Беше спокоен следобед, половин час преди първите правителствени служби да започнат да бълват своите служители. Имаше хора, които вървяха напред-назад, в Манхатън винаги има такива, но от неговата гледна точка и от кадрите на видеокамерите пред него, беше напълно ясно, че човекът, когото търсят, не е сред тях.

Тъй като Лонгстрийт го нямаше, Спан реши да направи малка промяна в плана. Нямаше просто така да остави този тип да си върви, а да пусне „опашка“ след него. Да види къде ще отиде, къде му е скривалището. В края на краищата това не се разминаваше много със заповедта на Лонгстрийт.

Той вдигна микрофона си и даде заповед: проследете пеша извършителя. Само двама души. Ако извика такси или „Юбер прекратете следенето. Таксито или юберът можеха да бъдат намерени по-късно, така че нямаше нужда от проследяване. Ако пък някой съучастник го вземеше с кола – толкова по-добре. Щяха да разполагат с регистрационния номер и за пет минути да го прекарат през базата данни.

Три и двайсет и пет. В този момент видя един мъж да завива иззад ъгъла на улица „Пърл“ и да поема надолу по уличката. Носеше хубав костюм, косата му беше сресана назад, лицето загоряло, а тялото във форма. Приличаше на брокер от „Уолстрийт“ или мениджър на хедж фонд. Спан познаваше тези типове, защото беше прекарал по-голямата част от живота си в центъра: те вървяха бързо, наистина бързо. Знаеха къде отиват и бяха от онези, които всеки ден тренират, ядат киноа и кейл и тичат трийсет километра седмично.

Обаче този тип вървеше бавно, твърде бавно. Преструваше се, че се разхожда наоколо и вдъхва аромата на цветята. От другата страна на тротоара.

Беше техният човек, който се шляеше наоколо, за да се увери, че прехвърлянето на Арсено ще бъде направено, както е обещано. На Спан не се наложи да казва каквото и да било: останалите вече го бяха забелязали. Той се заслуша в техния разговор, който ечеше в слушалките.

— Виждаш ли този тип?

— Бинго.

— Прицели се с телефото обектива. Усмихни се, снимат те за „Скрита камера“!

Точно по разписание затворническият бус зави откъм улица „Пърл“, като нарочно се движеше бавно. Мъжът, който продължаваше да се шляе наоколо, вдигна глава, когато той наближи, стараейки се да изглежда естествен, да погледне само бегло, но се провали, защото направо се вторачи.

О, да. Видя своя човек: Спан разбра по изражението му. Все едно беше получил подарък от боговете.

Микробусът мина покрай мъжа и направи бавен и спокоен завой към подземната рампа, която водеше в охранявания двор, след това зачака, докато проверяваха шофьора. Накрая големите врати се отвориха и микробусът изчезна.

Всичко мина като по ноти.

Сега видя как се задействат неговите хора. Единият, който седеше на пейка и ядеше шиш кебап, купен от близката будка, хвърли шиша в боклука и се затътри надолу по улицата.

— Куче едно го следва – измърмори той в невидимия микрофон.

На близкия ъгъл вторият му човек се преструваше, че му е трудно да паркира успоредно колата си, но щом извършителят мина, излезе от нея и също докладва:

— Куче две го следва.

Мъжът зави надясно по Сейнт Андрюс Плаза, мина край съда и изчезна от зрителното поле на Спан. Скоро и двамата, които го следваха, също изчезнаха. Обаче радиовръзката не прекъсна.

— Извършителят пресича площад „Фоли“ и се насочва към площад „Дуейн“ – чу се гласът на Куче едно.

Малко по-късно:

— Наляво по „Елк“.

След още известно време.

— Наляво по „Рийдър“. Извади телефон от джоба си и изглежда пише съобщение.

Мъжът явно обикаляше квартала. Мамка му.

— Куче едно? – каза Спан в микрофона. – Може да те е забелязал. Продължавай надолу по „Елк“. Куче две, завий наляво при „Сентър“ и тръгни срещу него.

— По дяволите, затича се на юг по „Сентър“ в посока „Чеймбърс“.

Мамка му. Някак си беше успял да забележи опашката.

— Хванете го! Всички екипи да се съберат!

Изведнъж районът загъмжа от ченгета и след по-малко от петдесет секунди всичко свърши. Мъжът лежеше по корем, ръцете в белезници, на плочките пред „Полис Плаза“.

— Дръжте го там, аз слизам – нареди Спан. Следенето се беше провалило, но може би така стана по-добре. Всъщност беше по-добре. Това беше резултатът, който той искаше още от началото. Сега мъжът беше в ръцете им и той лично щеше да пречупи кучия син. Когато Лонгстрийт се появи, вече ще разполагат с нужната информация и ще са започнали да планират освобождаването на заложника.

29.

Филипов чу воя от двигателя на зодиака и излезе на палубата точно навреме, за да види как Смит нахлува в заливчето „Бейли“. Беше пет следобед и слънцето още не бе започнало да залязва.

Смит влезе в заливчето твърде бързо, не върна навреме газта и лодката се блъсна в кърмата.

— Какво става? Още не се е мръкнало!

— Хванаха Далка – каза Смит, докато оправяше въжето на носа, заклини го и се изкатери по хлъзгавия релинг. Филипов протегна ръка и му помогна да се прехвърли на палубата.

— Далка? Откъде знаеш?

Сега на задната палуба започнаха да се появяват и останалите от екипажа.

Смит се опитваше да успокои дишането си.

— Заковаха го. Това беше капан. Отиде там, за да се увери, че наистина са прехвърлили Арсено, обаче са наблюдавали улицата и са го арестували.

— Откъде знаеш?

— Изпрати ми есемес. Писа, че го следят.

— Пратил ти е есемес? Значи си е носил мобилния телефон?

— Да, един от предплатените. Аз унищожих телефона, на който ми изпрати съобщението. Сигурен съм, че беше в границата на двайсетте секунди.

Главата на Филипов се замая. Каква шибана история. Всичко беше свършило.

Той извади на показ спокоен глас, но не изпитваше подобно чувство.

— Не разбирам. Какво искаш да кажеш с „капан“?

— Каза ни да не се доверяваме на ФБР, нали? Точно това каза. Да не вярваме на тяхната дума. Затова Далка отиде да хвърли око на прехвърлянето. Агентът на ФБР Лонгстрийт беше казал, че ще прехвърлят Арсено в градския затвор, за да го подготвят за полета до Венецуела. Лонгстрийт ми каза в колко часа ще стане прехвърлянето и аз го казах на Далка.

— И?

— Далка отиде в центъра облечен като един от онези типове на „Уолстрийт“, за да мине по тротоара, когато пристигне бусът, и да се увери, че Арсено е в него. – Смит разпери ръце. – Това е всичко.

Филипов се вторачи в Смит, докато наоколо се възцаряваше мълчание. За първи път осъзна каква ужасна грешка е било да разчита на хора като Смит и Далка за нещо толкова рисковано. Двамата бяха тъпи контрабандисти. Хванали се бяха на очевиден капан. Накрая Далка щеше да се разприказва. Разбира се, че ще започне да говори. Може би не веднага, но скоро. Сега, когато имат Далка, могат да накарат и Арсено да се разприказва, като ги насъскват един срещу друг, играейки старата игра „който пръв започне да предава, ще получи снизхождение“.

Бяха прецакани. Той си пое дълбоко дъх, опитвайки се с все сили да потисне надигащия се гняв: нямаше смисъл, вредата беше причинена, а той щеше да има нужда от тези мъже за онова, което предстоеше. Сега единствената надежда беше да напуснат колкото може по-бързо страната.

Филипов огледа екипажа. По изражението на лицата им разбра, че всички в различни степени разбират положението. Също така видя, че са започнали да мислят кой е виновен за станалото.

— Всичко свърши – каза той, полагайки върховни усилия да говори тихо и успокоително, за да им даде възможност да осмислят думите му. – Трябва да сме единни и да оправим нещата.

— Нещата са прецакани – каза Дехесус. – Обеща, че ще се получи. – Откъм групичката се чу тихо мърморене.

— Не сме по-зле отпреди – продължи Филипов спокойно. – Арсено все някога щеше да проговори. Нека се съсредоточим върху онова, което трябва да направим, и да продължим напред.

— Да, но чия беше идеята да отвлечем федерален агент? Искам да кажа, че сме прецакани!

— Ето къде е Канада. Имаме пари и паспорти. След двайсет и четири часа ще сме на самолет закъдето поискаме. – Филипов се огледа. – Времето е ясно. Почти се мръкна. Ще пресечем Мейнския залив. Зная едно сигурно заливче близо до Ярмаут. Там можем да зарежем кораба. В Ярмаут има международно летище. Още утре ще напуснем страната.

— Направо не мога да повярвам. – Дехесус пристъпи напред, посочи с пръст Филипов и се изплю на палубата. – Ти поиска да извадим тялото от водата. Ти измисли този план. Ти ни въвлече в това. Затова аз повече няма да те слушам за каквото и да било.

— Какви са плановете ти?

— Взимам зодиака и се махам оттук. Който иска, може да дойде с мен. – Той започна да се обръща, за да си тръгне.

— Зодиакът остава с кораба – обяви Филипов. Долавяше в тона на техните гласове, в техните погледи, че екипажът е стигнал до повратна точка. Ако бързо не направеше нещо, щеше да ги изгуби.

Протегна ръка и хвана Дехесус за рамото. Той се извъртя назад гневен, отвори уста да избълва още някаква глупост, което Филипов очакваше. Той вече беше сложил дясната си ръка върху ръкохватката на своя .45 и сега го извади и напъха дулото му в устата на Дехесус.

Мъжът се задърпа, но Филипов го придърпа към себе си.

— Искаш да спориш с това?

Дехесус отговори гневно, но нищо не се разбра.

— Просто кимни „да“ или „не“. И не си мисли, че блъфирам.

Филипов стегна пръста си около спусъка. Ако се наложеше, щеше да го направи. Когато видя погледа му, Дехесус престана да се дърпа. След малко кимна леко. Филипов освободи хватката си и извади пистолета от устата му.

После се огледа.

— Още някой иска ли да се пробва?

Никой не прояви желание.

— Станалото – станало. Притиснати сме до стената. Ако сега се разделим – свършено е с нас. Разбра ли, Дехесус?

Дехесус само го изгледа накриво.

— Щом напуснем Канада, всеки може да поеме накъдето иска. Но не преди това. Никой няма да остане в Щатите, защото със сигурност ще ви арестуват. Имаме пари, имаме паспорти. Още не са ни идентифицирали. Има десетки места, с които САЩ нямат договори за екстрадиция, където човек може да се покрие за известно време: Куба, Венецуела, Хърватия, Черна гора, Камбоджа.

Той отново ги огледа изпитателно и видя, че пак са с него, затова пъхна оръжието под колана.

— Какво ще правим с федералния? – попита Смит.

— Той е най-малкият ни проблем. Щом се отдалечим от брега, ще го убием и ще изхвърлим трупа. – Филипов се огледа. – Срежете тези въжета. Аз ще застана на щурвала. Хайде да се махаме оттук.

30.

Диоген намери Констънс в нейните помещения на втория етаж в замъка на „Ривърсайд Драйв“. Квадратен куфар „Луи Вюитон“ и корабен сандък стояха до леглото й. Видя, че куфарът вече е пълен с книги, списания, инкунабули и нещо, което приличаше на навити платна от картини. Сандъкът беше пълен с рокли, няколко поли и блузи. Констънс стоеше извърната от него, напълно неподвижна, като скулптирана от мрамор. Едната й ръка беше протегната към отворения шкаф, а бледите й пръсти свити във въздуха. Истинско въплъщение на нерешителността.

Сърцето на Диоген се качи в гърлото му. Това щеше да направи още по-трудно онова, което имаше да каже.

Той се прокашля, за да обяви присъствието си. Констънс веднага се обърна към него. В очите й проблесна краткотрайно чувство, което бързо успя да потисне.

— Прости нахлуването ми – каза той. – Просто исках да ти кажа, че всичко е готово. Извърших необходимата подготовка за нашето пътуване. Кажи ми, моля, кога да дойда да те взема сутринта.

Констънс мълчеше. Очите й се стрелнаха към отворения сандък.

— Мисля, че в осем ще е добре.

— Добре, Констънс… – Той се поколеба. – Преди да си тръгна, искам да изслушаш една история. Истинската история на един лош човек.

Констънс повдигна въпросително вежди, но нищо не каза.

— Името му е Лушъс Гери. Преди шест години в навечерието на Коледа проникнал с взлом в къщата на един лекар в Джексънвил, докато семейството пеело коледни песни около елхата. Лекарят има две малолетни дъщери. Гери изнасилил и двете, карайки родителите им да гледат, заплашвайки ги с пистолет. След това изнасилил и майката и отново цялото семейство трябвало да гледа. Накрая застрелял родителите, а на двете момичета прерязал гърлата.

Констънс остро попита:

— Защо, за бога, ми разказваш всичко това?

— Моля те, изтърпи ме. На властите им трябваше месец, за да заловят Гери. В последвалия сблъсък загинал един полицай. Гери бил признат за виновен в петте убийства и осъден на смърт. Преди да го сложат в килия на смъртник, успял с голи ръце да удуши друг затворник.

Той предпазливо пристъпи към нея.

— Разказах ти за Халсиън Кий. Мисля, че ще ти стори дори още по-прекрасен, отколкото ти го описах. Особено след като възстановиш напълно младежката си енергия. Разказах ти и за еликсира. С влагане на много време, пари и изследвания успях да преформулирам почти напълно стария еликсир, без да прибягвам до злополучната практика да го извличам от човешко същество в момента на неговата смърт.

— Почти напълно?

— Има усложнение. С цел да завърша работата, трябва само веднъж да приготвя оригиналната формула

— Защо?

— Обяснението е сложно.

— Този отговор изобщо не ме задоволява. Нима искаш да кажеш, че трябва да извършиш извличане от човешка конска опашка?

— Да.

— Можеш да се сдобиеш с caiida equina от някой труп.

Диоген поклати глава.

— Боя се, че така няма да се получи. Извлекът от снопчето нерви трябва да е пресен. Нали разбираш – много пресен. Добит в самия миг на смъртта. Изследователите медици, които използвах – всички стигнаха до това заключение.

Видя как лицето на Констънс запламтя от гняв.

Тя каза тихо с острота на бръснач в тона:

— Ти ме излъга.

— Онова, което обещах, беше вече да няма пострадали човешки същества. Това е вярно – няма пострадали хора. Вярно е и че ако бях отнемал живот, моето изследване щеше да е много по-лесно и евтино. Обаче знаех, че ще си против. И… аз вече не съм убиец.

— Значи още не си отнел човешки живот, но скоро ще го направиш. Колко отвратително.

— Констънс, моля те, позволи ми да обясня.

Констънс мълчаливо се вторачи в него.

— Става дума за живот, който така или иначе ще бъде отнет. Нали разбираш, след три дни Лушъс Гери ще умре от смъртоносна инжекция в затвор в Южна Флорида. Той е изчерпал всички молби за помилване и губернаторът няма да отложи отново екзекуцията. Гери е социопат, който не е изразил ни най-малко разкаяние. Напротив, хвалел се колко много се е наслаждавал на стореното. Този ужасен човек, този убиец и насилник на жени ще умре, независимо дали ще направя нещо или не.

Той млъкна и погледна настойчиво Констънс. Тя нищо не каза, а на лицето й отново се беше изписало онова неразгадаемо изражение.

— Опитай се да разбереш. – Сега Диоген говореше по-бързо. – Имам нужда от конската опашка – от съвсем прясна cauda equina за химическия синтез, необходим за пресъздаване на подобрената формула. Не може да синтезираш лекарство от нищото. Трябва да знаеш неговата химическа структура. Трябва да го дам за анализ и за определяне на химическата структура на определени съединения. Говорим за сложни протеини и биохимични съединения, които имат милиони атоми в една-единствена молекула, обвити по сложен начин. През осемнайсетте месеца, докато моите биохимици анализираха проблема, научих доста неща. Щом успея да получа проба от оригиналната формула, работата ми най-накрая ще бъде завършена.

Констънс продължаваше да мълчи. Диоген се разстрои от непроницаемостта на нейното изражение.

— Констънс, умолявам те, премисли добре това. Става дума за еднократен процес. След това синтезът на еликсира ще бъде свободен и ясен. Никой няма да бъде наранен – Гери така или иначе вече е мъртвец.

— И как планираш да се сдобиеш с неговата „прясна“ cauda equina? – Гласът й беше хладен, много хладен.

— След екзекуцията патолог трябва да проведе аутопсия. Ще уредя аз да бъда този патолог. Щом се сдобия с конската опашка, ще извлека онова, което ми е нужно, и ще го донеса на Халсиън. Ще го биосинтезирам в лабораторията, която построих. Всичко е подготвено, като изключим cauda equina. Няма да са нужни повече трупове. А ти, моя мила Констънс, ще възстановиш напълно своята младежка жизненост и здраве. Моля те, Констънс. Моля те!

Той замълча, но внимателно я наблюдаваше. Тя мълча в продължение на цяла вечност, както му се стори, сякаш се бореше с някакъв вътрешен конфликт. След това късо и едва доловимо каза:

— Добре.

Заля го вълна от облекчение.

— Благодаря – каза той. – Благодаря, че прозря логиката на положението. Оставям те да си оправяш багажа. До утре сутринта в осем.

Той се обърна с усмивка и излезе от стаята.

31.

Среднощното море приличаше на накъдрено стъкло, докато лунният полумесец се издигаше на хоризонта – съвършена нощ за подобна работа. Застанал зад щурвала, Филипов хвърли поглед на джипиес картографа. Беше поел по маршрут право на юг от заливчето Бейли, минаващ покрай южното ъгълче на остров Мачаяс Сийл, избягвайки крайбрежието на остров Гранд Манън и неговата флотилия от рибарски кораби. Той търсеше води, по-дълбоки от тези за траулери, а според картите мястото беше падината Джордън. Сега се намираха на петдесет мили от брега, все още в изключителната икономическа зона на САЩ, само че извън границите на териториалните води. Радарът показваше, че в обсега му на действие няма кораби – рибарски или някакви други. Това беше една от най-дълбоките части на континенталния шелф и заради това прословута като лошо място за риболов. Трупът щеше да стигне до дъното и повече никога нямаше да се покаже отново дори и в мрежата на някой траулер.

Филипов намали скоростта, описа кръг и даде заден ход, докато не спряха на място. Намираха се сред Лабрадорското течение – муден поток от студена вода със скорост четвърт възел, който се спускаше от крайбрежието на Лабрадор без вятър и почти без вълни. Нямаше смисъл да хвърлят котва – корабът можеше да остане на дрейф.

Екипажът се беше събрал в рулевата рубка. Лицата им се осветяваха от слабото червеникаво нощно осветление на мостика. Филипов погледна към Милър. Той изпитваше особена омраза към ФБР и капитанът бе решил честта да се падне на него заедно с Абреу, инженера, който имаше телосложение на външен тухлен кенеф. Това трябваше да ги развесели. След като очистят федералния и го изхвърлят зад борда, ще поемат за Канада. И тогава, щом стане възможно, Филипов ще се отърве от тези загубеняци и ще тръгне за Македония, откъдето произхождаше семейството му и той още имаше роднини. Имаше много пари и можеше да се спотайва известно време, за да види как ще се развият нещата. Първо обаче трябваше да се увери, че всички са напуснали Канада и никой не се е разколебал и няма да си опита късмета да остане в Щатите.

— Милър, Абреу – каза той. – Слезте долу и доведете федералния. Бъдете внимателни – типът е опасен. Проверете си оръжията.

— Защо не застреляме копелето в трюма? – попита Милър.

— И да оставим неговата кръв и ДНК из цялото помещение, а после десет часа да го чистим? Не. Ще постелем на кърмовата палуба найлони и ще го застреляме там. След това ще измием всичко с водоструйката през шпигатите.

Милър и Абреу извадиха оръжията си, провериха ги, вкараха патрони в патронниците и излязоха навън в мрака.

Филипов се обърна към Смит.

— Дуейн, отрежи шест метра от едносантиметровата верига и постели няколко парчета найлон на задната палуба. А вие останалите вкарайте патрони в патронниците. Не искам да рискуваме с този тип. Изглежда взел-дал, но понякога външният вид лъже. Замете позиции край релинга.

Той протегна ръка към таблото с прекъсвачите и включи всички прожектори, заливайки работната палуба на кораба със заслепяваща светлина. След това излезе от рулевата рубка и остави вратата отворена, закачайки я с кука за стената. Смит вече постилаше найлоните, затиснати с парчета верига. Капакът на люка за лазарета се отвори и оттам се показа Абреу, дърпайки Пендъргаст нагоре за двете му закопчани с белезници ръце. Милър го буташе отдолу. Мъжът едва ходеше, на практика вече изглеждаше умрял. Въпреки това Филипов нямаше ни най-малко намерение да рискува – той помнеше погледа, който бе видял в очите му.

— Всички бъдете готови с оръжието си, а вие двамата го хвърлете върху найлоните.

Абреу повлече агента към мястото, застлано с найлони, и го пусна да падне върху тях. Той изглеждаше ужасно, лицето му насинено от скорошния побой. Очите му приличаха на цепки, подути като тъмни дупки в буца мръсотия, а около носа му имаше засъхнала кръв. Тялото му рухна върху найлоните, закопчаните в белезници ръце лежаха прострени над главата му.

— Да свършваме с това – нареди Филипов. – Милър, направи го ти.

— С удоволствие – Милър се приближи, застана над агента, вдигна своя .45 с две ръце и го насочи към главата. – Изяж това, копеле!

В този миг очите на агента се отвориха широко – изведнъж в черните дупки се появиха бели петна. Изненадан Милър натисна спусъка, обаче изстрелът се оказа неточен, защото едновременно с него той се дръпна настрана и падна. Филипов виждаше всичко като в забавен кадър: федералният беше подсякъл глезена на Милър и той се плъзна по хлъзгавия найлон. Докато Милър падаше, мъжът скочи с гъвкаво движение, а лицето му изведнъж се беше заредило с демонично упорство. Той докопа пистолета от ръката на Милър и го застреля, обърна се и отнесе Абреу. Всичко се случваше с невероятна бързина, но въпреки това за Филипов времето сякаш беше забавило ход в някакъв ужасяващ балет. Пендъргаст продължи да се върти като машина и сега стреля срещу готвача. Един след друг върховете на черепите на Абреу и на готвача бяха отнесени. Пендъргаст продължаваше и сега се извъртя към Смит.

Филипов се отърси от изненадата, съвзе се и започна да стреля. Последва го Дехесус. Агентът обаче ги бе изненадал, накара ги да се паникьосат, затова стреляха твърде бързо. Той избягна огъня им, като се хвърли на земята, плъзна се настрани и се измъкна зад рулевата рубка, където намери укритие.

Сега и Смит започна да стреля и тримата се впуснаха в яростна, но безполезна канонада, с която Филипов ясно виждаше, че не постигат нищо, освен да обсипват с олово празното място, където допреди малко лежеше мъжът.

В момента, в който осъзна, че е отлична мишена, Филипов се хвърли назад и се скри зад рулевата рубка. Смит и Дехесус го последваха на мига. Свиха се зад стоманената стена близо до релинга и временно настъпи тишина.

— Той е от другата страна на рулевата рубка – каза Дехесус. – Ще мина по покрива.

— Не – възрази Филипов, – Имаме нужда от план.

— Аз имам план. Ще мина отгоре, преди той да го е направил. Този шибаняк уби моя приятел. Скоро ще свърши мунициите. Пълнителят на Милър е за седем изстрела, а той вече изгърмя три. Отивам да му духна свещичката.

— Прекалено е бърз. Точно както казах, той се е преструвал. Дай ми секунда, за да обмисля положението…

— Майната му на мисленето. Бях в спецчастите, зная какво правя. Вие със Смит заобиколете отстрани и излезте отпред. Ще го хванем в клещи. Накарайте го да открие огън. Ще изпразни пълнителя и след това с него е свършено.

Филипов съзря мъдрост в плана и спря да възразява. Проследи с очи как Дехесус се хвана за ръба на покрива на рулевата рубка и с бързо движение се набра нагоре, легна по корем и се запромъква напред.

Прав е Дехесус – помисли си Филипов. – Качи се на високо. Той махна на Смит, двамата се снишиха и започнаха да се промъкват напред. Там, където рулевата рубка се извиваше към прозорците пред щурвала, той спря, за да се ослуша. Не се чуваше нищо. Федералният без съмнение се намираше откъм левия борд и се беше скрил зад или около закрепения там „Зодиак“. Тримата щяха да го накарат да открие огън и така щеше да свърши мунициите. Те от своя страна разполагаха с много резервни пълнители.

Той махна на Смит да го последва, докато се промъкваше към ъгъла. Какво прави Дехесус? Беше странно, че нищо не се чува.

Точно в този момент се случи: избухна внезапна контролирана стрелба в групи по два изстрела. Пауза и след това стрелбата отново се поднови. Дехесус. Чуваше как куршумите се забиват в зодиака и въздишките на надуваемите бордове, докато огънят ги осейваше с дупки. За калибър .45 зодиакът беше като масло – не предлагаше никакво укритие. Дехесус просто щеше да го надупчи. Поне така се надяваше Филипов.

Трета група изстрели. Дехесус вече изпразваше трети пълнител.

Отново настъпи тишина. Той се промъкна напред. Агентът беше мъртъв. Трябваше да бъде, след като Дехесус стреляше към него отгоре.

Точно когато стигна далечния ъгъл и се приведе, колебаейки се, изтрещя единичен изстрел. После се чу вик и плисък на вода.

Отново настана тишина.

Филипов почувства как се смразява. Викът сякаш беше на Дехесус. Единичен изстрел?

Протегна ръка назад и сръчка Смит. Даде му сигнал да се обърне и двамата заедно се оттеглиха от другата страна на рулевата рубка, приведени и тежко дишащи. Никога през живота си Филипов не беше изпитвал такъв страх. Смит изглеждаше не по-малко подплашен.

— Какво ще правим, мамка му? – прошепна той с пресекващ глас.

Мислите на Филипов се блъскаха в главата му. Трябваше да направят нещо, и то веднага. Но дори от това да зависеше животът му, не можеше да измисли какво.

32.

— Хайде – каза си Филипов. – Мисли, мисли!

И тогава изведнъж му хрумна какво да направи. Просто трябваше да изненада копелето.

Да потопи кораба. Температурата на водата беше четири градуса. След петнайсет минути копелдакът щеше да изгуби съзнание и да се удави. Ако успееха да влязат в каютата, щяха да си облекат сухите водолазни костюми, а след това да отворят кингстоните[29]. Корабът беше стоманен и щеше да потъне бързо.

А когато потъне, на повърхността щеше да изскочи радиомаякът за спешни случаи, защото беше конструиран да прави така, когато се озове под вода, и ще започне да изпраща сигнала за помощ. След два часа бреговата охрана щеше да е тук и те щяха да бъдат спасени, а Пендъргаст – мъртъв. „Мънибол“ с всичките инкриминиращи доказателства щеше да е на океанското дъно и нямаше да има нищо, заради което да ги обвинят. Трупът на Пендъргаст, ако изобщо изплува, щеше да бъде отнесен далеч от бавното четвърт възел течение. А тяхното просто щеше да е поредното необяснимо произшествие с кораб.

Луната започна да залязва и скоро щеше да се възцари пълен мрак.

Филипов стисна Смит за рамото.

— Отиваме в рулевата рубка и оттам долу в каютата.

Смит кимна. Беше се сковал от страх.

— Просто ме следвай.

Смит отново кимна.

Капитанът вдигна пистолета и стреля по плексигласовия прозорец веднъж, втори път и го пръсна на парченца.

— Влизаме!

Смит се прехвърли през счупения прозорец и Филипов го последва, стовари се в рулевата рубка и се втурна надолу по стълбата в каютата. Докато затваряше вратата на каютата, той видя една черна сянка да ги следва в рулевата рубка и успя да затръшне вратата в мига, когато федералният се хвърли върху нея.

Успяха да го изненадат.

Чу, че мъжът опитва дръжката на вратата. Филипов осъзна, че първото, което ще направи агентът, е да изпрати по късовълновата радиостанция сигнал за бедствие – SOS от погрешния вид. Освен това бяха уязвими през илюминаторите. Те бяха твърде тесни, за да мине човек, но през тях можеше да се стреля.

— Внимавай за илюминаторите! – излая той.

Хвърли се напред, отвори кутията с прекъсвачите, стисна снопче кабели и ги разкъса сред рой искри. После отвори отсека на акумулатора. Вътре имаше четири корабни акумулатора: два главни и два резервни. Издърпа чекмеджето на шкафа с инструменти, извади чифт клещи с изолирани дръжки и сред поредния рой искри сряза плюсовите кабели – един, два, три, четири.

Корабът потъна в мрак. Край на късовълновата радиостанция. Оставаше радиомаякът. Дали този тип знаеше, че трябва просто да го хвърли във водата, за да получи своя SOS? Само моряк можеше да знае това. Филипов заложи на неговото незнание.

Отиде до гардеробчето за извънредни случаи и извади два сухи водолазни костюма. Хвърли единия на Смит и трескаво започна да навлича другия. Чу Смит да крещи и да стреля два пъти през един от люковете на тавана.

— Облечи го, аз ще прикривам.

Смит го грабна и започна да се бори с него, а Филипов отстъпи с гръб към стената. Покриваше илюминаторите, но не и вентилационните люкове. Беше тъмно и видя сянка да преминава бързо край вентилационния отвор на тавана. Той стреля и го строши. Тогава му хрумна: имаше втори път за каютата през люка на форпика[30] и отсека с котвата. Това беше единственият достатъчно голям люк, през който да мине човек. Ако агентът знаеше, че го има, щяха да загазят. А в самия форпик имаше два по-малки люка.

Той забърза към форпика и погледна нагоре към двата вентилационни люка на тавана. В този мрак федералният не можеше да ги види тук долу, обаче горе имаше достатъчно околна лунна светлина, за да видят него, ако се опита да надникне. Филипов зачака. Чу движение в посока на носа. Бавни стъпки по покрива на каютата. След това видя бегла сянка да се появява над люка. Беше готов и стреля.

Люкът се пръсна. Той зачака, опитвайки се да контролира дишането си. Сърцето му блъскаше толкова силно, че не можеше да чува. Мъртъв ли беше? С инстинкта си Филипов усещаше, че не е. Начинът, по който агентът се беше надигнал просто така, тези демонични сребристи очи и как беше убил като робот трима души само за няколко секунди…

В този момент тебеширеното лице на федералния се появи в отвора на разбития люк със същата презрителна усмивка и мазен коментар:

— Най-нещастният човек на земята.

С гневен рев Филипов стреля отново и отново по отвора, в който допреди миг беше лицето. Последва щракане, заради което осъзна, че пълнителят му е празен. Кучият му син.

Смит се появи до него, облечен в оранжевия водолазен костюм.

— Какво ще правим? – Беше уплашен и чакаше като дете заповеди, ужасен от това, че Филипов си изпусна нервите.

Той опита да се овладее.

— Вземи боен чук от шкафа с инструменти. Ще разбием кингстона на охладителната система на двигателя.

Смит се поколеба.

— Ще потънем.

— Точно това е идеята.

— Но…

— Водолазните костюми ще ни спасят. Федералният ще замръзне. Радиомаякът ще се активира, когато корабът потъне, и автоматично ще повика помощ.

Сега Смит разбра плана. Отвори вратата към двигателния отсек и откри големия люк на дъното, където беше всмукателният клапан.

— Чакай. Парите! – Боже мили, едва не ги забравих. Филипов отключи склада. Там имаше шест малки непромокаеми сака, в които лежаха дяловете на всички. Той ги издърпа, прехвърли три през едното си рамо и даде три на Смит.

— Те ще плуват.

— Обаче от Бреговата охрана ще се чудят…

— Мамка му! Защо им е да ги отварят? Ще кажем, че сме си събрали дрехите вътре.

Смит кимна.

— А сега удари този всмукателен клапан. С все сили!

Смит замахна с чука. Той издрънча върху клапана, а тръбата за охлаждащата течност се огъна.

— Отново! – Федералният беше като шибан прилеп, пробваше наоколо да намери начин да влезе. Още не беше забелязал люка на форпика. Не беше хвърлил и радиомаяка във водата. Значи не беше моряк. Това беше добре.

Дзън! Смит вдигна отново чука. Изведнъж започна да нахлува вода.

Дзън!

Сега Филипов чу шума на водата. Смит отстъпи назад и пусна бойния чук на земята.

— Добре, нахлува яко!

Водата кипеше и струеше като нефтен фонтан. Щеше да мине съвсем кратко време, преди да стигне до пода на каютата.

— Ще излезем през люка на форпика. Просто слизаме от шибания кораб и колкото може по-далеч, за да не ни завлече под водата. На него са му останали само четири куршума, а и скоро ще трябва да се тревожи за други неща, а не как да ни застреля.

— Точно така.

Смит дръпна резето на котвения отсек във форпика, отвори вратата и пропълзя вътре, прекрачвайки веригата.

— Тихо – предупреди го Филипов. – Не го отваряй, преди да ти кажа.

Смит кимна, протегна се нагоре и освободи люка отдолу. След това зачака сигнала, гледайки Филипов.

Беше толкова тъмно, че капитанът едва виждаше. Той се промъкна в котвения отсек и се притисна в Смит в тясното пространство.

— Повдигни ме, аз ще се обърна и ще те издърпам – Още докато го казваше, на Филипов му хрумна, че ще бъде страшно удобно Смит да потъне с кораба и той да остане единственият оцелял.

— Добре – съгласи се Смит.

— На три. – той стъпи на ръцете му, сплетени в моряшко столче.

— Едно, две, три. – Смит се стегна и Филипов се повдигна, отвори люка, хвана се за ръба и се издърпа навън. Обърна се и тресна люка обратно на мястото.

Отвътре се чу приглушен вик:

— Какво правиш?

Филипов се затича към релинга с намерението да се хвърли във водата. Но се случи нещо неочаквано и той се просна на предната палуба, а трите сака с парите се разлетяха настрани. Преди да успее да се изправи, почувства как един крак болезнено притиска кръста му, а в ухото му яростно се заби студеното дуло на пистолет.

Тих глас му нареди:

— Сваляй костюма или ще умреш.

Люкът на форпика, който се отваряше само отдолу, зейна и се показа Смит. Дулото се отдели от ухото на Филипов, чу се единичен изстрел и вик, после дулото отново се заби в ухото на капитана, но този път по-болезнено.

— Много мразя да повтарям!

Пистолетът му беше под водолазния костюм и ако можеше да стигне до него… Той започна да се бори с ципа и да го съблича, но в този момент си спомни, че пълнителят е празен. Тогава спря.

— Продължавай да го събличаш.

Филипов се вторачи в него. Палубата вече беше започнала да се накланя.

— Но… ние потъваме.

— Говориш за очевидни неща. Трябва ми твоят водолазен костюм.

Филипов се поколеба отново, но тогава федералният стреля и куршумът се заби толкова близо до главата му, че трески от палубата порязаха лицето му.

— Добре де, добре, ще го съблека! – Той се измъкна с труд от него. Може би щеше да му се отвори възможност, докато агентът го обличаше. Беше ужасно кофти положение.

— Да ти виждам ръцете – нареди федералният, докато придърпваше костюма към себе си. – Наведи се малко към мен. Още малко. Точно така, браво!

И стовари пистолета върху темето му.

Когато се свести, федералният стоеше наведен над него, вече облякъл оранжевия водолазен костюм и с пистолет в ръката.

— Добре дошъл отново на потъващия кораб – каза той. – Със съжаление трябва да отбележа, че сега ти си този, който ще умре от хипотермия. Разбира се, освен ако не знаеш начин да попречиш на кораба да потъне. Липсата на костюм може да ти послужи за стимул.

Филипов лежеше на палубата, а главата му пулсираше. Палубата беше силно наклонена, корабът беше вече една трета под водата.

— Няма… няма начин.

— О, колко жалко.

— За бога, позволи ми да сляза в каютата да взема друг костюм!

Агентът се поколеба.

— Ако ме оставиш да замръзна, това ще бъде хладнокръвно убийство.

— Това е вярно, а моята съвест е много чувствителна – каза агентът. – Добре. Можеш да станеш, но без глупости, моля. Вземи костюма и се върни тук без бавене.

Филипов стана и едва не изгуби съзнание от болката в главата. Плъзна се по наклонената палуба, хващайки се за ръкохватките, докато отваряше люка на форпика. За негов ужас той вече беше наполовина пълен с вода. Щеше да се наложи да се гмурне в пълния мрак, за да вземе друг костюм.

— Зодиакът? – попита той вяло.

— Надупчен като решето благодарение на твоите ентусиазирани приятели.

Филипов се усети смазан от паника. Имаше само един начин: да се гмурне и опипом да намери шкафа с водолазните костюми.

— Аз… аз трябва да се гмурна – каза той.

— Давай.

Филипов се спусна в люка на форпика. Водата му стигаше до кръста. Радиомаякът сигурно вече се беше задействал, Бреговата охрана е вдигната по тревога и е на път. Но той не можеше да се тревожи за това. Пое си няколко пъти дълбоко дъх, задържа въздуха и се гмурна.

Ледената вода подейства като чук върху тялото му. Ритна с крака и се издърпа през вратата на форпика в каютата. Държеше очите си отворени, но наоколо цареше мрак. Дробовете вече започнаха да го болят, докато опипом се промъкваше по протежение на левия борд и опитваше да се ориентира. Течението на нахлуващата вода го избута на една страна и той изгуби ориентация, а диафрагмата му започна да пулсира. Осъзна, че вече няма въздух, обърна се и заплува обратно към форпика, но вместо това се блъсна в стена и изскочи в един въздушен джоб, образувал се под тавана на каютата. Зяпайки за въздух, отчаяно се опитваше да се ориентира. Водата бързо се покачваше и джобът се свиваше, а въздухът излизаше със стенание през счупения вентилационен люк на тавана. Мамка му, железният кораб щеше всеки момент да потъне. Гмурна се отново и с опипване се придвижи покрай стената на каютата… и ето ти го. Шкафът с водолазните костюми. Все още беше отворен. Той заопипва вътре, стисна шепа каучук и го издърпа навън, изплувайки на повърхността. Опита се да облече костюма във водата, но той се беше усукал, а ръцете му бяха безчувствени. Едва мърдаше ръце и докато ги размахваше наоколо, въздушният джоб продължаваше да се свива, а излизащият през люка въздух свиреше още по-силно. В този момент съвсем неочаквано почувства как корабът силно се измести, въздушният джоб изчезна и той осъзна, че се спускат надолу. Надолу в студените дълбини на Атлантическия океан…

33.

Лейтенант Д’Агоста тръсна закуската, която беше приготвил току-що – омлет от белтъци с тарагон и едро смлян черен пипер – върху кухненската маса на спретнатия двустаен апартамент, който делеше с Лора Хейуърд. Мразеше белтъците, но беше научил, че за да бъде слаб – или онова, което в неговия случай минаваше за слаб – са нужни непрекъснато внимание и диети. От другата страна на масата неговата жена четеше последния брой на „Списание за съдебна медицина и криминология“, докато се наслаждаваше на своята храна – типичната нюйоркска закуска с яйце, бекон и сирене върху намазан с масло земел. Независимо какво ядеше, не качваше и грам тегло. Това беше много потискащо. Д’Агоста отряза парче от омлета си и започна да го бута с вилицата насам-натам из чинията.

Хейуърд остави списанието.

— Каква е днешната ти програма?

Д’Агоста набоде парчето и го пъхна в устата си.

— Не е кой знае какво. – Той преглътна белтъка с глътка кафе. – Разчистване на канцеларската работа около убийството на Мартен.

— Реши този случай за рекордно време. Това сигурно е зарадвало Сингълтън.

— Вчера ме поздрави за вратовръзката ми.

— Това конте? Впечатляващо.

— Вероятно просто е искал да ме поласкае, за да може да ми стовари друг случай. Ще видиш, че точно така ще стане.

Хейуърд се усмихна и се зае отново със списанието. Д’Агоста осъзнаваше, че през последните седмици тя внимава тонът на техните разговори да бъде лековат. Беше Ѝ благодарен за това. Хейуърд знаеше колко силно го бе засегнала новината за изчезването и смъртта на Пендъргаст от удавяне. Макар да беше минал вече почти месец, щом се сетеше, че Пендъргаст вече го няма, сякаш го разтърсваше електрически ток. А това се случваше твърде често. Разбира се, и преди беше имало доклади за смъртта на агента на ФБР, но приятелят му скоро се появяваше отново като пословичната котка с девет живота. Обаче този път, изглежда, деветте му живота се бяха свършили. Д’Агоста изпитваше вина, сякаш трябваше да е бил в онова масачузетско рибарско село. Все едно неговото присъствие би могло да промени съдбоносното развитие на събитията.

Телефонът му взе да звъни с „Кой пусна кучетата навън“[31] и заглуши шума от движението по Първо Авеню, който се носеше отдолу. Извади го от джоба на сакото и погледна екрана: непознат номер.

Хейуърд повдигна вежди в ням въпрос.

— Неизвестен номер. Вероятно пак онази проклета фирма за рефинансиране. Никога не се отказват. – После натисна бутона за пренебрегване.

— Твърде гадно е да се обаждаш преди осем.

Телефонът започна отново да звъни. Непознат номер. Двамата се гледаха мълчаливо, докато звъненето не престана.

Д’Агоста остави ножа и вилицата.

— Може ли да си отхапя от сандвича ти?

Когато се протегна през масата, телефонът започна да звъни за трети път. Отново непознат номер. Вдигна го е ругатня и натисна зеления бутон.

— Да? – попита той грубо.

Връзката беше лоша от статичното електричество.

— Винсънт? – чу се далечен, прекъсващ глас.

— Кой се обажда?

— Винсънт, аз съм.

Д’Агоста почувства как пръстите му се впиват в апарата. Помещението изведнъж сякаш помръкна и доби странен вид, все едно току-що бе започнал да сънува.

— Пендъргаст?

— Да.

Той се опита да каже нещо, но единственото, което излезе от устата му, беше несвързано пелтечене.

— Винсънт, чуваш ли ме?

— Пендъргаст! Мили боже – направо не мога да повярвам. Казаха, че си мъртъв.

От другата страна на масата Хейуърд бе свалила списанието и го гледаше втренчено.

Изкривеният глас на Пендъргаст заговори отново, но Д’Агоста го прекъсна:

— Какво се случи? Къде беше? Защо не…

— Винсънт!

Острият тон накара Д’Агоста да млъкне.

— Искам да свършиш нещо за мен. То е жизненоважно.

Д’Агоста притисна телефона по-здраво към ухото си.

— Добре, казвай.

— Не можах да се свържа с никого в моето жилище на „Ривърсайд Драйв“: нито с Проктър, нито с Констънс, нито е госпожа Траск. Опитах на домашния телефон и няколко пъти звънях на мобилния на Проктър. И нищо. Крайно съм разстроен. Винсънт, моля те, върви да видиш какво става и ми звънни. Аз мога да се върна в Ню Йорк най-рано тази вечер.

— Разбира се.

— Имаш ли нещо за писане?

Д’Агоста започна да рови из джобовете на сакото си, усещайки погледа на Хейуърд.

— Намерих.

— Чудесно. – Пендъргаст му продиктува номера на мобилния телефон. – Слушай сега. На лявата колона пред входната врата на метър и половина от земята има скрита ниша. Вътре има клавиатура за влизане без ключ. Въведи следния код, за да изключиш алармата и да отвориш вратата: 315-514-17-804-18.

Д’Агоста записа числата.

— Добре.

— Винсънт, моля те, побързай, защото се тревожа.

— Ще ти звънна от къщата. Но искам да знам къде беше през последните седмици…

И в този момент осъзна, че линията беше прекъсната. Пендъргаст беше затворил.

— Вини? – започна Лора, но после замълча. Не каза нищо повече, защото просто нямаше нужда. Д’Агоста видя по лицето Ѝ изписани противоположни чувства: облекчение, че Пендъргаст е жив, но и загриженост какво означава това и как този човек може отново да въвлече Винсънт в някой нов и опасен случай.

Той се пресегна през масата и стисна ръката Ѝ.

— Знам, ще внимавам.

След това стана, допи кафето си, целуна я и забързано излезе от апартамента.

34.

Докато прекосяваше града с колата, Д’Агоста просто не можеше да повярва, че нещо не е наред в замъка на Пендъргаст. Беше говорил с Проктър преди три седмици за издирването на изчезналия агент и знаеше от личен опит, че мълчаливият шофьор и телохранител е способен и изобретателен. Нищо неприятно не можеше да се случи, докато той беше там. Госпожа Траск и Констънс често не вдигаха домашния телефон, нямаха и мобилни, а Проктър си лягаше много късно.

Д’Агоста вкара цивилната кола под портика и слезе. Беше осем и четвърт и голямата сграда изглеждаше заспала. Тъмен микробус стоеше до бордюра с работещ двигател. На прозореца му имаше плакат на „Юбер“, но това нищо не означаваше. Шофьорът може би беше слязъл да си почине или чакаше за товар в някоя от околните сгради.

Беше тихо и единственият звук беше лекото потрепване на токовете му по камъните, докато приближаваше входната врата. След кратко търсене намери малката ниша, в която беше скрита клавиатурата. Капакът й се отвори, щом го натисна. Извади сгънатото парче хартия от джоба си и набра кода. Чу се приглушено щракване и масивната входна врата се отключи.

Д’Агоста сложи ръка върху топката и я завъртя, после бутна вратата. Тя се отвори безшумно навътре. Пред него лежеше предният коридор, а в неговия край дългата трапезария, потънала в дълбоките преплетени утринни сенки. Остави вратата зад себе си отворена, влезе в трапезарията и отвори уста да повика Констънс Грийн, която според него в момента пиеше чай в библиотеката точно отгоре.

Обаче после размисли и се поколеба. Нещо в потискащата тишина на мястото го обезпокои.

В този момент осъзна нещо. Никъде нямаше запалени лампи, а в тази част на замъка имаше малко външни прозорци. Той самият беше тъмна фигура в едно тъмно помещение. Ако Проктър го видеше така: един черен силует, можеше да предприеме бързи предохранителни мерки, които със сигурност щяха да бъдат неприятни. Той се отдръпна в сенките на една стена и започна да обмисля положението.

Дали не трябваше да позвъни на звънеца? Доколкото си спомняше обаче, такъв нямаше. Освен това, ако нещо не е наред, последното, което би искал, беше да вдигне шумотевица.

Извади мобилния си телефон, направи справка в списъка с контакти, намери телефона на Проктър и го набра. Звънна осем пъти, преди връзката да прекъсне. Нямаше гласова поща.

Д’Агоста поклати глава. Това беше лудост. Позволяваше да бъде сплашен. Пъхна телефона обратно в джоба си и тръгна надолу през трапезарията към голямата бална зала. Това голямо и елегантно пространство беше малко по-добре осветено и той спря под мекия блясък на дървените витрини, подредени покрай стените. Различните съкровища бяха подредени зад стъклото или стояха на декоративни стенни лавици. Вдясно от него беше двойната врата, която водеше в библиотеката. Той я наближи, за да обяви своето присъствие с дискретно почукване.

Докато крачеше по мраморния под, в помещението влезе мъж, който излезе от коридор в далечната страна на залата. Беше облечен в тъмносив костюм и носеше скъп куфар с плоски страни в едната ръка. Докато Д’Агоста попиваше гледката пред себе си: висок, слаб, рижа коса, спретнато подстригана брадичка а ла Ван Дайк, почувства как замръзва в шок и неверие.

Познаваше този мъж, ако не от снимките и реконструкциите, които Пендъргаст му беше показал, то от очевидната прилика на този човек с неговия брат. Не може да бъде – помисли си той. – Не, това е невъзможно.

Мъжът, който очевидно също го позна, изглеждаше не по-малко изненадан, но бързо овладя своето изражение.

— А, лейтенантът – каза той тихо, но с неприятни нотки в гласа.

Д’Агоста познаваше и гласа. Беше същият глас, който бе чул да се носи откъм Железния часовник, локомотивното обръщало дълбоко под улиците на Централен Манхатън по време на един напрегнат сблъсък преди четири години.

Диоген Пендъргаст.

Всичко това му проблесна в едно-едничко мигновение. Тогава мъжът се раздвижи, но беше възпрепятстван от тежкия куфар, който пусна, и Д’Агоста го изпревари. Извади пистолета си и зае позиция за стрелба.

— Да ти виждам ръцете – нареди той.

Диоген бавно започна да вади ръката, която беше пъхнал под пеша на сакото, вдигна ръце, после отстъпи назад в един слънчев лъч, който освети белега на бузата и очите му: едното сребристо, другото – зелено.

Сега зад Диоген нещо се раздвижи и скоро от мрака зад него изплува Констънс Грийн, която се закова на място.

Д’Агоста й кимна.

— Констънс, застани зад мен.

Няколко секунди тя остана неподвижна, но след това с пълно самообладание прекоси помещението, мина край Диоген, който още стоеше с вдигнати нагоре ръце, и застана зад лейтенанта.

— Ето какво ще се случи сега – каза той, като продължаваше да държи пистолета си насочен към Диоген. – Ще се обадя за подкрепление. След това ние тримата просто ще изчакаме да дойде. Ако помръднеш с ръце, ако мръднеш с тяло, ако заговориш, ако потрепериш, ще ти забия куршум в главата и…

В същия момент почувства в основата на черепа си взрив. Зрението му се изпълни с блестяща бяла светлина, а после, докато рухваше на пода, тя почерня.

***

За миг Диоген примигна срещу живата картина пред себе си, след това срещу Констънс, която носеше елегантна светлобежова рокля и старомодна, но впечатляваща шапка със закарфичена воалетка. Чантата продължаваше да виси на рамото й. Докато гледаше нея и онова, което беше направила, за да го защити, почувства необикновен прилив на чувства. Отпусна ръце и възстанови самообладанието си.

— Беше от времето на династия Мин – каза той.

Тя пристъпи и се загледа надолу към Д’Агоста. Вазата, която току-що беше използвала, лежеше на парчета около неподвижния врат на лейтенанта.

— Никога не съм го харесвала – измърмори тя.

Когато Диоген понечи да си бръкне в сакото, тя заговори бързо:

— Той не е заплаха за нас. Освен това се разбрахме да няма отнемане на живот, забрави ли?

— Разбира се, скъпа, просто исках да си извадя носната кърпа. – Той се усмихна, извади я, попи бледото си чело, преди отново да я прибере. – Нека донеса сандъка и тръгваме.

Обърна се и изчезна в тъмната вътрешност на замъка.

35.

Настаняването на Д’Агоста в болничната стая го извади от наркотичната апатия. Чувстваше се объркан и като в мъгла. В ушите си чуваше слаб, но постоянен звън и усещаше тъпа болка в тила. Стаята плуваше, все едно беше под водата.

Той се опита да проясни главата си, като я разтърси. Голяма грешка. Със стон се отпусна внимателно назад и затвори очи.

Чу се говор. Познаваше гласовете. Отвори отново очи, опита се с премигване да прогони объркването и болкоуспокояващите. Големият часовник на стената показваше пет часа. Боже, наистина ли съм бил цял ден в безсъзнание? Лора Хейуърд седеше на стол до леглото му. Сега на лицето й беше онзи израз, който познаваше: враждебен, защитен като на лъвица, която пази своя другар.

— Вини! – каза тя и се изправи.

— Ммм – опита се той да отговори.

— Винсънт, приятелю!

Гласът долетя от долния край на леглото и без този път да движи главата си, Д’Агоста премести очи в тази посока. Там седеше специален агент Пендъргаст. Д’Агоста запремигва често-често, дълбоко шокиран от вида му на скелет, сивите кръгове под очите, бледата под мръсотията кожа. Лицето му беше покрито с рани и синини. Носеше яке на ФБР, което беше прекадено голямо за измършавялото му тяло.

Те се суетяха около него, дори когато Д’Агоста започна отново да потъва в полусъзнание. Лежеше в леглото със затворени очи и се опитваше да се съсредоточи върху разговора. Пендъргаст обясняваше на Лора:

— Хеликоптерът ме закара до хеликоптерното летище в центъра на Манхатън. Казаха ми какво се е случило и дойдох право тук. Ти ли го намери?

— Когато не можах да се свържа с него по мобилния, пратих патрулка у вас. Намерили са го в балния салон да лежи по лице и в безсъзнание.

— Разбрах, че в отговор е организирана голяма операция на Нюйоркското полицейско управление.

— Шегуваш ли се? Има отвлечена жена и нападение срещу офицер. Направо вдигнаха по тревога кавалерията.

Д’Агоста успя да заговори, след като главата му малко се проясни.

— Пендъргаст!

Агентът на ФБР се завъртя към него.

— Как се чувстваш?

— По-добре. Боже, колко се радвам да те видя… – Почувства как гласът му заглъхва.

От мястото си в долния край на леглото Пендъргаст нетърпеливо махна с ръка при тези излияния.

— И така… какво се случи? – успя да попита лейтенантът.

— Бях в… морето. Казано накратко, господинът, който ме спаси, реши да поиска откуп за мен. Бях затворен на техния кораб, докато, за съжаление, не потъна. Това няма никаква връзка със сегашното положение. Не бях на себе си, когато те изложих на опасност. Искрено съжалявам.

— Забрави – отговори Д’Агоста.

Настъпи пауза.

— Можеш ли да ми кажеш, моля… какво точно се случи?

— Не го уморявай – намеси се Лора.

Дори през мъглата от лекарства лейтенантът можеше да види, че неговият приятел беше – нещо напълно необичайно – много развълнуван и разтревожен. Той прочисти гърло, докато се бореше срещу съкрушителната умора, която изпитваше. Лекарят му беше казал, че може да получи амнезия, но слава богу, това не се беше случило, макар точните подробности за сутринта да бяха малко смътни.

— Влязох в къщата, като използвах кода, който ми даде. Озовах се в балната зала само малко преди там… да се появи Диоген.

При това Пендъргаст наполовина се надигна от стола си.

— Диоген? Сигурен ли си?

— Да, дойде от задната част на сградата. Веднага го познах. – Д’Агоста замълча, за да си събере мислите. – В едната ръка носеше куфар.

— И какво стана?

— Той също ме позна. – Лейтенантът преглътна. – Извадих оръжие срещу него. После в залата влезе Констънс.

Пендъргаст пребледня още повече.

— Констънс – повтори той.

— Казах й да застане зад мен, за да я защитя. Покривах Диоген и се готвех да звънна за подкрепление, когато ме халосаха по тила… – Той замълча. – Събудих се в линейката.

Изражението върху лицето на Пендъргаст трудно можеше да се издържи.

— Констънс – каза той сякаш на себе си.

— Всичко е ясно – обади се Лора. – Диоген е имал съучастник, когото Вини не е видял, и той го е ударил изотзад. Посипахме строшената ваза, която вероятно е използвана като оръжие, с дактилоскопичен прах, за да проверим за отпечатъци.

— Мислех, че Диоген е мъртъв – додаде Д’Агоста.

— Всички мислехме така – отговори Пендъргаст и остана на мястото си напълно неподвижен за известно време. След това попита:

— Как реагира Диоген, когато те видя?

— Беше изненадан не по-малко от мен.

— А Констънс? С белезници ли беше? Вързана по някакъв начин?

Д’Агоста помисли малко сред мъглата, която го обгръщаше.

— Не видях нещо подобно.

— Как ти се видя? Гневна? Дрогирана? Принудена?

— Никога не съм могъл да я разгадая. Съжалявам. Носеше чанта през рамо. О, носеше и шапка. Не си спомням как изглеждаше.

— Дърпаше ли се? Каза ли нещо?

— Нищо. Мина зад мен, когато й казах. Запази мълчание.

— Имаше ли оръжие?

Звънът в ушите на лейтенанта се усили.

— Не и такова, което да се вижда.

— Мисля, че Вини вече трябва да си почива – обяви Лора решително.

Пендъргаст не отговори. Втренченият му поглед беше насочен някъде в далечината. Бързо се върна в настоящето. Д’Агоста никога не беше виждал по-ужасно изражение на лицето му и такъв блясък в сребристите му очи.

Той се изправи.

— Винсънт, желая ти скорошно оздравяване.

— Ти самият не изглеждаш особено добре – каза лейтенантът. – Само отбелязвам.

— Ще оставя да се погрижат за мен. Капитан Хейуърд? – той се обърна, кимна й отсечено, завъртя се към вратата и закрачи бързо към нея. Тогава, точно преди отново да изгуби съзнание, Д’Агоста забеляза, че под якето на ФБР агентът носеше черни панталони, накъсани буквално на ивици.

36.

В своята внимателно създадена самоличност на Петру Лупей Диоген Пендъргаст излезе на частната тераса на луксозния апартамент на десетия етаж на хотел „Коркоран“ и както отдавна си беше изработил навик, огледа околността с маниакална предпазливост. Атлантическият океан се простираше от север на юг в една непрекъсната линия, а кремавите пенести гребени на вълните отразяваха розовите вечерни облаци. Суматохата на квартала Маями Саутбийч заобикаляше хотела от всички страни, а освежаващият бриз през този късен следобед донасяше горе до него звуците на салса. Нищо не му се стори не както трябва.

Допита се до своето шесто чувство за опасност – вътрешната психическа аларма, на която вярваше повече от всичко друго. То също беше спокойно.

Като изключим внезапната поява на лейтенанта от Нюйоркското полицейско управление тази сутрин на „Ривърсайд Драйв“, за която, макар да беше маниакален планьор, Диоген се оказа напълно неподготвен. Но всичко мина добре. Оказа се, че дори в тази нежелана изненада имаше нещо положително: неговото удовлетворение от това колко бързо и без колебание Констънс реагира, за да неутрализира опасността.

Сега погледна към нея, седнала на шезлонг, облечена в бяла пола до коленете и широкопола сламена шапка в бледо лимоненозелено, която засенчваше лицето й и слънчевите очила. Единият строен глезен беше прехвърлен връз другия, а изстудена чаша с кисела лимонада беше сложена на масичката за сервиране до нея.

Беше в облеклото, което той й предложи да носи, когато се регистрират в хотела. Избра това място – Оушън Драйв – сърцето на ар деко квартала Саут Бийч. Защото тук, сред шикозната, погълната от себе си модна тълпа, човек лесно можеше да се скрие. Избра този хотел не само заради неговата елегантност и комфорт – това беше старият „Вандербилт“, модернизиран като повечето от хотелите на Оушън Драйв в духа на съвременността, слава богу с известна сдържаност, а и защото е голям. Току-що беше пристигнал круизен кораб с германски туристи и те бяха приковали изцяло вниманието на персонала. Беше се замислил дали да не наеме пентхауса, който заемаше целия последен етаж на хотела, с четири спални, двуметров роял и безкраен басейн, но реши, че това може да привлече внимание. Вместо него избра един от дузината големи апартаменти с три спални, дъждовни душове, спално бельо „Фрет“ и кедрова сауна. Стори му се подходяща междинна спирка между аскетичността на апартамента на Констънс на „Ривърсайд Драйв“ и сдържания лукс на Халсиън.

Без затруднения взеха полет първа класа до Маями. Благодарение на желязната достоверност на неговата самоличност като Петру Лупей, не стана нужда да „излиза“ от нея заради полета. Всичко вървеше по план, но въпреки това, щом погледнеше към Констънс, изпитваше пристъп на загриженост. Беше невъзможно да види нейното изражение под шапката и зад слънчевите очила „Булгари“. Обаче неподвижността на крайниците и начинът, по който се беше вторачила в морето, без да докосва лимонадата, му припомниха непроницаемата неподвижност, когато я беше видял, преди да си приготви багажа, за да напусне завинаги „Ривърсайд Драйв“ №891.

Докато я гледаше, се запита дали Саут Бийч е подходящото място да отседнат, докато той взима cauda equina. След нейното противно, бедно детство – беше живяла откъснато от света в пределите на замъка на „Ривърсайд Драйв“. Дори след като брат му я взе под крилото си, тя почти никога не излизаше навън: няколко места в Ню Йорк, Италия, Англия, Ню Орлиънс, крайбрежието на Масачузетс. Пищната обстановка на „Оушън Драйв“ – цялата ретро шик, ар деко и неон, потънала в чист нарцисизъм, беше може би дори попрекалена от Лас Вегас. Да се скрият на видно място в подобна модна обстановка беше част от прикритието, което той беше избрал за тях двамата. Но сега се запита дали подобен културен шок в момент, когато Констънс преживява внезапна и драматична промяна в своя живот, не е бил зле подбран.

Тя отпи от лимонадата си.

— Констънс? – каза той нежно.

Тя се обърна, за да го погледне.

— Питах се дали не искаш да влезеш за малко. Мисля, че е добре да поговорим за плановете, които съм направил за следващите няколко дни.

След малко тя стана. Изглеждаше неустойчива, защото за миг се опря на единия подлакътник, преди да влезе във всекидневната на апартамента. Седна върху един дебело тапициран диван, свали шапката, приглади панделката, след това я сложи върху подлакътника на дивана и накрая свали очилата.

Диоген бе потресен. Тук вътре, далеч от блясъка на слънцето, лицето й изглеждаше бледо и измъчено, а около очите й имаше черни кръгове, сякаш бяха леко насинени. Може би се дължеше на полета или на шока да напусне мястото, което е било неин дом в продължение на толкова много години. Но не, тези прояви изглеждаха органически, а не емоционални. Възможно ли бе, след като вече не отричаше физическия упадък, предизвикван от сбъркания еликсир на Ленг, да се поддава на последствията? Докато я гледаше, болката се смеси със съчувствие и любов.

— Добре ли си? – попита той, преди да обмисли какво да каже.

Тя махна с ръка.

— Леко главоболие, ще мине.

Той седна на креслото срещу нея.

— Ето какво ще се случи. Лушъс Гери ще умре утре в девет вечерта в Щатския затвор на Флорида в Пахоки на около сто четирийсет и пет километра северозападно оттук. Заповедта за екзекуцията е подписана и няма да бъде отменена. Ще заема мястото на патолога, който в последната минута ще почувства неразположение. Уверявам те, няма да е нещо сериозно – просто проблем, който ще му попречи да изпълнява задълженията си. Трупът ще бъде докаран в патологията около десет вечерта. Аз веднага ще отстраня и стабилизирам cauda equina. След това, както изисква законът, ще проведа аутопсията на трупа. Трябва да напиша доклад и да попълня документите, за да предадат трупа на близките му роднини. Разрезът, който ще направя на кръста му, ще бъде малък и в моя доклад ще бъде посочена медицинска причина за него. Никой няма да разбере. Всичко ще бъде направено по правилата. Моите препоръки и връзки ще издържат на проверката.

Той обхвана с жест помещението.

— През следващите трийсет и шест часа, докато ме няма, настоятелно препоръчвам да останеш в апартамента. Колкото по-малко се показваме, толкова по-добре. Направих всичко възможно, за да го направя комфортно убежище. Избери, която искаш от трите спални. На твое разположение има книги и видео, музикална библиотека: между другото, оставих на лавицата пълната филмография на Юсижиро Озу[32]. Ако не си запозната с нея, горещо ти я препоръчвам. Има двайсет и четири часово обслужване от камериерка и иконом. Пълното меню за хранене в стаята е на твое разположение. Ще намериш хладилника зареден с минерална вода, плодови сокове и „Дом Периньон“. – Диоген потупа с пръст върху мобилния телефон, който лежеше на масата между тях. – Ако имаш нужда от нещо, можеш да ми звъннеш по всяко време.

Той се изправи.

— Ще се върна вдругиден рано сутринта. Яхтата ми е закотвена в пристанището на Саут Бийч. Същата вечер ще бъдем в Халсиън. Аз вече ще съм синтезирал еликсира, а ти ще си на път да оздравееш. – Той си погледна часовника. – След малко трябва да тръгвам. Мога ли да направя нещо за теб, за да се чувстваш по— удобно, докато ме няма?

— Не, благодаря.

— Някакви лекарства, средства срещу мускулни крампи, стимуланти?

Тя поклати глава.

Той импулсивно се отпусна на колене пред нея.

— Констънс, обещавам ти тържествено: след два дни вече ще сме започнали нашия нов живот на моя частен остров. Нашият частен остров. И аз ще се посветя изцяло на твоето щастие и здраве.

Той нежно обърна ръката й със своята и целуна дланта й.

Констънс се усмихна.

Той се изправи.

— Не забравяй, можеш да ми се обадиш по всяко време. Обичам те.

След това се обърна, взе елегантното ратаново бастунче на Петру Лупей и тихо излезе от хотелския апартамент.

37.

Горе-долу по същото време, когато Диоген излизаше от хотелския апартамент, Пендъргаст, все още с якето на ФБР и по съсипани риза и панталони, влизаше в своя замък на „Ривърсайд Драйв“ № 891. Без да обръща внимание на полицейската лента, опъната през балната зала, той мина под нея и след кратък оглед и край маркерите на доказателства и остатъците от дактилоскопичния прах, за да влезе в библиотеката.

Нищо не изглеждаше не на място, като се изключи писмото, оставено на една маса за сервиране: писмо, адресирано до къщата, в която никога не се получаваха писма, освен чрез наета пощенска кутия. Писмото беше от госпожа Траск и адресирано до Проктър.

Пендъргаст скъса плика. В писмото се казваше, че заради заболяването на нейната сестра госпожа Траск е принудена да остане в Олбъни една и може би дори две седмици по-дълго, отколкото е очаквала. Тя се извиняваше, но беше сигурна, че грижата за Констънс няма да се окаже бреме за него.

Пендъргаст остави писмото. За миг остана неподвижен, вслушвайки се в празната сграда. След това излезе от библиотеката и бързо се отправи към горните етажи на замъка. Първо спря в помещенията на Проктър, после в тези на Констънс, където остана по-дълго.

Къщата изглеждаше изоставена. Помещенията на Проктър показваха, че е тръгнал много набързо и съдейки по финия слой прах, натрупан по повърхността на мебелите му, това се бе случило преди девет или десет дни. Чантата му за извънредни случаи също я нямаше.

И помещенията на Констънс имаха вид на отдавна напуснати, като изключим следите от едно бързо събиране на багажа.

Застанал в нейната стая, в която се спускаше мрак, Пендъргаст извади мобилен телефон от джоба си и набра номер в кливландското предградие Ривър Пойнт. Вдигнаха на третото позвъняване. Пендъргаст изчака необходимите петнайсет секунди, докато завърши процесът на разпознаването.

— Моят собствен таен агент ли се обажда? – най-накрая се чу познатият задъхан глас, който се носеше от помещение, осветявано единствено от компютърни екрани и една самотна свещ, която светеше във фронтонния прозорец. – Май си се сдобил с нов номер. Както и с нов телефон: айфон 6 според интернет хаштага. Чудесен апарат.

— Майм, искам да направиш нещо за мен.

— Не е ли винаги така? Вече не се обаждаш просто да си побъбрим.

— Много е спешно.

— Винаги е спешно. – Чу се преувеличена въздишка. – Добре де, казвай какво има.

— Нали познаваш шофьора ми Проктър?

— Разбира се. Бивш военен, ако не се лъжа, по едно време е бил в твоята част, малкото му име…

— Точно така. Изчезнал е от замъка на „Ривърсайд“ преди, доколкото мога да определя, десетина дни. Искам да го издириш за мен.

— Ей, това ми звучи като забавление. Добре, като свърша, аз искам да направиш нещо за мен: ламтя за новата играчка на ФБР, клетъчен дуплексер[33], който маскира…

— Каквото поискаш. Само намери Проктър и ме дръж в течение. Майм, благодаря ти. – Пендъргаст пусна телефона в джоба си, след това отново се огледа.

Въпреки изоставения вид на помещението Д’Агоста беше видял Констънс в сградата тази сутрин в присъствието на Диоген. Беше му казал, че Диоген носел куфар. А Констънс имала шапка на главата. Това беше нещо, което тя правеше рядко, и то само когато пътуваше.

Диоген. Това, че е оцелял след падането във вулкана на Стромболи, изглеждаше невъзможно. Въпреки това той е бил тази сутрин тук в замъка и е имал само един възможен мотив: отмъщение. Отмъщение срещу Пендъргаст и особено срещу Констънс, която го беше блъснала във вулкана преди почти четири години.

Но нещо не беше наред. Разпитът на Д’Агоста извади на показ определени противоречия – любопитни, тревожни противоречия, които Пендъргаст не смяташе, че може да обясни.

Отвори вратата на гардеробната стая на Констънс. Макар тя да разполагаше с богат гардероб, за Пендъргаст беше очевидно, че някои неща ги няма.

Той стоеше неподвижно и мислеше. Бяха минали двайсет и четири дни от борбата в Масачузетс, когато беше отнесен в морето. Разбира се, много неща се бяха случили в негово отсъствие и всички – тревожни. Защо Проктър бе напуснал къщата, изоставяйки Констънс? Това беше нещо, което той никога не би направил. Къде е отишъл? Защо не се беше върнал? Въпреки че беше помолил Майм, Пендъргаст се страхуваше, че Проктър може да е умрял от ръцете на Диоген. Какво е правила Констънс сама в празната сграда?

Но най-странното от всичко беше на каква сцена бе попаднал Д’Агоста, след като беше влязъл в замъка малко след осем тази сутрин? В неговото описание на случилото се нямаше смисъл.

Бяха възможни два сценария. Първият, че Диоген е бил хванат в момента на отвличането на Констънс с цел отмъщение, насочено срещу нея, срещу него или срещу двамата. Обаче нейното поведение, облекло и постъпки, както ги описа Д’Агоста, не се вписваха в този сценарий.

Вторият сценарий… онзи, в който най-добре се вписваха фактите… беше прекадено перверзен, прекадено ужасен, за да го има предвид.

Той изведнъж излезе от своята замисленост и се впусна да действа. Изхвръкна от стаята и започна напрегнато и методично да претърсва замъка. Качи се на криволичещия таван и оттам започна внимателно, но бързо да обикаля сградата, спускайки се надолу в търсене на информация. Каквато и да е информация, която би му помогнала да разреши загадката на празната къща. Съзнанието му се беше фиксирало върху факта, че дори в момента часовникът тиктака, отброявайки времето на нейната неизвестна съдба…

Шестнайсет часа по-късно беше в мазето под мазето, седнал на библиотечното бюро в малкия апартамент на Констънс. Сега разбираше много от случилото се. Най-важното беше, че това е мястото, където тя беше живяла през последните може би две седмици. На плота пред него бяха подредени четири неща: книга с любовни стихове от Катул с бележка в празното поле, написана с прекадено познат почерк; ръкописен нотен лист, посветен на Констънс; тибетска т’ангка картина, в чийто център беше образът на дете бог, чиито черти – отново – му бяха обезпокоително познати.

Пендъргаст изпадна в неизпитвано досега вцепенение. Беше стигнал до едно заключение: Констънс бе отстъпила на изтънчено, неумолимо и красиво проведено целенасочено ухажване.

Беше необяснимо, че от всички хора точно тя би могла да бъде заблудена, измамена и спечелена от подобна кампания. Въпреки това всички доказателства сочеха, че се е случило.

Пендъргаст трябваше да признае, че макар да имаше необикновени прозрения относно престъпната страна на човешката природа, често се оказваше в небрано лозе, ако трябва да разбере жена и сложността на интимните отношения. А от всички жени, които беше познавал, Констънс с нейните силни, буйни страсти беше най-неразбираемата.

Пендъргаст огледа помещението, тялото му изпадна в летаргия след часовете на непрестанна дейност, а бледите му очи проблясваха, когато се спряха отново върху четирите предмета на бюрото. Все още му се струваше невъзможно.

Осъзна, че има един начин да се увери. Свали якето и без да ги докосва, уви грижливо в него нотния лист и книгата със стихотворенията на Катул. След това стана и след като взе една четка за коса от спалнята на Констънс, се върна обратно в основната библиотека.

Отвори лаптопа, който беше скрит зад един от дървените панели, влезе в обезопасената страница на Нюйоркското полицейско управление, логна се в базата данни с пръстови отпечатъци, издири поредица латентни пръстови отпечатъци на Диоген, свалени, когато го издирваха за отвличане и кражбата на диамант, известен като Сърцето на Луцифер.

С отпечатъците на Диоген на екрана, той намери портативен дактилоскопски комплект с дактилоскопска прах и прозрачно желатиново фолио за вземане на отпечатъци. Напраши нотния лист и томчето на Катул. Успя да свали два комплекта различни латентни отпечатъци. Един от тях принадлежеше на Диоген.

Пръстовите отпечатъци на Констънс Грийн ги нямаше в нито една официална или неофициална база данни. Пендъргаст свали единичния комплект отпечатъци, които намери върху четката за коса, проучи ги, сравнявайки ги с отпечатъците от нотния лист и книгата. Съвпадаха. Доказателство, че Диоген, а не някой друг беше ухажвал Констънс, докато Пендъргаст е бил затворник на борда на контрабандисткия кораб.

Оставаше още един тест. Пендъргаст се страхуваше да го проведе.

Той дълго остана седнал в притъмнялата библиотека. Най-накрая отново влезе в базата данни на Нюйоркското полицейско управление и намери поредицата пръстови отпечатъци, които полицията беше взела от вазата от времето на династията Мин, която беше разбита в тила на Д’Агоста.

Той познаваше добре вазата. Беше рядка и крехка. Ударът с нея може да замае човек, но не и да го убие. Полицейските снимки разкриваха, че тя е разбита на множество парчета: гърлото, шийката, дръжката, нежното тяло. Само част от вазата – нейната основа – беше здрава.

Сега извади отпечатъците, свалени от основата, на екрана. Бяха намерили много отпечатъци, но един комплект покриваше всички останали. Разположението им показваше, че човекът, взел вазата, я е хванал по особен начин, за да може да я използва като оръжие.

Тези пръстови отпечатъци бяха на Констънс.

Ръцете му се плъзнаха от клавиатурата на лаптопа и той потрепери. Констънс е била ухажвана от неговия брат. Макар да знаеше всичко за Диоген и въпреки трудните отношения между тях, тя се беше поддала и бе тръгнала с него. Д’Агоста беше попаднал на пътя им и тя го беше повалила в безсъзнание с вазата.

Непознати чувства го заляха: паника, объркване, ужас, а под всички тях – отвратителна ревност. Трябваше веднага да предприеме нещо. Но какво? Какво правеше Констънс в момента? Беше ли още жива? В съзнанието му нахлуха картини – гадни картини. Беше ли сега – боже опази – точно в този миг с неговия брат? Мислите му се върнаха обратно към онзи сблъсък с нея в стаята му в ексмутската странноприемница. Възможно ли е неловкото справяне с този интимен момент да я е тласнало в обятията на омразния му брат?

Съкрушен, Пендъргаст вдигна ръце до главата си и след като сграбчи светлорусата си коса, нададе вик.

Вик, пълен с болка, срам, безплодна ярост… и съкрушителни обвинения срещу самия себе си. Каквото и да се беше случило в тази къща по време на неговото отсъствие, едно бе ясно: той самият беше най-малкото отчасти отговорен за това.

Засега нямаше друг избор, освен да остави съдбата на Проктър в ръцете на Майм. Обаче лично щеше да намери Констънс, а с нея, сигурен беше – и своя брат.

Тогава щеше да се погрижи – веднъж завинаги – тази среща да бъде последна.

38.

В продължение на много години Диоген Пендъргаст беше поддържал педантично четири различни и напълно изградени самоличности. За него те в определена степен се бяха превърнали в истински, защото му позволяваха да се превръща в друг човек. Човек, който може да играе различна страна от неговата сложна личност. Възможността да влиза в различни самоличности беше нещо като изпускателен клапан – бягство от неговото собствено измъчено и сложно „аз“.

Изграждането, развитието и управлението на тези самоличности беше забавно. В тази дигитална епоха създаването на нова самоличност от време на време се превръщаше в предизвикателство, обаче веднъж завършено, поддържането на дигиталните следи не беше трудно. За това, разбира се, беше нужно нещо повече от работа с компютъра: то изискваше и физическото му присъствие. Да поддържа своите двойници „пресни“ и заети, с видим и плодоносен живот, без подозрителни празнини, отнемаше голяма част от времето му. Това заедно със създаването на Халсиън беше осигурявало лъвския дял от интереси и забавления в живота му. Две от неговите самоличности бяха „паркирани“ (по липсата на по-точна дума) в Съединените щати, другата в Източна Европа, където беше по-лесно да купиш и да поддържаш анонимност. Наскоро беше позволил на тази самоличност да „заспи“, защото повече нямаше нужда от нея.

Беше изгубил любимата си самоличност на Хюго Мензес, куратор в Нюйоркския музей по естествена история, по време на събитията, чийто апогей беше случилото се горе на вулкана Стромболи. Той дълбоко съжаляваше за тази загуба: Мензес беше първият му двойник и Диоген бе посветил огромни усилия на неговата поддръжка – изтъкнат сътрудник в голям музей. Разбира се, след Стромболи му се беше наложило да съсредоточи вниманието си в продължение на няколко месеца само върху това да оцелее. Но сега, когато вече беше здрав, успя да посети отново двете останали фалшиви самоличности и да се увери, че са наред, обновени и ненарушени, снабдени с подходящи обяснения за своето отсъствие, докато се е възстановявал.

Петру Лупей беше оцелялата самоличност с най-дълга продължителност. Сега обаче другата щеше да се окаже от особена полза за него. През последните единайсет години между другото беше и Уолтър Лейланд, лекар, живеещ в Клюистън, Флорида, на южния бряг на езерото Окичоби. Клюистън беше достатъчно далеч от такива големи населени места като Палм Бийч и Маями, за да може лесно да поддържа измислицата си. В резултат на своите проучвания имаше големи познания по медицина. Доктор Лейланд беше ерген, имаше частен кабинет и се грижеше за малък брой богати клиенти. Прекарваше по-голямата част от времето си в чужбина, дарявайки своя труд на „Лекари без граница“. В резултат беше уважаван член на общността в Клюистън, макар и рядко виждан. Най-забележителното обаче беше как професионалната общност бе приела на доверие неговите почтени намерения. В съответствие с това си беше уредил цяла история от акредитации: следването в медицинското училище, специализацията по патология, като член на Обществото по криминологична патология. Това му позволяваше при определени обстоятелства да действа като патолог консултант за окръг Хендри.

Целта на тези му действия беше да получи неограничен достъп до различни институции, съоръжения и лекарства, нужни за съответните му занимания – например отърваването от трупове, чието съществуване можеше да се окаже застрашително в даден момент. Макар да бе зарязал това хоби, аватарът на доктор Уолтър Лейланд отново щеше да се окаже полезен.

Щатският закон във Флорида позволяваше на осъдените на смърт затворници да изберат метода на своята екзекуция: електрически стол или смъртоносна инжекция. Лушъс Гери беше избрал инжекцията. Това правеше нещата по-лесни за Диоген.

Когато се приближи към главния вход на Щатския затвор на Флорида в Пахоки, ограден от редици евтини зелени палми, беше осем без четвърт вечерта. Носеше тъмен костюми и останалите елементи на дегизировката: прошарена коса, кафяви контактни лещи и памучни подплънки в бузите, които бяха нужни за съживяването на доктора по медицина Уолтър Лейланд. На пътническата седалка до него лежеше лекарската чанта, а белегът на бузата му беше грижливо замаскиран със сценичен грим. Брадата вече я нямаше, защото Петру Лупей и доктор Лейланд бяха гладко избръснати. Показа документите си на пазача, който ги сравни със списъка в компютърния терминал на караулното помещение.

— Добре дошли отново, доктор Лейланд. Отдавна не съм ви виждал.

— Бях в чужбина. Епидемията от ебола.

Пазачът кимна, а по лицето му се изписа смущение.

— Докторе, предполагам, че знаете къде да отидете и няма нужда да ви показвам?

Диоген наистина знаеше къде да отиде.

Работата на патолога на окръг Хендри беше да аутопсира труповете на екзекутираните престъпници и да подписва техните смъртни актове. Другото по-рядко задължение на патолога беше сам да поставя смъртоносните инжекции, когато щатският палач не е на разположение. Преди няколко години, когато един осъден на смърт затворник беше изразходвал своите обжалвания и бе включен в плана на екзекуциите, окръжният патолог, някой си доктор Колфийтър, беше помолил Диоген, който по това време пребиваваше в Клюистън в самоличността си на Уолтър Лейланд, да му асистира в „стаята на смъртта“ като консултант патолог.

Това беше развитие, което при създаването на самоличността на Лейланд Диоген не бе имал предвид. Беше доволен да окаже поисканата услуга, благодарейки за капризите на съдбата, подхвърлила му този възможност, която той никога не би могъл да нагласи.

Опитът се беше оказал крайно интересен. За първи път Диоген участва законно в смъртта на друго човешко същество с насърчението и помощта на държавата. След това той изрази готовността си да помага на доктор Колфийтър, ако има нужда от неговите умения. През следващите години участва в още три екзекуции, в две от тях непосредствено.

Тази вечер обаче както щатският палач, така и доктор Колфийтър бяха възпрепятствани да участват в смъртта на Лушъс Гери. Палачът беше извикан заради извънреден случай в семейството, а доктор Колфийтър имаше симптоми на апендицит – разбира се, и двете произшествия бяха нагласени от Диоген. Затова властите във Флорида, както винаги настояващи екзекуцията да бъде извършена навреме, бяха потърсили услугите на доктор Уолтър Лейланд.

Доктор Лейланд остави наетата кола в паркинга за служители, след това мина край будката на охраната и влезе в същинския затвор. Районът на смъртниците беше отделна част в блока с техните килии и включваше помещението за екзекуции. Тук охраната не беше толкова строга, като се има предвид колко много цивилни – хора от медиите, семействата на жертвата и осъдения – минаваха през тази врата. Провериха отново документите на Диоген на един вътрешен пост и го пуснаха първо през една, после през втора стоманена врата. Помещението за смъртоносните инжекции беше вдясно, а това с електрическия стол – вляво. Диоген пое по десния коридор.

Във Флорида екзекуциите минаваха като по часовник. Той провери своя. Сега осъденият вече е изял последната си вечеря. Бил посетен от началника на затвора и ако е поискал – от свещеник. Вече е съблякъл дрехите си и е облякъл болнична нощница.

Вероятно лекарят на затвора доктор Лебронк точно в този момент закача ЕКГ електродите за гърдите на Лушъс Гери.

Диоген мина край двете отворени врати на мястото за зрителите. Роднините на жертвата и роднините на осъдения имаха отделни помещения за гледане. Забеляза, че в помещението за роднините на жертвата вече има десетина човека, докато това за близките на осъдения беше празно.

Мина през една вътрешна преграда в малко помещение, където се приготвяха смъртоносните инжекции. Една врата в далечния му край водеше в помещението за екзекуции. Началникът на затвора, двама надзиратели и лекарят на затвора доктор Лебронк бяха в близкото помещение, което миришеше лошо.

Началникът кимна на Диоген.

— Доктор Лейланд, благодаря, че се отзовахте, без да сме ви предупредили навреме.

Диоген се здрависа с него.

— Просто си върша работата.

Колегата му доктор Лебронк попи с носна кърпа потното си чело и на свой ред се здрависа с него. Както повечето работещи в съдебната система на Флорида, Лебронк беше убеден привърженик на смъртното наказание. Но когато станеше дума на практика да подпомогне изпълнението на присъдата, той се спаружваше като препикано мушкато.

— Крайно ненормално – каза той. – Имам предвид, че нямаме екип за екзекуцията.

— Обектът подготвен ли е? – попита Диоген, свали бяла престилка от редица закачалки и я облече. От мига, в който осъденият излезе от килията си за последен път, той или тя се нарича „обект“ през останалата част от процедурата.

Лебронк кимна.

— Обикновено не разрешаваме провеждането на екзекуции само с един член на екипа – обясни началникът. – Нали разбирате, правим го за душевното спокойствие на екипа палачи, а не от някаква загриженост за обекта. Обаче нашият доктор Лебронк тук не се чувства готов за задачата. Надявам се, че вие няма да сметнете това за прекалено… неудобно – продължи той, стрелвайки със смразяващ поглед затворническия лекар.

Диоген разбра подтекста на казаното. По протокол трябваше да има на разположение двама палачи, всеки от които щеше да инжектира смъртоносния коктейл в инфузионната система. Само една от тези системи влизаше във вените на осъдения, а другата стигаше до пликче за еднократна употреба. По този начин хората, на които беше възложена екзекуцията, можеха да се утешават, че има вероятност да не са убили наистина друго човешко същество. Това беше психологията на екзекуционния взвод: на един от стрелците даваха халосен патрон, а на останалите истински муниции.

— Няма да е проблем – отговори Диоген, като внимаваше да вложи в гласа си оттенък на мрачна решителност и да отстрани всяка нотка на нетърпение от него. Той остави лекарската си чанта на близката маса. – Трябва да бъде въздадена справедливост. Освен това всички знаем колко обича губернаторът екзекуциите да бъдат изпълнявани навреме. Би било нехуманно за всички участници да бъде пренасочена.

— И аз мисля така – кимна началникът на затвора. – Ако сте готов, можем да започваме.

Диоген погледна часовника си. Той показваше точно осем и половина.

— Готов съм.

Началникът се обърна и даде сигнал на надзирателите, които излязоха от помещението. Диоген знаеше, че отиват да вземат Лушъс Гери и да го доведат в „стаята на смъртта“.

39.

Пет минути по-късно Гери беше докаран от надзирателите в помещението. Следваше ги свещеник, облечен в черно. Обектът лежеше върху тежка количка от неръждаема стомана, вързан за китките и глезените с дебели кожени каишки. Диоген забеляза, че мониторът за сърдечната дейност вече беше свързан.

— Искате ли някой от обучените служители да пробие вената? – попита доктор Лебронк.

Диоген поклати глава.

— Не, аз ще свърша всичко от началото до края.

След това влезе през вратата в „стаята на смъртта“.

Далечната стена беше закрита с пердета. Гери изви врат, за да погледне посредника на своята неизбежна смърт. Беше голям като канара мъж с бръсната глава, с малки, светли, почти безизразни сини очи. Кожата на ръцете, врата и гърдите му бе покрита с размазани сини затворнически татуировки. Трудно беше да се каже какви чувства изпитва: страх, гняв и неверие се сменяха на лицето му едно след друго.

Диоген се огледа, за да си припомни помещението, като едновременно прехвърляше в главата си предстоящата процедура. Протегна ръка към буркана с памучни тампони и почисти вътрешната страна на ръката на обекта с алкохол.

Тръбата за инфузия се простираше от помещението за управление на лекарствата до поставка, която стоеше до количката. Диоген стегна турникета и перна кожата на Гери с горната част на нокътя си, за да изкара добра кубитална вена. Изпита известно затруднение, но не след дълго намери вената и пъхна иглата на място. След това свали турникета.

Гери наблюдаваше без любопитство процедурата.

Диоген мина през последните предварителни стъпки, след това се отдръпна от количката и влезе в помещението за управление на лекарствата. Щом излезе, върху Гери проснаха чаршаф, който го покриваше от кръста надолу за благоприличие. След това пердетата в далечния край започнаха да се разтварят с тихо жужене, откривайки два големи еднопосочни прозореца. Гери не можеше да види зрителите от другата страна, но те го виждаха.

Чу се леко стържене и от високоговорителите се чу гласът на началника на затвора:

— Моля, запазете тишина в залата за наблюдение. – След малка пауза попита: – Иска ли осъденият да каже последната си дума?

— Майната ти – обади се Гери. Сега по лицето му беше изписан единствено гняв. Той се изплю по еднопосочното стъкло.

В помещението за лекарствата Диоген подписа документите, които му подаде началникът. След това провери апарата за дозиране и доставка на лекарствата, който се състоеше от няколко спринцовки, вече подготвени и напълнени от обучените за целта служители. Тази вечер вместо двата комплекта спринцовки имаше само един. Заедно с още няколко щата Флорида използваше смес от три лекарства: противоречив коктейл, който често биваше подлаган на актуализация в зависимост от достъпността на използваните съставки. Търсеният резултат обаче никога не се променяше. Първото лекарство щеше да предизвика безсъзнание, второто щеше да причини парализа и да спре дишането, а третото щеше да спре сърцето.

Диоген провери лекарствата и дозите в инфузионната система: сто милиграма мидазоламов хидрохлорид, последвани от също толкова обилни смъртоносни количества векурониев бромид и калиев хлорид. Той взе обемистите формуляри за наредена от държавата екзекуция и попълни първите два раздела: своето име и името на обекта, своя лекарски номер, серийния номер на лиценза за изпълнение на екзекуции и лекарствата, които ще бъдат инфузирани.

— Пет минути – обяви началникът.

Диоген счупи хартиените пломби на спринцовките и ги пъхна една след друга в пластмасовите маркучи на инфузионната система. Сега в „стаята на смъртта“ Гери беше започнал да вика: гневни изблици и като се изключат псувните, повечето несвързани. Диоген не му обърна внимание, защото се обърна към монитора на сърдечната дейност. Беше значително ускорена, което можеше да се очаква.

Един от надзирателите в „стаята на смъртта“ влезе в помещението.

— Последно изявление? – попита уморено началникът, който отмяташе точките от стандартния контролен списък.

— Ако искате да го наречете така, тогава – да – отговори надзирателят.

— Кабинетът на губернатора?

— Зелена светлина.

В помещението цареше тишина, с изключение на псувните на Гери, които се бяха усилили и долитаха през полуотворената врата. Началникът не откъсваше очи от часовника на стената, който отброи една минута, после още една. Тогава се обърна към Диоген.

— Екзекуцията може да започне – обяви той.

Диоген кимна. Протегна ръка към първата спринцовка и инжектира мидазоламовия хидрохлорид. Безцветната течност се спусна надолу по пластмасовия маркуч, който заедно с останалите маркучи се промушваше през малък, кръгъл отвор в стената на „стаята на смъртта“.

— Констънс – прошепна той на себе си почти благоговейно.

В началото високите, груби крясъци на Гери не се промениха. Скоро обаче той завика все по-бавно и объркано. След трийсет секунди крещенето се превърна в непостоянно, несвързано мънкане.

Диоген натисна втората спринцовка и вкара в системата парализиращото лекарство.

Всички очи в помещението бяха насочени към полуотворената врата на стаята за екзекуции или към малкия прозорец за наблюдение в близката стена. Никой не забеляза как Диоген пъхна ръка в джоба на престилката и взе друга спринцовка, която вече беше извадил от лекарската си чанта и оставил там. Пъхна иглата й в тапата на третия катетър и изпрати съдържанието с буталцето в пластмасовата тръба на инфузионната система. Също толкова бързо извади и прибра вече празната спринцовка в джоба си.

Четвъртата, тайна съставка от смъртоносния коктейл беше изработена от него и съдържаше смес от натриев бензоат и амониев сулфат, използвана, за да запазва месото прясно.

След миг из помещението се понесоха ахкания, последвани от тихо мърморене.

— Вижте го – каза надзирателя, който охраняваше района на смъртниците. – Мята се като риба. Не бях виждал преди нещо подобно.

— Сякаш изпитва силна болка – предположи доктор Лебронк с напрегнат тон.

— Как е възможно? – началникът на затвора изруга под нос. После се обърна към Диоген.

— Какво става?

— От моя страна нищо извънредно. Готвя се да вкарам калиевия хлорид.

— Побързайте – нареди началникът.

Диоген натисна бавно и внимателно буталцето на третата спринцовка, чието съдържание щеше да предизвика парализа, спиране на сърцето и смърт. Предвид неразрешените вещества, вкарани във вените му, престъпникът може би страдаше повече от обичайното. Вероятно много повече от обикновено. Но беше много важно реколтата на Диоген да бъде колкото може по-прясна.

Буталцето стигна до края. Сега вече беше само въпрос на време. Диоген гледаше на монитора как сърдечната дейност започна неизбежно да забавя, докато Лушъс Гери се бореше немощно, зяпаше за въздух и гъргореше, очевидно в болки въпреки успокоителното и парализиращото вещество.

Така свършва светът. Така свършва светът. Диоген си пое толкова дълбоко дъх, че потрепери и потисна Стария глас. Бяха нужни цели дванайсет минути, за да спре напълно сърдечната дейност.

— Свърши – каза той оживено и се дръпна от монитора.

Началникът и затворническият лекар се спогледаха. Диоген забеляза, че и на двамата лицата са посивели. Осъденият беше умрял от грозна, протяжна и болезнена смърт. Той изпита презрение към тяхната слабост и лицемерие.

Началникът си пое дълбоко дъх и се съвзе.

— Чудесно – каза той. – Доктор Лейланд, бихте ли потвърдили, че обектът е издъхнал, и подписали смъртния акт?

Диоген кимна. Отдръпна се от монитора и извади няколко неща от лекарската си чанта, връщайки спринцовката си в нея. След това влезе в „стаята на смъртта“. Пердетата пред еднопосочните стъкла отново бяха дръпнати. Служители вече извеждаха членовете на семейството, а официалните свидетели щяха да подпишат документите. Той отиде до трупа на Лушъс Гери. В агонията си мъжът се беше борил с все сили срещу кожените каишки, за което свидетелстваха ожулените и кървящи китки и глезени. Диоген извади иглата от кубиталната вена и я изхвърли в кошчето за медицински отпадъци. Светна с фенерче в очите на Гери и потвърди, че зениците му са неподвижни и разширени. След това не погледна вече лицето на трупа: неприятното му изражение плюс дебелото парче стърчащ от устата език – като сладолед на клечка с цвят на патладжан, с големи, пълни с кръв папили като след отравяне с морски костенурки – му бяха противни. Вместо това се зае методично да следва стъпките, за да потвърди смъртта. Стисна трапецовидния му мускул, за да се увери, че няма реакция на болката, провери цвета на кожата, забеляза, че няма следи от дихателни усилия. Постави пръст на сънната артерия, за да провери наличието на пулс и не откри такъв. Използва стетоскоп за гърдите на трупа и около две минути се ослушва да долови дишане и сърдечни тонове. Нищо не се чуваше: Лушъс Гери беше мъртъв като пън. Отстъпи назад, обърна се и с облекчение бързо се отдалечи от трупа, защото по време на екзекуцията Гери си беше изпразнил червата.

Излезе от стаята за екзекуции и съобщи на началника и Лебронк онова, което беше установил. След това попълни нужните документи, завършвайки с датата и часа. Сега вече всичко беше направено, като се изключи онова, което за него беше най-важно.

Знаеше, че на паркинга пред блока на смъртниците вече чака хладилен бус. Той щеше да тръгне преди него за кабинета на окръжния патолог. Сбогува се с началника и доктор Лебронк. И двамата още изглеждаха малко разтърсени от проточилата се смърт на Гери. Това се стори забавно на Диоген: от една страна, не им беше хрумнало, че същият лекар, който инфузира фаталния коктейл от лекарства на Гери, ще бъде едновременно – нещо твърде необикновено – и съдебният лекар, обявил го за мъртъв, и патологът, който ще проведе аутопсията. В резултат нужните за съхраняването на свежестта на трупа консерванти, които му беше влял, нямаше никога да бъдат открити в кръвта на покойника. Разбира се, не беше казал на Констънс, че освен патолог е и палач, защото това само щеше излишно да я разстрои.

След пет минути вече беше излязъл от затвора и потегли към Лабел, административния център на окръг Хендри, където се намираше и службата на патолога. Хвърли поглед на югоизток към Маями. Докато моята малка, докато моята красавица спи. В багажника на наетата кола, освен елегантния костюм, бързо действащата боя за коса и цветните лещи за самоличността му на Петру Лупей имаше и специален медицински контейнер за пренасяне на органи или човешки тъкани за спешната им употреба при трансплантации. В момента той беше празен.

Знаеше, че след час и нещо вече няма да е така.

40.

Кабинетът на Хауърд Лонгстрийт на двайсет и третия етаж на „Федерал Плаза“ № 26, въобще не приличаше на обичайния офис във ФБР, защото така му харесваше на Лонгстрийт. Първо, рядко приемаше, ако изобщо го правеше, посетители – изпълнителният директор викаше другите в кабинета си, те не го посещаваха. От друга страна, предвид високия пост на Лонгстрийт във ФБР, кабинетът беше твърде аскетичен. Обитателят му се бе въздържал да изложи обичайните трофеи: рамкирани сертификати, дипломи или награди и снимки с действащия президент, каквито обикновено се виждаха в подобни кабинети. Дори нямаше компютър – той вършеше дигиталната си работа другаде. Вместо това имаше три стени, покрити с книги от всяка възможна област, малка маса, на която едва се побираше сервиз за чай, и две кресла с високи облегалки, тапицирани с напукана червена кожа.

Слабата и впечатляващо висока фигура на Лонгстрийт се беше излегнала на едно от креслата. Той четеше на смени от един секретен доклад, който държеше в едната ръка, и от томче „Даниел Деронда“ на Джордж Елиът в другата. От време на време спираше, за да отпие глътка от чашата с ледена напитка, която стоеше на масата.

На вратата се почука леко и тя се открехна:

— Господине, тук е – чу се гласът на неговата лична секретарка.

— Нека влезе – каза Лонгстрийт.

Вратата се отвори широко и в кабинета влезе А. Ш. Л. Пендъргаст. Днес, два дни след неговото спасяване, по отсъстващото му лице още се виждаха ожулвания и натъртвания, но той отново носеше своя обичаен черен костюм.

— Добро утро, Алойшъс – поздрави го Лонгстрийт и с жест го покани да седне на другото кресло, малко прашно заради рядкото ползване, и Пендъргаст се настани на него.

Лонгстрийт махна към питието си.

— Искаш ли един леден чай?

— Не, благодаря.

Лонгстрийт отпи глътка от чашата си.

— Беше зает.

— Може да се каже.

Малцината, които познаваха добре Пендъргаст, щяха да забележат, че с Лонгстрийт той се държи по-различно, отколкото с останалите. В тона му имаше доста по-малко ирония, а обичайната му аура на надменна дистанцираност бе заменена с нещо подобно на почтителност. Лонгстрийт знаеше, че причината е в рудиментарния ефект от това, че е в компанията на своя бивш командващ офицер.

— Искам да ти благодаря за моето спасяване – каза Пендъргаст – и за това, че ме върна толкова бързо в Ню Йорк.

Лонгстрийт махна пренебрежително. След това се наведе напред и го прикова с черните си очи.

— Ако искаш да ми благодариш, отговори на няколко въпроса. С честността, която винаги съм очаквал от теб.

Пендъргаст се скова малко.

— Ще се опитам, доколкото мога.

— Кой те доведе във ФБР?

— Знаеш кой. Майкъл Декър.

— Да. Майкъл Декър. – Лонгстрийт прокара пръсти през дългите си посивели коси. – Моят подчинен и твоята дясна ръка, докато бяхме в Призрачната рота. Той два пъти ти спаси живота по време на последните тактически операции, нали?

— Всъщност три пъти.

Лонгстрийт повдигна вежди, все едно изненадан въпреки факта, че вече знаеше отговорите на тези въпроси.

— И какъв беше девизът на Призрачната рота?

— Fidelitas usque ad mortem.

— Точно така. Вярност до смърт. Майк беше близък с теб, нали?

— Беше ми като брат.

— А на мен ми беше като син. След Призрачната рота и двамата ми бяхте като синове. А след неговата смърт се опитах да продължа тази роля, що се отнася до теб. Направих каквото можах, за да ти осигуря свободата да работиш по случаите, които най-много те интересуват. Защото в края на краищата в това си най-добър и би било срамно да го пропиляваме или не дай боже да те изгубим като служител. Също така от време на време съм те предпазвал от официалния гняв на бюрото. Разбира се, доколкото съм успявал. Имаше един или два случая, когато не можах напълно да помогна.

— Разбирам, Хауърд. Винаги съм ти бил благодарен.

— Точно сега искам да говоря с теб за смъртта на Майк Декър. – Лонгстрийт отпи глътка леден чай.

Пендъргаст кимна бавно. Преди три години Декър беше намерен в своя вашингтонски дом убит – байонет беше приковал главата му към облегалката на стола.

— В началото имаше хора, които подозираха, че ти си убиецът. Разбира се, аз никога не съм бил сред тях. По-късно се изясни, че твоят брат Диоген е убил Майк и е опитал да ти лепне убийството.

Лонгстрийт надникна в чашата си.

— Сега ще стигнем до същината на въпроса. Няколко месеца по-късно, след като името ти вече беше изчистено от фалшивите обвинения, ти ме дръпна настрана и каза, разбира се, не помня точните думи, нещо като: „Не го знаеш от мен, но моят брат е мъртъв“. Когато те попитах за доказателства, ти отговори, че макар да не си видял трупа със собствените си очи, имаш всички нужни доказателства за неговата смърт. Помоли ме да престана да питам и да приема честната ти дума за това. След това обясни, че не искаш аз, твоят приятел, ментор и някогашен командир да похабя безброй часове в преследване, което накрая ще се окаже безплодно. Ти предложи, когато времето е подходящо, тихомълком да погреба смъртта на Майк Декър сред студените досиета. Така и направих.

Лонгстрийт се премести малко напред в креслото и опря показалеца си в коляното на Пендъргаст.

— В това е проблемът. След твоето изчезване и удавянето ти близо до Ексмут, Масачузетс, ние изпратихме полеви екип да проведе внимателно разследване. Макар да не намерихме следи от теб жив или мъртъв, взехме три отпечатъка – всички от дървена наблюдателна кула, гледаща към градския плаж, които принадлежаха на твоя брат Диоген.

Лонгстрийт седна отново назад и задържа за малко пръста си във въздуха, преди да продължи.

— Аз затаих информацията. Можеш да си представиш обаче какво ми мина през ума. Като участници в Призрачната рота – една от най-малките, най-секретните и най-лоялните части в армията, всички ние сме дали кръвна клетва да отмъстим на всеки, който е убил някого от нас. Когато ми каза, че убиецът на Майк Декър, твоят брат, е мъртъв, ти на практика поиска от мен да забравя своята кръвна клетва. Сега, години по-късно, има сериозни доказателства, че той не е мъртъв. – Той прикова Пендъргаст с поглед. – Алойшъс, какво става? Излъга ли ме, предаде ли нашата обща клетва, защото убиецът е твой брат?

— Не – побърза да отговори Пендъргаст. – Мислех, че е мъртъв. Всички мислеха така. Обаче не е.

Лонгстрийт остана неподвижен за малко. После кимна, намести се удобно в креслото и зачака.

Пендъргаст сякаш изключи. Но след няколко минути се стегна.

— Ще се наложи да ти разкажа историята – започна той. – Много интимна семейна история. Спомена, че Диоген се опита да ми припише убийството на Майк Декър между многото други неща. За известно време имаше успех и аз бях затворен.

Пендъргаст отново замълча.

— Имам подопечна на име Констънс Грийн. На външен вид е жена в началото на двайсетте. Имала е много труден живот, но това не е важно в момента. Важното е, че е много лабилна психически и емоционално. Много е избухлива. Всички, които заплашват нея или нейните близки, ще получат яростен, дори убийствен отпор. – Той си пое дълбоко дъх. – Когато бях в затвора, Диоген прелъсти Констънс и я захвърли с жестоката забележка, че за нея е по-добре да се самоубие, отколкото да живее с позора. В отговор тя го подгони с целеустремена ярост. Преследва го из Европа и накрая го настигна на остров Стромболи. Там го хвърли в потока лава, стичащ се от вулкана.

Лонгстрийт реагира само с повдигане на гъстите си вежди.

— Констънс и аз вярвахме, че Диоген е мъртъв. И през изминалите години нямаше причина да мислим друго. До последните ми дни в Ексмут.

— Той свърза ли се с теб? – попита Лонгстрийт.

— Не, но веднъж го видях, докато ме наблюдаваше отдалеч. По-късно попаднах на доказателства, че е наблизо. Преди да успея да направя нещо обаче, бях отнесен навътре в морето и задържан като заложник. А през изминалите оттогава седмици изглежда… – Пендъргаст замълча, за да се успокои – отново се е забъркал с Констънс.

— Забъркал?

— Всички доказателства сочат, че или я е отвлякъл, натъпкана с наркотици, или по някакъв начин е предизвикал у нея Стокхолмски синдром, за да му стане съучастник. Какъвто и да е случаят, са ги видели да тръгват или да бягат от моето жилище на „Ривърсайд Драйв“ преди две сутрини.

Лонгстрийт се смръщи.

— Стокхолмският синдром предполага нейно активно участие. А отвличането – не. Разликата е голяма.

— Доказателствата подсказват, че Констънс е подпомагала активно собственото си отвличане.

В кабинета настъпи тишина. Лонгстрийт сплете дългите си тесни пръсти и опря глава на тях. Пендъргаст остана неподвижен като мраморна статуя в старото кресло с висока облегалка. Минаха доста минути. Най-накрая Пендъргаст прочисти гърлото си.

— Съжалявам, че не споделих тези подробности по-рано с теб – каза той. – Те са болезнени. Унизителни. Обаче… имам нужда от твоята помощ. Не съм забравил кръвната клетва, която сме дали. Преди, когато се отнасяше до Диоген, не ми стигаше куражът. Но сега зная, че има само един изход: брат ми трябва да умре. Трябва да работим заедно, за да го намерим и да се погрижим да не оцелее при ареста. Както ти каза, дължим го на Майк Декър.

— А младото момиче? – попита Лонгстрийт. – Констънс?

— Тя трябва да остане жива. Щом Диоген умре, можем да изясним нейното участие.

Лонгстрийт помисли малко. След това безмълвно протегна ръка.

Пендъргаст я стисна също безмълвно.

41.

Яхтата разсичаше небесносинята вода, топлият въздух чорлеше махагоновите коси на Констънс и си играеше с дългата й рокля. Тя се излегна на тюркоазената тапицирана седалка до Диоген, който беше зад щурвала. Бяха взели яхтата му от пристанището на Саут Бийч и я откараха до място, наречено Ъпър Шугърлоуф Кий. Там, в едно бунгало, сгушено между боровете до водата, я замениха с по-малък съд с плитко газене. Диоген говореше за него с благоговеен тон: петметрова моторница „Крис Крафт Рейсингрънабаут“ от 1950 г., която беше реставрирал – нови бордове от дъски с огледални шарки, нови палуби и грижливо обновен двигател. Името на моторницата беше изписано със златни букви, рамкирани в черно: „Феникс“, а под него местодомуването й: Халсиън Кий.

Сега, когато наближаваха своята цел, в Диоген настъпи промяна. Той, който не беше речовит, стана много общителен, дори може да се каже приказлив. Лицето му, обикновено стегнато от някаква маска, сега се изглади и отпусна, а изражението му стана почти замечтано. Много странна промяна в обичайно напрегнатото му, предпазливо държане. Вятърът рошеше късата му рижа коса, а очите му бяха присвити и вперени напред. Като Петру Лупей, носеше контактни лещи, които прикриваха светлите му очи, но Констънс в един момент забеляза, че ги е свалил, връщайки им нормалното двуцветно състояние. Беше отстранил и боята от косата си. Брадичката му а ла Ван Дайк отново бе започнала да расте. Променил се беше и начинът му да се движи и говори, превръщайки го физически в онзи Диоген, когото тя помнеше отпреди четири години. Психически обаче беше различен, не така остър, нито толкова арогантен и жлъчен.

— Вдясно – каза той, а ръката му се отдели от хромирания щурвал към грозд малки острови, покрити с ниски палми – са островчетата, наречени Ратълснейк Лъмпс.

Констънс се вторачи в тази посока. Слънцето беше ниско над хоризонта вляво от нея – голямо жълто кълбо, което хвърляше ослепителна пътека по водата и оцветяваше малките острови в златисто. Накъдето и да погледнеше, виждаше ниски острови, ненаселени и диви. Тя не познаваше островите Кий във Флорида и не бе очаквала тяхната спокойна красота и тропическо усамотение. Морето беше плитко и Констънс можеше да вижда как дъното прелита под тях. Диоген управляваше спокойно моторницата, защото очевидно познаваше добре виещите се канали.

— Малкото островче вляво се нарича Хепи Джек, а този пред нас Пъмпкин Кий.

— А Халсиън?

— Скоро, скъпа. Съвсем скоро. Големият остров вдясно, почти изцяло покрит с мангрови дървета, се казва Джонстън Кий.

Той завъртя щурвала и моторницата леко зави наляво, поставяйки ги срещу залязващото слънце, докато отминаваха Хепи Джек вляво и Джонстън вдясно.

— Този право пред нас е Халсиън Кий.

Тя видя отвъд Джонстън голям остров с четири по-малки до него. Докато лодката го наближаваше, се разкри дълъг плаж с нисък пясъчен нос в единия край, а до него покривите на голяма къща. По-ниската част на острова, която обхващаше две трети от общата площ, бе покрита с мангрови дървета. Островчетата, струпани в грозд, бяха целите в мангрови дървета. Някои имаха малки плажове откъм морето. От големия остров се простираше дълъг кей, в чийто край имаше беседка.

Диоген вкара леко лодката там, където кеят образуваше L. Извади кранците, превключи двигателя на заден ход за миг и моторницата спря. Изгаси двигателя, скочи на кея, върза я и протегна ръка на Констънс. Тя я хвана и стъпи на избелелите от слънцето дъски.

— Добре дошла – каза Диоген. Протегна се към задния багажник на моторницата и извади нещата й. – Мога ли да кажа „добре дошла у дома“?

Констънс се спря за миг на кея и вдиша въздуха. Той беше богато наситен с аромата на морето, а слънцето залязваше зад палмите, които опасваха брега. Вдясно от нея, отвъд скупчените безлюдни островчета, се простираше големият залив.

Два тромави пеликана стояха един до друг върху колоните в другия край на кея.

— Скъпа, много си мълчалива.

— За мен всичко това е ново. – Тя отново вдиша и се стегна, опита се да прогони усещането, че е чужденец, навлязъл в непозната и опасна територия. За кратко се зачуди дали не е направила най-голямата грешка в своя живот, за която горчиво ще съжалява. Но не, трябваше да продължи напред, без да поглежда назад.

— Разкажи ми за острова – каза тя.

— Халсиън Кий има площ около девет акра – отговори Диоген, докато крачеше бавно по кея с багажа й в ръка. – Шест от тях са покрити с мангрови дървета, а останалите с палми. Има пясъчни плажове и ей онзи пясъчен нос, който е необичаен за островите.

Докато крачеха по кея, двата пеликана разпериха криле, замахаха тежко и излетяха. Щом стигнаха края на кея, Констънс последва Диоген по една дъсчена пътека над брега през групичка мангрови дървета, която неочаквано се отвори към голям терен, покрит с бял като захар пясък, над който хвърляха сенки множество кралски палми, издигащи се над пищни градини. В средата на този открит терен се издигаше голяма двуетажна къща във викториански стил, боядисана в бяло. И двата етажа бяха заобиколени от всички страни с веранди. Беше просторна къща с островърхи покриви и фронтони, които блестяха под лъчите на залязващото слънце.

— Построена е през 1893 година от богат бостънец – каза Диоген, – който се оттеглил тук след пенсионирането си със своята жена. Имали романтичната идея да я превърнат в странноприемница, но след като се озовали тук, открили, че това е неизпълнимо, защото мястото е самотно, и скоро си заминали. След тях къщата имала няколко бедни собственици подред и започнала да запада, докато аз не я купих преди двайсет години и не я реставрирах до нейния първоначален блясък. Заобиколени сме отвсякъде от резервата „Голяма бяла чапла“. Когато бил създаден резерватът, къщата била оставена като заварено положение.

— Не виждам лодки наоколо.

— Водата е твърде плитка и каналите са прекалено опасни за повечето моторни лодки. През по-топлия сезон обаче има много каякари.

— Красиво е – измърмори Констънс.

— Ела. – Диоген я поведе по стълбището до широката веранда, която гледаше над пищните градини към ограда от мангрови дървета. Отвори вратата и тя прекрачи прага. Преден коридор с ламперия водеше до стълбище. От дясната му страна имаше всекидневна, а от лявата – библиотека. В двете помещения имаше големи камини, персийски килими и два венециански полилея. Къщата миришеше приятно на политура, пчелен восък и потпури[34].

Тя почувства, че той очаква нейната реакция. Но си замълча и Диоген продължи:

— Бих желал да ти представя момчето за всичко.

Тя го погледна остро.

— Имаш помощник?

— Да. – Той се обърна. – Господин Гурумара?

Сякаш от нищото тихо се появи мъж. Той беше много висок и слаб, с много тъмна кожа, силно сбръчкано лице и глава с опъната бяла коса. Беше невъзможно човек да предположи на колко е години. Изглеждаше вечен.

— Господин Гурумара, това е госпожица Грийн. Тя е новата обитателка на Халсиън Кий.

Мъжът пристъпи и стисна ръката й в своята, която беше хладна и суха.

— Радвам се да се запознаем, госпожице Грийн. – Говореше много официално и с австралийски акцент.

— Аз също се радвам да се запозная с вас, господин Гурумара – отговори Констънс.

— Господин Гурумара е от Куинсленд. Той е абориген. От каквото и да имаш нужда, може да го уреди тук или да го донесе на острова за теб. Предполагам, че заради топлия климат ще имаш нужда от нов гардероб. Ако направиш списък, господин Гурумара ще се погрижи за това.

— Благодаря.

Мъжът изчезна също толкова безшумно в сенчестия коридор.

— Той е с мен, откакто купих острова – обясни Диоген. – Дискретността му е пълна. Не готви – това е моето царство – но поддържа чистотата вкъщи, пазарува и оправя всички житейски дреболии, които намирам за толкова дразнещи.

— Къде живее?

— В къщата за градинаря от другата страна на брега, зад горичката от мангрови дървета. – Диоген я хвана за ръката и я поведе към задното стълбище. – Вероятно искаш да се освежиш след пътуването. Позволи ми да те заведа до твоите покои.

Тя го последва нагоре по стълбището. Озоваха се във всекидневната на втория етаж, която гледаше към верандата в задния край на къщата. Оттук се откриваше грандиозна гледка на север покрай островите, ограждащи залива, и към огромния воден простор отвъд. Слънцето вече докосваше хоризонта, бързо залязваше. Прозорците бяха отворени и отвън нахлуваше бриз, който полюшваше дантелените пердета и изпълваше помещението с прохлада.

— Разполагаш със свое собствено крило от къщата – обясни Диоген. – Три спални и една всекидневна са на твое разположение. Има камина и кухненски бокс. Може да се влиза и през задното стълбище. Напълно уединено.

— А ти къде спиш?

— В предното крило. – Той се поколеба. – Разбира се, това разпределение е гъвкаво и може да се… развие.

Констънс разбра много добре намека.

Той пусна на пода куфара и пътническия й сандък.

— Оставям те да си избереш спалня и да се настаниш. Ще те чакам в библиотеката за по питие. Как смяташ, шампанското подходящо ли е?

Странното усещане, че не е на мястото си, беше почти съкрушително. Констънс се запита дали наистина ще има сили да стигне до края.

— Благодаря, Питър.

Той се усмихна и я хвана за ръката.

— На Халсиън можеш да ме наричаш Диоген. Тук съм си аз, защото сме едно семейство. – Той направи пауза. – Като стана дума за семейство, в даден момент трябва да обсъдим какво да правим с нашето.

— Моля?

— Скъпа, трябва да помислим за нашия син. Разбира се, и за детето на моя брат. Тристрам. Искам да се погрижа добре за всички мои кръвни роднини.

Констънс се поколеба.

— Моят, искам да кажа нашият, син е под грижите на монасите в Гсарлиг Чонг. Не мога да измисля по-добро място за него.

— Съгласен съм. Засега, защото обстоятелствата могат да се променят.

— Що се отнася до Тристрам, съобщено му е за изчезването на неговия баща и предполагам, че когато смъртта му бъде официално обявена, ще научи за това. Засега е в училище интернат, но сигурно можем да станем негови попечители в подходящ момент.

— Чудесен план. Толкова малко знам за единствения жив син на моя брат, че чакам с нетърпение да се запозная по-отблизо с него. Довиждане засега. – Повдигна ръката й към устните си, но тя кротко я издърпа. Той, изглежда, нямаше нищо против. – До шест в библиотеката.

Тръгна си, а тя остана във всекидневната, вперила поглед навън към морето.

Слънцето вече беше изчезнало зад хоризонта и от водата сякаш се издигаше топъл сумрак.

Констънс огледа трите помещения на свое разположение и избра обърнатото на изток с гледка към малките ненаселени островчета, за да се възползва от изгряващото слънце. Не й отне много време да разопакова багажа. Никоя от дрехите й не беше дори малко подходяща за Флорида. Беше взела много малко неща от замъка на „Ривърсайд Драйв“ и нищо за спомен от Алойшъс, защото това само щеше да й причинява болка.

***

Влезе в библиотеката в шест и спря на вратата, защото остана без дъх.

Диоген, който седеше в кресло с висока облегалка близо до малък огън, стана от мястото си.

— Работих здраво, за да направя помещението приемливо за теб. То е сърцето на къщата.

Констънс пристъпи вътре. Пространството, високо два етажа, беше разкошно. Подът беше покрит с персийски килими, стените, затрупани с книжни лавици, към които водеше букова стълба, плъзгаща се по медна релса. Имаше и камина от червен мрамор. Вместо с книги една от стените беше покрита с малки картини, струпани една до друга в стила на ателиетата от XIX век. Далечният ъгъл беше зает от прекрасно боядисан и инкрустиран клавесин.

— Какъв красавец – измърмори Констънс, докато се приближаваше към инструмента.

— Клавесинът е изработен от флорентинския майстор Винченцо Соди през 1780 година. Има двойни пера[35] с покритие от мека и твърда кожа по подобие на клавикорда[36]. Звукът е прекрасен.

— Нямам търпение да посвиря на него.

— На лавиците ще намериш всички твои любими книги в редки издания и много, много нови заглавия, с които да се запознаеш. Заглавия, пълни с красота и хрумвания като „Малкия молитвеник“ на Наполеоне Верга[37] на велен[38] – най-близкото подобие до илюминиран ръкопис от деветнайсети век, което човек може да намери. Или прекрасните редки цветни гравюри на дърво от Тийг[39] и Рийд[40] – „Нощта пада в Тай Трий“[41] – и това са само две от заглавията. Ах, да не забравяме картините! Както вече вероятно си разпознала, те са от Бронзино[42], Понтормо[43], Ян ван Ейк, Питер Брьогел Стария и Пол Клее.

Диоген правеше пируети почти като танцьор и сочеше ту насам, ту натам.

— В ъгъла ще намериш редица музикални инструменти. А в тези шкафове има игри, карти и пъзели, шах и го. А постройката в другия ъгъл е кукленска къща от епохата на крал Едуард.

Тя беше огромна и сложна, дело на почти магически майсторлък. Констънс отиде при нея. Беше прелестна – точно такава, каквато би се радвала да има като малко момиче, и докато я проучваше, усещането й за несигурност и физическо изтощение изчезна. Не можеше да не се почувства омаяна.

— Ела да се насладим на шампанското.

Той се настани в кресло пред огъня. След залеза на слънцето вечерта беше станала леко хладна. Отново я обхвана съкрушително усещане за нереалност, като го гледаше седнал в кожено кресло с висока облегалка да се усмихва с удовлетворението на домашар, докато вади бутилката шампанско от сребърната кофа с лед и налива две чаши. После й подаде едната.

— „Крюг Клос Д’Амбоне“ 1995 – обяви Диоген, вдигна чашата и докосна с ръба на своята нейната.

— Хабиш доброто шампанско с мен.

— Само докато развиеш вкус към него.

Тя отпи, възхищавайки се на неговия аромат.

— Утре ще ти покажа останалата част от острова. А сега това е за теб.

Той извади малка, красиво опакована с панделка кутийка от джоба на сакото си и й я подаде.

Тя я взе, свали опаковката и отдолу се показа обикновена кутия от сандалово дърво. Отвори я и видя сгушено сред кадифе сакче за инфузия, пълно с розовееща течност.

— Какво е това?

— Еликсирът.

Тя се вторачи в течността.

— И как ще го взимам?

— Чрез вливане.

— Искаш да кажеш интравенозно?

— Да.

— Кога?

— Когато искаш. Утре, да речем?

Тя още гледаше втренчено кутията.

— Искам сега.

— Искаш да кажеш в момента?

— Да, докато си пием шампанското.

— Това обичам у теб, Констънс. Никога не се колебаеш!

Диоген стана, отиде до един висок и тесен шкаф, отвори вратата му и издърпа чисто нова, блестяща инфузионна стойка на колела, оборудвана с всичко необходимо.

Констънс изпита лек пристъп на тревога. Това наистина беше нейният Рубикон.

— Ще отнеме около час.

Той разположи стойката до креслото й, включи електронната помпа и монитора и се зае с пластмасовите тръбички и вентили.

— Скъпа, вдигни десния си ръкав.

Внезапно у Констънс се появи тъмна мисъл. Много тъмна. Да не би всичко това да е подигравка? Отново ли я пързалят? Може би любовта на Диоген към нея беше преструвка. Може би всичко беше някакъв ужасно сложен заговор само за да влее във вените й някаква отрова или обезобразяващо лекарство. Но както бързо й хрумна тази мисъл, не по-малко бързо тя я отхвърли.

Никой на този свят, дори Диоген, не бе способен на толкова дълбока измама. А и беше сигурна, че би усетила, ако нещо не е наред. Нави ръкава си.

Топлите му пръсти хванаха ръката й, палпираха[44] я, сложиха гумен турникет.

— Няма нужда да гледаш.

Тя отмести очи и той леко вкара иглата във вената. Окачи сакчето на стойката, завъртя спирателния кран и Констънс обърна глава, за да гледа как розовеещата течност пълзи по тръбичката към ръката й.

42.

Главната улица в Ексмут днес изглеждаше доста по-различна, откакто Пендъргаст я беше виждал за последен път, огряна от слънцето. Това беше – той се замисли – преди двайсет и осем дни. Тогава цялото население на града беше събрано пред полицейския участък, разливайки се и из страничните улички. Настроението през този ден беше на радостно облекчение: облака, който беше надвиснал над града, вече го нямаше. Скорошните убийства и следите от древното, отровно минало бяха разрешени. Днес обаче полицейският участък беше тих и тъмен. До него бяха издигнати временни казарми на Националната гвардия, докато разтърсеният град успее да се съвземе, и беше назначен нов началник на полицията.

Главната улица на пръв поглед продължаваше да изглежда типична за рибарско работническо селище в Нова Англия… докато човек не се вгледа по-внимателно. Тогава разликата ставаше очевидна: закованите прозорци, множеството табели „продава се“, празните витрини на магазините. Щяха да минат години, докато градът се върне към нормалното си състояние. А можеше и да не успее.

Пендъргаст беше сигурен, че у дома в Ню Йорк Хауърд Лонгстрийт по своя тих начин е накарал големите ресурси на свое разположение да работят по един-едничък въпрос: къде е изчезнал Диоген?

Искаха се услуги, разпитваха се сродни агенции, дори се проникваше в наблюдението на Националната агенция за сигурност вътре в страната. Но още не се беше появило нищо. Затова Пендъргаст беше заминал за Ексмут – последното място, където бе видял своя брат, преди да бъде отнесен навътре в океана.

Той прекара сутринта в разговори с неколцина от обитателите на градчето. С някои от тях споделиха общите си спомени, а на други задаваше неопределени, непреки въпроси. Сега караше надолу по главната улица, поглеждайки ту наляво, ту надясно. Ето, това беше ъгълът, от който с Констънс бяха гледали празненствата в онзи последен ден. Констънс. Пендъргаст задържа за малко лика й в съзнанието си, после го прогони. Чувства като неспокойство, съмнения и вина заплашваха да накърнят неговата преценка. Беше жизненоважно да държи предположенията си за нейните мотиви под контрол.

В другия край на търговския квартал той се спря достатъчно дълго, за да хвърли поглед на капитанската къща от Викторианската епоха, в която доскоро беше странноприемницата „Капитан Хъл“. Веселата табела на странноприемницата вече я нямаше, заменена от голям едноцветен знак с името на корпорацията „Р. Дж. Мейфийлд“, който обявяваше скорошното събаряне на сградата, за да бъде заменена от ексмутски пристанищен квартал. Поредица от „апартаменти за млади семейства с гледка към морето и такива цени, че да се продават“. Ако градът след трагедията не успееше да се възстанови като рибарско селище, винаги можеше да се превърне в поредния посредствен курорт.

Пендъргаст зави с големия ролс и пое по „Дюн Роуд“, като караше бавно, за да следи номерата на пощенските кутии. Когато стигна до номер 3, спря. Къщата беше типична за района: малка, в стил Кейп Код, с избелели дървени керемиди, бяла дъсчена ограда и миниатюрна, грижливо поддържана градина.

Докато оглеждаше къщата, мобилният му телефон започна да звъни. Извади го от джоба и натисна бутона за връзка.

— Да?

— Човече таен агент! – чу се гласът от Ривър Пойнт, Охайо.

— Да, Майм?

— Обаждам се, за да те държа в течение. Изглежда твоят шофьор е предприел сериозно пътешествие. На осми ноември е чартирал частен самолет от летище „Титърбъро“ без предварителна резервация. Използвал е фирмата „Дебън-Еър Авиейшън Сървисис“. Крайна цел летище „Гендър“, Нюфаундленд. Както и да е, това е била крайната цел на полета в този момент. Когато порових в имейлите, които са си разменяли служителите на „Дебън-Еър“, научих, че твоят шофьор не е бил образцов пътник.

— Проктър още ли е в района на Гендър?

— Не мога да открия следа от него. Нито в мотелите, нито в околните махали. Никъде. Затова предположих, че Гендър не е бил последната му спирка.

— Гендър е най-източната част на Северна Америка.

— Точка за нашия отбор. Сега хвърли заровете за малка игра на „Монополи“: къде може да е заминал?

— Европа? – тихо каза Пендъргаст.

— Възможно е.

— Майм, продължавай по следата. Използвай всички налични ресурси – национални и международни.

— О, ще продължа. По-добре международните – имам много приятели там. Хайде, че броячът работи. Ще ти звънна, когато науча нещо повече.

Линията прекъсна. Пендъргаст прибра замислен телефона в джоба си. Изпитваше облекчение, че Проктър вероятно е жив. Още веднъж си наложи с усилие на волята да остави на Майм да намери Проктър. Той трябваше да съсредоточи всичките си сили върху сегашната мистерия.

Остана седнал неподвижно, контролирайки дишането си, съзнателно успокои пулса си, подготви се психически.

После слезе от колата, отиде до къщата и почука.

Вратата отвори нисък, набит мъж в края на петдесетте, с плешивина, закрита от сресана отгоре й рядка сивееща коса, с очи като мъниста и изражение на несекващо подозрение на лицето.

Той изгледа Пендъргаст от главата до петите.

— Да?

— Благодаря ви, ще вляза с удоволствие. Навън е доста хладно. – След тези думи Пендъргаст се промъкна край мъжа и влезе в спретната всекидневна. На стените имаше морски гравюри, а подът беше покрит с плетен килим.

— Минутка – възрази мъжът. – Аз не ви…

— Абнър Нот, нали? – попита Пендъргаст, докато се настаняваше на едно от креслата пред малкия огън, който гореше зад решетката. – Чух името ви да се споменава в града.

— И аз съм чувал за вас – каза Нот, докато малките му свински очи оглеждаха Пендъргаст от горе до долу. – Вие сте онзи агент от ФБР, който беше в града миналия месец.

— Колко умно от ваша страна да ме разпознаете. Ако бъдете така добър да отговорите на два-три въпроса, няма да отнема повече от минута-две от вашето време.

Нот отиде до стола срещу Пендъргаст, но не седна. Застана там, вторачен в него и скръстил ръце на гърдите си.

— Разбрах, че имате три вили за даване под наем тук, на Дюн Роуд. – Пендъргаст беше научил това и още много други неща, без да вдига шум около разследването си из града тази сутрин. Освен това беше научил, че местните силно недолюбваха Абнър Нот. Смятаха го за свидлив скъперник и не го уважаваха повече от Р. Дж. Мейфийлд – строителния предприемач, който щеше да разруши странноприемницата „Капитан Хъл“, а бедняшките му апартаменти бързо се превръщаха в напаст за нос Ан и други места на север.

— Притежавам три вили и това не е тайна. Наследих две от моите родители, а третата построих сам на парче съседна земя.

— Благодаря. Също така разбрах, че през октомври две от вилите са били празни, което не е изненада, след като сезонът е свършил, но третата е била заета. Само за две седмици, което, както научих, било необичайно, защото давате вилите си под наем месечно.

— Кой се е раздрънкал за мен? – попита Нот.

Пендъргаст сви рамене.

— Сам знаете колко малко тайни има в градчета като Ексмут. Във всеки случай се интересувам от временния наемател на вашата вила. Ще ми разкажете ли за него?

Докато Пендъргаст говореше, изражението на Нот ставаше все по-нападателно.

— Не, нищо не мога да ви кажа за него.

— Защо?

— Защото онова, което правят моите наематели, си е тяхна работа и аз не обичам да говоря за това. Особено пред вас.

Пендъргаст изглеждаше изненадан.

— Пред мен?

— Пред вас. След като вие се появихте в града, започнаха всички тези неприятности.

— Така ли?

— Е, това е моето мнение. Така си мислех тогава, така мисля и днес. А сега, ако нямате нищо против, напуснете моя дом и моя имот. Освен ако нямате някаква съдебна заповед.

Мъжът зачака със скръстени ръце.

— Господин Нот – каза след малко Пендъргаст – странно е, че говорите за съдебна заповед. Може би не знаете, но моето внезапно заминаване от Ексмут доведе до твърде голяма операция на ФБР. След онова, което днес научих тук, мога да получа такава заповед за четирийсет и осем часа.

Лицето на Нот стана още по-нападателно.

— Тръгвайте.

Пендъргаст, изглежда, обмисляше ставащото.

— Вратата е ето там.

Обаче агентът не помръдна от мястото си.

— Значи отказвате да отговаряте на въпросите ми без съдебна заповед?

— Нали точно това ви казах.

— Да, казахте. Също така казахте, че аз съм причината за неприятностите на града.

И след тези думи Пендъргаст погледна ниския мъж, който стоеше пред него, право в лицето.

— Не всичко обаче е било неприятности, нали?

Нот се смръщи.

— Какво искате да кажете?

— Строителният предприемач Р. Дж. Мейфийлд. Повечето хора в града са много недоволни, че планира да строи апартаменти в Ексмут, като разруши странноприемницата и на нейно място вдигне някоя грозотия.

— Не знам нищо за това – отговори Нот.

— Има и други хора обаче. Онези, които нямат търпение да продадат земята си на корпорацията „Мейфийлд“. Втората част на ексмутския пристанищен квартал – Разбира се, той все още е във фаза разработка – ще погълне част от бреговата линия южно от странноприемницата.

Нот нищо не каза.

— А това ще засегне и вашите вили. Изглежда вие, господин Нот, ще изкарате добри пари от ексмутския пристанищен квартал. Голям късмет, като се има предвид как я кара останалата част от града.

— И какво от това? – обади се Нот. – Човек има право да изкарва пари.

— Ами ето какво: мълвата е, че вашата част от бреговата линия е била подядена от отдръпването на подпочвените води през последното столетие. Това означава, че всеки момент и навсякъде може да зейне дупка. Обзалагам се, че не съобщавате това на своите наематели, нали?

— Това са само клюки – отговори Нот.

Пендъргаст бръкна в джоба на сакото си и извади пощенски плик.

— А геологът от университета „Тъфт“, който през 1956 година е подготвил този доклад… И той ли е бил само клюки? Питам се какво ли би станало, ако попадне в ръцете на Мейфийлд. Да речем още днес следобед?

Долната челюст на Нот увисна.

— Вие…

— Е, без съмнение накрая ще научи за него – проучвания, инженерни проверки и така нататък. По този начин обаче ще го научи, преди да е сключил договор с вас. – Пендъргаст поклати глава. – И тогава, господин Нот, късметът ще ви изневери, и то много бързо. – Той направи пауза. – Вижте, между нас казано, бих предпочел да не чакам четирийсет и осем часа, за да взема тази съдебна заповед.

Настъпи продължително и ледено мълчание.

— Какво искате да знаете? – попита Нот с много тих глас.

Пендъргаст се облегна, за да се намести по-удобно на креслото, и без да бърза, извади бележника си и го разлисти, за да намери празна страница.

— Кога се настани наемателят ви във вилата?

— Три или четири дни след като вие дойдохте в града.

— Определена вила ли поиска?

— Да. Онази, от която има най-добра гледка към скалите, известни като Главотрошачите.

— Кога си тръгна?

— В деня след… – Нот рязко замълча, а устата му продължи да се движи беззвучно още няколко секунди. – В деня, след като всичко отиде по дяволите – каза накрая той и сведе очи.

— Този човек ли е? – Пендъргаст протегна полицейска снимка на Диоген.

— Не.

— Разгледайте го внимателно.

Нот се наведе и взе да оглежда снимката отблизо.

— Не, наистина не прилича на него.

Пендъргаст не се изненада.

— Наемателят каза ли ви защо е тук?

— Не зная. Трябва да попитате неговата приятелка.

— Приятелка?

— Да, онази, която живееше с него.

Ужасно усещане съкруши Пендъргаст. Възможно ли беше…? Не, не беше. Трябваше да се владее по-добре.

— Опишете ми жената, моля.

— Руса, млада, ниска, атлетична.

— Какво друго ще ми кажете за нея?

— Работеше на няколко места в града. Преди двамата да си заминат толкова внезапно.

— Къде е работила?

— Келнерка в ресторанта „Морската карта“ на странноприемницата. Работеше и на половин ден като продавачка в „Спомени от Ексмут“.

Пендъргаст остана известно време напълно неподвижен. Беше виждал тази жена, и то много пъти. Беше му сервирала няколко пъти в ресторанта. Значи Диоген е имал съучастник, асистентка, помощничка? Това не му беше хрумвало досега.

Излезе от унеса си, защото Нот сприхаво се обади:

— Нещо друго?

— Само още един въпрос. Бих искал да прекарам един час в наетата от тях вила. Сам и без да ме безпокоят.

Когато Нот остана неподвижен, Пендъргаст протегна ръка с дланта нагоре в очакване да получи ключа.

— Благодаря ви – каза той. – Много ми помогнахте.

43.

Констънс стана малко преди разсъмване, точно навреме, за да види как слънцето избухва над далечния морски хоризонт и започва да се изкачва по ясното синьо небе. Беше спала на отворени прозорци, а нощта беше хладна. Свали нощницата и усети слънцето по тялото си – топло и съблазнително. Обърна се и влезе в банята. Беше просторна и бяла, със старомодна вана и душ. Пусна водата, за да се пълни ваната, и се върна в спалнята, подреждайки някои от нещата си на бюрото. Инфузията я разочарова – тази сутрин не се чувстваше по-различно от вчера. Но Диоген я предупреди, че ще минат поне ден-два, преди да започне да усеща въздействието, което, както я увери, ще бъде твърде драматично, ободрително и наелектризиращо.

Когато излезе от банята, усети миризмата на прясно сварено кафе. Спусна се по задното стълбище, което завършваше в малък коридор, водещ към оранжерията. Къса алея я доведе до кухнята. Диоген седеше на масата в къта за закуска пред издадения прозорец, който гледаше към градините. Стройното му тяло беше загърнато в елегантен копринен халат, рижата му коса сресана назад. Изглеждаше свеж, във форма, самоуверен и привлекателен. Приликата с мъртвия му брат беше очевидна. Двуцветните му очи бяха елегантен акцент.

Констънс отново изпита странното усещане за отчужденост, все едно бе изпаднала от своя живот на чужда планета.

— Какво искаш за закуска?

— Имаш ли пушена херинга?

— Разбира се.

— Тогава, ако не представлява трудност, пушена херинга, две рохки яйца, няколко парчета тънко нарязана шунка и препечени филийки.

— Сериозна закуска. Това ми харесва. Шварц кафе или еспресо?

— Еспресо, моля.

Той й донесе малка чашка еспресо и се зае с приготвянето на закуската край печката, докато тя си пиеше кафето. Скоро постави закуската пред нея и сервира на себе си същата. Започнаха мълчаливо да се хранят. Констънс си помисли, че Диоген е от онези редки люде, които не се чувстват разстроени или обезпокоени от дълго мълчание. Беше му благодарна за това. Някой приказливец щеше да е непоносим.

Най-накрая той остави празната си чаша на масата и попита:

— А сега една обиколка?

Стана, хвана ръката й и я поведе към задната веранда и надолу по стълбището на белия пясък. Пътеката, обточена от двете страни с пищни цветни лехи, се извиваше покрай живописна беседка, покрита с листа, външно огнище и каменен вътрешен двор със стар тухлен грил и комплект избелели от слънцето тикови мебели. Оттам минаваше покрай мангрова горичка и излизаше на дълъг, бял плаж. През листата се виждаше къщата на Гурумара. Слънцето блестеше по водата, която с шепот се плискаше по пясъка.

Диоген мълчеше, но леките му стъпки, грациозните движения и блясъка в очите му й подсказаха колко скъпо е това място за него. Тя се почувства много неловко в своята дълга, старомодна рокля.

В края на плажа групичка мангрови дървета прегради пътя им по брега и пътеката зави навътре в сушата, виейки се нагоре по ниския песъчлив хълм, прехвърли върха по средата и започна да се спуска от другата страна. И тогава изведнъж се появи най-невероятна сграда, скрита зад извивката на хълма, която гледаше към плажа и залива. Беше издигната от избелял черен мрамор и приличаше на малък кръгъл храм, но между колоните имаше високи двукрили прозорци. Всяко стъкло беше в тайнствен тъмносив, почти черен цвят.

Гледката беше толкова изненадваща, че Констънс неволно спря.

— Ела – каза Диоген тихо и я поведе около сградата. Хвана бронзовата топка на високата врата и тя се отвори с лек шепот, откривайки оскъдна вътрешност. Той я въведе и затвори вратата след тях.

Констънс се почувства изумена. Всичко вътре беше съвсем просто – черен мраморен под, сиви мраморни колони и куполовиден покрив. Високите двукрили прозорци и светлината, която нахлуваше през тях обаче я правеха неземна. Стъклата бяха от някакво опушено стъклоподобно вещество, в което бяха влети или вмъкнати милиарди малки искрици светлина в зависимост от гледната ти точка. Светлината, която влизаше през тях, беше странно отслабена и напълно обезцветяваше интериора. Когато погледна Диоген и прехласнатото му изражение, Констънс видя, че и двамата са оцветени в черно-бели оттенъци, сякаш всички цветове бяха изтеглени от въздуха. Това беше свръхнеобичаен феномен. Но вместо като тревожен, тя го възприе като ведър и духовен, все едно всичката ненужна украса, цялото вулгарно разкрасяване са били свалени, оставяйки единствено простота и истина. Храмът беше напълно празен, като се изключи черният кожен диван, който стоеше почти в центъра.

Няколко минути останаха там в мълчание, преди Диоген да заговори. По-скоро тихичко затананика мелодия, която Констънс разпозна като началото на Баховата „Пасакалия[45] и фуга в до минор“. Докато тананикаше встъпителната мелодия, той мина на втория глас, след това на третия и храмът започна да се изпълва със звук след звук, слой след слой, създавайки чудно ехо от контрапунктове.

Диоген млъкна, но звуците останаха още няколко секунди и после бавно заглъхнаха.

Той се обърна към Констънс и тя видя следа от влага в ъгълчето на мъртвото му око.

— Тук – започна – идвам да забравя себе си и света. Това е моето място за медитация.

— Изключително е. Ефектът от светлината направо не е за вярване.

— Да. Констънс, нали разбираш, че големият ужас в моя живот е, че мога да виждам само в бяло и черно. Цветовете ми бяха отнети… от Събитието насам.

Тя знаеше, че Събитието е трагичната случка в неговия живот, която освен другото го оставя сляп с едното око.

— Аз се вкопчих в спомените за багрите. Но щом вляза тук, в тази монохромна светлина, все някак успявам да зърна цветовете, които толкова много ми липсват. С ъгълчетата на очите мога да виждам ефимерни цветни проблясъци.

— Как?

Той протегна ръце.

— Тези стъкла са изсечени и полирани от минерал, наречен обсидиан. Всъщност това е вулканично стъкло. Когато взаимодейства със светлината, обсидианът придобива някои необикновени свойства. Някога проведох специално проучване за въздействието на светлината и звуците върху човешкото тяло и това – той обхвана околността с ръка – е един от резултатите.

Констънс отново се огледа. Утринното слънце огряваше едната страна на храма и светлината дифузираше вътре – хладна и сива – сякаш идваше едновременно отвсякъде и отникъде. Другата страна на храма беше тъмна, но не черна. В помещението нямаше нито чисто бяло, нито чисто черно – всичко беше в безкрайни отсенки на сивото.

— Значи това е твоята обсидианова стая.

— Обсидианова стая… да, може да се нарече така. Да, можеш така да я наричаш.

— А ти как я наричаш?

— Моят толос.

— Толос. Кръгъл гръцки храм.

— Точно така. Този е изграден с размерите на малкия толос в Делфи.

Той замълча, а на Констънс й беше достатъчно да стои и да попива тази забележителна ведрина, прекрасната простота на пространството. Беше тихо и тя почувства, че изпада в най-странната мечтателност, подобно на сън състояние на небитие, усещане за постепенно изчезване на „аза“.

— Да вървим.

Тя си пое дълбоко дъх, връщайки се в действителността, и след миг се озова отвън, премигваща от ярката светлина, съкрушена от приливната вълна от цветове, които я поглъщаха.

— Искаш ли да продължим обиколката?

Тя го погледна.

— Аз… чувствам се леко дезориентирана. Искам да се върна в библиотеката и да почивам. После, ако нямаш нищо против, ще пообиколя сама.

— Разбира се – отговори Диоген и разпери ръце. – Островът, скъпа, е твой.

44.

Диоген, който почиваше в своята всекидневна на втория етаж, чу Констънс тихо да слиза по задното стълбище, да отваря вратата отзад и да пресича верандата. Тя стъпваше много леко, но неговият слух беше необичайно остър и той можеше да проследява движенията й само по звука. Стана, погледна през прозореца и след минутка я видя да поема по пътеката към южния край на острова.

Разбираше, че тя до голяма степен е като диво животно: тигър или може би мустанг. Опитомяването на подобно животно изисква безкрайно търпение, нежност и доброта. И както при опитомяването на тигър от неговия дресьор, решаването на някакъв проблем с насилие можеше да завърши фатално. Все още беше удивен, че я завоюва поне отчасти, успя да я придума да напусне замъка на Пендъргаст и да я доведе тук. Така сбъдна най-лелеяните си мечти, най-съкровените си фантазии. Но опитомяването не беше завършено. Сега беше най-деликатният момент – бяха стигнали до точката, когато и заради най-дребното нещо животното може да хукне.

Най-важното беше да им оставиш свободата. Никога не ги затваряй в клетка и не ги притискай в ъгъла. Опитомяването се извършва отвътре, не отвън. То е прелъстяване, а не завоюване. Констънс охотно щеше да изплете своите въжета, своите собствени окови и да си ги сложи. Това беше единственият начин, по който можеше да се получи. Разбира се, той разполагаше с възможно най-голямата примамка: еликсира. Когато започне да чувства подмладяващото му въздействие… това, надяваше се, ще бъде повратната точка.

Сега, когато тя беше излязла от къщата, той се обърна към подноса, който му беше донесъл Гурумара. Върху него лежеше едно-единствено писмо, пристигнало в пощенската кутия, която беше наел в Кий Уест. Взе перлен нож за отваряне на писма, сряза спретнато по-големия пощенски плик за препращането и извади по-малък отвътре. Сряза и него и извади един лист. Писмото беше изписано с дребен, акуратен, заострен почерк. Беше доволен да види, че нямаше обръщение, нито подпис накрая или адрес за отговор, въпреки това знаеше много добре от кого е.

„Направих всичко за теб.

Всичко. Получи се точно както беше планирано. Няма нужда да се тревожиш за задачата, която ми възложи, защото постигнах всичко, което ме помоли да направя, без да оставям следи. Малко по-здрава хватка от разрешената от теб – това е всичко. Ще те запозная с подробностите, когато се видим, което, надявам се, ще е колкото може по-скоро.

Кога? Къде? Нямам търпение да ти разкажа всичко. Моля, дай знак кога можем да се срещнем.“

Диоген прочете писмото два пъти със смръщено чело. Настойчивият тон на подателя будеше загриженост и само засили тревожното чувство, което изпитваше от известно време. Той стана, занесе писмото и двата плика до малката облицована с плочки камина, накъса ги, драсна клечка кибрит и запали ъглите на парче хартия. След това застана и гледаше как пламъкът поглъща и накъдря хартиените късчета. Когато изгоряха, взе ръжена и разбърка пепелта веднъж, после отново.

***

Констънс се разхождаше по песъчливата пътека между мангровите дървета, които изведнъж свършиха и се отвориха към ливада в южния край на острова. Отдавна беше подминала къщата на градинаря – сега вилата на господин Гурумара, скрита зад горичка пясъчни борове. Ливадата беше красива, оградена от ниски дюни и палми, и свършваше пред ивица бял плаж, който стигаше до извиващ се нос в южния край на острова. Сред полюшващата се трева се виждаха няколко постройки, струпани около дебелия ствол на едно почти умряло терпентиново дърво.

Това бяха викториански стопански постройки, иззидани с червени тухли, вече избелели и ронещи се. Зад едната имаше висок може би шестметров комин, обгърнат от увивни растения. Любопитна, Констънс тръгна по пътеката към тях. На тухлената фасада на първата и най-голяма постройка, онази с комина, беше закрепена стара табела, толкова избеляла, че успя да различи само думата „динамо“. Констънс се приближи до строшения прозорец, за да надникне през останалото черчеве. Група лястовици с голям шум излетя през разбитата врата. Тя надникна вътре и успя да различи останките от машини, обгърнати от увивни растения. Осъзна, че това е била старата електроцентрала на острова, вече отдавна изоставена. Зад нея стояха три редици чисто нови блестящи соларни панели, а до тях – нова постройка без прозорци с метална врата.

Любопитна, отиде до сградата и опита топчестата дръжка, откри, че не е заключена, и я отвори. Единственото помещение беше пълно с акумулатори и дебел сноп кабели – новия източник на енергия за острова.

Излезе заднешком и затвори вратата. Наблизо имаше друга малка тухлена сграда, много стара, с покрита от позеленели медни листове врата. Полегатият покрив влизаше в земята – тази врата водеше към някакво подземно помещение. Констънс отиде до нея. На вратата беше изписана думата „резервоар“. Опита вратата, но тя се оказа заключена.

Долепи ухо до ключалката и чу далечното сумтене на машини и шума на течаща вода.

Отмина и стигна до носа на острова. Тук се срещаха два красиви плажа, които образуваха дългия пясъчен нос, прострял се в тюркоазената вода. Почувства се уморена от дългото ходене и странно равнодушна. Може би едно освежаващо гмурване във водата щеше да й помогне да се съживи. Тя се огледа. Разбира се, наоколо нямаше никого, а къщата беше в другия край на острова, скрита зад мангрови дървета, над които стърчеше само кулата. Наоколо не се виждаха и лодки.

Стори й се, че водата пред нея чак до хоризонта е нейната частна баня.

Почувства прилив на независимост и свали обувките, разкопча кукичките на роклята си и след минутка стъпалата й бяха във водата. Отново се огледа плахо, влезе във водата и вървя доста продължително, докато стана достатъчно дълбока, за да може да се потопи. Легна по гръб, вгледа се в синьото небе и се опита да успокои съзнанието си, просто да съществува, без мисли, без опасения, без страхове, без вайкащ се вътрешен глас.

В кулата на главната къща с долепено до лещата на телескопа око Диоген гледаше втренчено бялото й тяло, което се носеше върху синьозелената вода. Дишането му бе учестено, сърцето му блъскаше в гърдите, но с голямо усилие на волята той успя да се откъсне от окуляра.

45.

Центърът за специални операции заемаше почти половин етаж от сградата на „Федерал Плаза“. Представляваше виещ се лабиринт от стъкло и хром, осветен в хладно луминесцентно синьо, с безброй работни станции, устройства за наблюдение; монитори за сателитно проследяване; плоски екрани с всякакви размери; терминали за управление на дронове „Предатър“ и „Рийпър“; стаи за почивка, използвани от оперативните агенти за планиране на операции; шпиони, подслушващи сателитните връзки или прехвърлящи терабайти данни от имейли; федерални ИТ вундеркинди, които разглобяваха мобилни телефони или дешифрираха конфискувани лаптопи. Навсякъде се чуваше нисък шум: пиукането на електрониката, шумоленето на сървърите, жуженето от десетки разговори. Много от сегашната дейност беше съсредоточена върху едно-единствено нещо: преработването на масивни количества данни в опит да се открие местонахождението на Диоген Пендъргаст.

В заградено със стъклени панели помещение в един от ъглите на центъра на конферентна маса бяха седнали Пендъргаст и Хауърд Лонгстрийт. Машина за бял шум защитаваше техния разговор от минаващите край тях. Макар помещението да служеше за един от многото сателитни кабинети на Лонгстрийт из сградата на „Федерал Плаза“, то беше почти голо, като изключим двата лаптопа и телефона на масата и монитора на една от стените.

— Твоето пътуване до Ексмут беше поучително – каза Лонгстрийт на Пендъргаст. – Благодарение на наемодателя сега разполагаме със самоличностите на Диоген и неговата придружителка.

— Не бих заложил твърде много на самоличността му – каза Пендъргаст. – Според мен той има два вида самоличности: дългосрочни като Хюго Мензес, които изгражда грижливо и биха издържали на официална проверка, и краткосрочни като онази, която е използвал за чартирането на самолета. Предполагам, че моят сътрудник Проктър е преследвал някоя от вторите. Те не си заслужава да бъдат разследвани. Трябва да се заемем с дългосрочните самоличности. Не съм сигурен колко още използва, обаче, след като изгуби самоличността на Мензес след случилото се на Стромболи, се съмнявам, че са му останали кой знае колко. Да поддържа живи двама, трима или четирима измислени човека ще е трудно за него.

— Добре – каза Лонгстрийт, – съучастничката му вече е известна. Фактически Флавия Грейлинг е истинското й име. Има дълга и смущаваща история. Няколко агенции за сигурност биха искали да си побъбрят с нея. Интересно е, че по времето, прекарано в Ексмут, е използвала своето истинско малко име.

— Това показва известно презрение към властите, струва ми се.

— Съгласен съм. – Лонгстрийт натисна няколко клавиша и на екрана се появи изображение: млада жена с руса коса, леденосини очи и високи, изпъкнали скули. Снимката очевидно беше полицейска и като се съди по скалата, която сочеше височината й в сантиметри – направена в някоя чужда държава.

— Ето я – обяви Лонгстрийт и махна към снимката. – Един от малкото случаи, когато някой е успял да я арестува. – Той погледна какво пише отдолу. – Родена е преди двайсет и пет години в Кейптаун, Южна Африка. Когато била на четири, двамата й родители са открити пребити до смърт с нещо, което според съдебния лекар е било права бухалка за крикет. Оръжието не било намерено и убийството е приписано на нахлуване в дома с цел грабеж. Останало неразкрито. След тяхната смърт Флавия минава през поредица приемни семейства, у които никога не остава за повече от няколко месеца. Изхвърляли я едно след друго, като често сочели за причина „страх от физическо насилие“. Накрая попаднала под държавна опека, в дом за сираци. В докладите на социалните работници, които са разговаряли с нея, се посочва, че от много ранна възраст е била жертва на сексуално насилие от страна на бащата. Описват я като неадаптивна, агресивна, манипулативна, необщителна, встрастена в бойните изкуства и особено в оръжия – най-вече ножове – истински или приспособени, каквито винаги са намирани у нея и отнемани. И склонна към насилие.

Лонгстрийт използва мишката, за да превърти надолу данните на екрана.

— Не минава много време, преди да я преместят от сиропиталището в поправителен дом. По време на пребиваването й там са отбелязани няколко случая на нападения. В един от тях пребива друг обитател на дома почти до смърт. Накрая, когато била на петнайсет, отправят искане за преместването й в затвор с висока степен на сигурност въпреки нейната възраст. Служителите в поправителния дом просто били неспособни да я контролират. Преди да бъдат приготвени документите обаче, тя успява да избяга. Забива химикалка в окото на един психолог и го убива.

Известно време продължи да превърта екрана.

— Опитват се да я намерят, но тя е хитра. Оставя след себе си следа от престъпления и насилие. Проявява омраза към мъжете. Една от любимите й тактики е да се навърта в долнопробни квартали, докато някой не опита да я склони към проституция или да я задиря. Тогава кастрирала мъжа и му пъхала гениталиите в устата.

— Очарователно – измърмори Пендъргаст

— На около шестнайсет се озовава в Япония, където се забърква с банда от якудза. След някакъв акт на насилие, който токийската полиция още разследва, тя, както изглежда, заминава за Кантон в Китай, където влиза в една от местните триади. Според нашите разузнавателни източници вродената й склонност към насилие й помага бързо да се изкачи в йерархията. Почти веднага се квалифицира от „49“[46] в „426“ – бияч с „червен кол“, чиято задача е да управлява и провежда нападателни операции. На двайсет и една вече е готова да се изкачи още по-високо в йерархията, но се случва нещо. Не знаем какво, но тя заминава от Китай в Съединените щати.

Лонгстрийт откъсна очи от екрана.

— Оттогава живее тук, макар че, изглежда, няколко пъти е ходила в Европа. Като се имат предвид престъпленията, които вероятно е извършила, тя е високо функциониращ социопат[47], който убива и осакатява преди всичко за собствено удоволствие. Показва удивителна способност да се крие на видни места и винаги да се изплъзва от властите. Тази полицейска снимка е единствената, с която разполагаме. Направена е в Амстердам. На следващия ден е избягала.

— Идеалната съучастничка за Диоген – отбеляза Пендъргаст.

— Точно така – въздъхна Лонгстрийт. – Идентифицирането на Грейлинг е без съмнение успех. Въпреки това, като се има предвид умението й да се изплъзва от полицията, съмнявам се, че ще постигнем някакъв значителен материален напредък. – Той погледна Пендъргаст. – Предполагам, че особено внимателно си претърсил вилата, където двамата са били отседнали?

— Така е.

— И?

— Била е педантично почистена.

Лонгстрийт се протегна, прокара пръсти през дългата си металносива коса.

— Въпреки това ще изпратим там специализиран екип за разследване на местопрестъплението.

— Съмнявам се, че ще намерят нещо повече от това. – Пендъргаст бръкна в джоба си, извади найлоново пликче и го подаде на Лонгстрийт: малка ивица зеленикаво синя хартия.

Лонгстрийт го взе.

— Интересно.

— Намерих я заклещена между две дъски на дюшемето близо до вентилационната шахта.

Докато Лонгстрийт въртеше плика в ръцете си, Пендъргаст продължи.

— Това е част от касова бележка за бижу – златен пръстен с рядък камък – танзанит. Бих предположил, че е подарък от Диоген за Флавия. Може би награда за добре свършена работа.

— Значи с малко късмет можем да използваме това, за да проследим продажбата обратно до Диоген – каза Лонгстрийт. – Разбира се, ако знаехме къде е бил купен този пръстен. Жалко, че името на магазина е откъснато.

— Но ние знаем магазина. Има само един, който използва този специфичен цвят за свое лице пред света.

Лонгстрийт отново огледа касовата бележка. Накрая се усмихна – бавна победоносна усмивка.

46.

Диоген влезе в библиотеката, носейки поднос със сребърна кофа за лед с бутилка шампанско и две чаши. Остави го на масата за сервиране и се обърна към Констънс, която седеше на пейката зад клавесина и мързеливо прелистваше нотни листове.

— Ще имаш ли нещо против да се насладя на чаша шампанско, докато те слушам да свириш? Разбира се, ако ти се свири.

— Не, разбира се. – Тя се обърна към клавиатурата. Можеше да види каква е партитурата на поставката: прелюдии към „Изкуството да свириш на клавесин“ от Франсоа Купрен. Отвори шампанското, наля си в чашата и се настани удобно в креслото.

Беше много загрижен, дори повече от загрижен. Тази сутрин Констънс беше станала в десет, което му се стори много късно, макар да не беше сигурен – някои хора наистина спяха прекомерно дълго. На вечеря снощи беше яла много малко и едва се докосна до великолепната закуска, която й беше приготвил. Бяха минали четирийсет и осем часа от инфузията и въздействието от нея вече трябваше да се прояви, и то силно. Разбира се, този живот беше напълно нов за Констънс и трябваше да се очаква известно време за приспособяване. Онова, което се забелязваше, можеше да е по-скоро емоционално, а не физическо. Може би тя също изпитваше съмнения.

Докато беше зает с мислите си, чу началните ноти от първата прелюдия в си мажор, бавни и величествени. От техническа гледна точка това не беше трудно музикално парче. Но когато пръстите й побягнаха по клавишите, а богатите ниски звуци на клавесина изпълниха уютното помещение, Диоген чу, че тоновете са неравни, колебливи. Изстена заради една погрешна нота, после още една. И тогава Констънс спря да свири.

— Съжалявам – извини се тя. – Изглежда съм прекалено разсеяна.

— Добре ли си? – попита той небрежно.

— Много добре, благодаря – дойде острият отговор. – Просто не ми се свири.

— Да, разбира се. Малко шампанско?

— Не тази вечер. – Тя издърпа ръката си от неговата.

Диоген се замисли за момент.

— Констънс, може ли преди вечеря да ми отделиш малко време? Налага са да проведа рутинни изследвания на кръвта, след като еликсирът е в тялото ти вече два дни.

— Бях достатъчно съживена, благодаря.

Недостатъчно за моя вкус, помисли си Диоген, но бързо прогони тази недостойна мисъл от главата си.

— Скъпа, това е съществена част от процеса.

— Защо? Преди не си го споменавал.

— Наистина ли? Толкова съжалявам. Уверявам те, съвсем стандартна процедура. Рутинна проверка след всяко вливане на лекарства.

— Какво може да не е наред?

— Всичко е наред, скъпа. Всичко! Просто медицински предохранителни мерки. А сега може ли? Нека свършим бързо работата.

Тя бръсна косата си от очите.

— Добре, но моля те, побързай.

После започна да навива ръкава си, а Диоген отиде при шкафа, където държеше материалите за инфузия. Извади оттам комплект за взимане на кръв и се върна. Сложи парче стерилна марля върху масичката за сервиране и притисна бялата й ръка върху нея, стегна турникета, потупа вените й, вкара една много голяма игла „Вакутейнер“ и източи трийсет милилитра.

— Наистина ли имаш нужда от толкова много кръв? Това е достатъчно и вампир да задави.

— Съвсем стандартно количество. – Наистина беше много по-голямо от обичайното, но Диоген имаше нужда от много, за да работи с него.

Бързо извади иглата, притисна памук към раната и сви ръката й нагоре.

— Готово! – обяви той колкото можеше по-ведро.

Тя въздъхна раздразнено.

— Мисля днес да си легна рано. Чувствам се направо източена, и то в буквалния смисъл.

— И няма да вечеряш? Ще приготвя агнешки шишчета по гръцки.

Раздразненото изражение на лицето й омекна малко.

— Звучи много съблазнително, но за съжаление не съм гладна.

— Не се притеснявай, няма значение. Да те изпратя ли до горе?

Раздразненото изражение се върна.

— Моля те, стига си се въртял около мен. Ще се справя и сама.

Тя излезе през вратата на библиотеката и след миг чу леките й стъпки да се качват нагоре по стълбището.

Той зачака, заслушан напрегнато в едва доловимите звуци от нейните движения. Теч на вода и накрая пълна тишина.

Диоген бързо грабна епруветката с кръв и забърза по тъмните коридори към вратата за мазето, където беше лабораторията му.

Сега даде пълна свобода на своите чувства и опасения. Бързо започна да подготвя тестовете за нейното здравословно състояние: пълна кръвна картина: бели кръвни телца; диференциална кръвна картина за определяне на основните редове бели кръвни клетки; червени кръвни клетки; хематокрит; индекси на червените кръвни клетки; тромбоцити и кръвна натривка.

Малко по-късно вечерта усети, че ръцете му треперят, и спря за малко, за да затвори очи, скръсти ръце, да се съсредоточи и да изпразни съзнанието си. След това продължи, като внимаваше да не се разсейва. Не можеше да си позволи повече грешки.

Минаваше полунощ, когато се получиха окончателните резултати. Докато числата излизаха, картината започна да се изяснява и Диоген отново се разтрепери. Това беше катастрофа. Къде беше сбъркал? Обаче вече знаеше отговора. Тъй като разполагаше с материал само от един труп, се бе наложило да свърши някои неща набързо и да направи някои малки и напълно логични предположения.

Медицината обаче никога не е проста. Трябваше да започне с материал от два трупа. Грешката не беше фатална. Поне засега. Но в името на Констънс този проблем трябваше да бъде решен, и то веднага.

***

Когато над океана се пукна зората, Диоген тихо се качи от мазето. За кратко се отби в своите стаи, съблече дрехите си и сложи сутрешния халат, намокри и среса косата си, накрая се потупа по бузите, за да им върне малко от цвета, и слезе в кухнята. За своя изненада намери Констънс при машината за еспресо да приготвя кафето.

— Станала си рано – отбеляза той, изпълвайки гласа си с фалшива веселост.

— Не можах да спя.

Видът й го потвърждаваше. Черни кръгове и сив оттенък на иначе бледата й кожа, по шията и голите рамене прозираха сини вени, а по челото се виждаха капчици пот въпреки прохладната утрин. Диоген преглътна въпроса дали се чувства добре.

— Скъпа, надявам се да нямаш нищо против, че днес трябва набързо да ида до Кий Уест, за да купя малко растителни продукти и оборудване за лабораторията. Ще отсъствам целия ден, през нощта и може би част от утрешния. Ще можеш ли да се оправиш сама?

— Когато съм сама, се чувствам по-добре.

— Ако имаш нужда от нещо, господин Гурумара е на твое разположение.

— Чудесно.

Диоген взе ръката й в своята за миг, после се обърна и излезе.

47.

Пендъргаст влезе във водещия магазин на „Тифани & Ко“ със страхотната розова гранитна фасада на Пето авеню, профуча през въртящата се врата и се озова в гъмжащия от хора първи етаж. Махагоновите рафтове бяха ярко осветени, покритият с мокет под беше прясно изсмукан, а черните мраморни стени и месингът по вратите проблясваха. Той се спря, престори се на объркан и веднага привлече един слаб и внимателен продавач.

— Мога ли да ви помогна, сър?

Пендъргаст извади касовата бележка, измъкната от цепнатината между дъските на дюшемето във вилата в Ексмут.

— Имам въпрос за това бижу. Ето касовата бележка. Платено е в брой.

Продавачът я взе.

— И какъв е вашият въпрос, сър?

— Бих искал да говоря с човека, който има достъп до финансовата документация за продажбите.

— По-голямата част от нея е поверителна…

— Сър, ако обичате, край на празните приказки. Заведете ме при този човек.

Продавачът застана мирно, когато чу ледения аристократичен тон на Пендъргаст.

— Да, сър, но просто трябва да проверя дали може да ви…

— Водете ме!

Напълно сразен, мъжът бързо поведе Пендъргаст през огромното пространство до един асансьор в задната част, с който се качиха до цял коридор с кабинети. Озоваха се пред затворена махагонова врата и спряха. На вратата имаше име изписано със златни букви в черна рамка.

Барбара Маккормик

Старши вицепрезидент

Пендъргаст се вгледа напрегнато в името. Отдолу като на палимпсест[48] се виждаше, че фамилното име Маккормик е сменило наскоро някакво друго.

— Нека проверя дали тя е…

Обаче Пендъргаст вече беше хванал дръжката на вратата и я отваряше.

— Чакайте, сър, не може да влезете просто така!

Той прекрачи прага, а продавачът го последва по петите. Пендъргаст се обърна, сложи ръка на гърдите му, избута го назад и затвори вратата под носа му. Видя резето и го бутна на мястото му, след това се завъртя към човека в кабинета. Жена около четирийсетте седеше зад голямо антикварно писалище и го гледаше учудено в лицето.

— Какво има? – попита тя.

Пендъргаст я огледа. Тя беше много привлекателна, добре облечена жена. Носеше костюм, а около врата красива, ненатрапчива перлена огърлица. На лицето й вече се изписваха гняв и тревога. Продавачът чукаше тихо, но трескаво по вратата. Приглушеният му глас долиташе през нея.

— Сър, не може да нахлувате така! Госпожа Маккормик е заета. Ало, госпожо Маккормик, да извикам ли охраната? Госпожо Маккормик!

Пендъргаст заговори на жената.

— Отпратете го.

— Кой сте вие да нахлувате по този начин? И да заключвате вратата ми? – Тя протегна ръка към телефона.

Пендъргаст се поклони леко.

— Аз съм просто клиент с малък проблем, който само вие, скъпа госпожо Маккормик, можете да решите. Моля, много моля да ми помогнете. – Той я дари с най-омайната си усмивка.

— Госпожо Маккормик! Госпожо Маккормик!

Жената стана от стола си, огледа Пендъргаст от горе до долу, после отиде при вратата и каза през дървото.

— Всичко е наред. Няма нужда от охраната. Аз ще се погрижа за клиента. Можете да си вървите.

След това се върна обратно при Пендъргаст и започна да обикаля около него, разглеждайки го с любопитство. Тревогата беше изчезнала от лицето й.

— Как се казвате?

— Алойшъс Шингу Ленг Пендъргаст.

Тя повдигна вежди.

— Страхотно име, господин Пендъргаст. Ню Орлиънс?

— Точно попадение. Моля, наричайте ме Алойшъс.

— Алойшъс – каза тя и отиде зад бюрото си, но остана права, – имате малък проблем?

— Точно така. – Той извади мръсната касова бележка от джоба си и я вдигна срещу нея. – Тя е за бижу, купено преди около пет седмици. Платено е в брой. Трябва ми името на човека, който го е купил.

— Сигурна съм, знаете, че тази информация е поверителна. Ние сме магазин за скъпоценности. Представете си как биха се почувствали нашите клиенти, ако всеки може да дойде и да научи името на някой купувач.

— Представям си.

— Освен това, ако е платено в брой, така или иначе няма да знаем неговото име.

— Било е пръстен и според тази бележка го е донесъл отново, за да бъде коригиран.

— Е, в такъв случай ще знаем името. Но… както вече казах, това е поверително.

— Ето защо дойдох при вас. Моята съпруга ми е сложила рога. Той й е купил пръстен. Искам да разбера кой е.

Веждите на госпожа Маккормик отново се стрелнаха нагоре и по лицето й се изписаха последователно веселие, злорадство и съжаление.

— О, старата история. Тази толкова стара, стара история.

— Направо съм смазан, че попаднах в такова положение. Наистина не зная какво друго да направя. Можете ли да ми дадете съвет?

— Забравете името. Разведете си. Няма значение с кого спи. Просто се отървете от нея. Това е моят съвет.

— Но… аз я обичам.

— Боже мили! Не бъдете такъв глупак. Обичате я? Я стига! Светът е пълен с жени, които може да обичате. И със скъпоценности, които да им подарявате – добави тя с усмивка и му намигна.

— Твърде съм наивен в тези работи – каза Пендъргаст с глас, преливащ от тъга. – Изглежда не познавам жените. И като добавим… унижението от случилото се!

— Е, аз познавам жените. За джентълмен като вас няма да е трудно да си намери жена, която да го обича и цени. Сега мисля, че трябва да се запитате: за какво искам да знам името на мъжа, който ми сложи рога? Ако не беше той, щеше да е някой друг. Освен това може да е имало и други. Моят съвет е: забравете това.

— Искам името като въпрос на чест. Да не зная кой е той, да си живея в неведение, докато приятелите ми знаят – това е срамно. Единственото, което искам, е неговото име. Тогава ще мога… – Гласът му пресекна и той се наведе към нея и започна да шепне доверително: – Позволете да бъда откровен с вас.

— Добре, бъдете откровен.

— Ако науча името, мога да се преструвам, че през цялото време съм знаел и не ми е пукало, защото ми е било безразлично. Това е всичко. Така ще успея… да спася малкото гордост, която ми е останала.

— Разбирам. О, да, разбирам. Предполагам вие сте заможен човек?

— Много.

— И тя ще се опита да докопа парите ви.

— Със сигурност.

— Нямате ли брачен договор?

— Бях твърде млад и наивен. Боже, какъв глупак съм бил!

Настъпи дълго мълчание.

— Добре. Разбирам много добре какво преживявате. Аз самата познавам това унижение, когато всичките ви приятели говорят зад вашия гръб и целият свят крие от вас. И вие винаги сте последният, който научава. – В гласа й се беше промъкнала горчивина.

Пендъргаст вдигна очи.

— Толкова се радвам, че ме разбирате. Това означава много за мен… Барбара. – Той взе внимателно ръката й в своята и леко я стисна.

Тя се изсмя късо, позволи му да я подържи малко, после я издърпа.

— Е, Алойшъс, позволи ми да погледна в компютъра си, за да видя с какво разполагаме. Обаче трябва да се сдържаш и да не се обръщаш към него. Стой настрана и не си го получил от мен. – Тя дръпна касовата бележка от ръката му и затрака по клавиатурата като картечница. – Добре. – Тя взе парче хартия от пакетче самозалепващи се листчета, написа нещо на него и го подаде на Пендъргаст.

С красив женски почерк беше написано името Морис Крамър.

Усети очите й залепени върху лицето му. Той показа поредица подходящи изражения от шок и презрение до омраза.

— Този ли? Това парвеню? Това лайно. Моят съквартирант от Ексетър. Е, трябваше да се досетя.

Тя протегна ръка и той й върна листчето. Тя го смачка и пусна в кошчето за боклук, после го загледа настойчиво.

— Алойшъс, както вече казах, светът е пълен с жени, които да обичаш. – Хвърли поглед на часовника си. – Боже, време е за почивката в единайсет. Искаш ли да пием чай? Зад ъгъла има чудесна чайна.

Пендъргаст я дари с друга лъчезарна усмивка.

— С удоволствие – отговори той.

48.

Диоген си помисли, че със своите 325 квадратни метра площ големият апартамент в хотел „Маями Сентай“ е по-просторен от доста къщи. Той предлагаше не само убийствени гледки към Атлантика, но и медийна стая, скъпи скулптури, оригинална рамкирана живопис по стените, преходна кухня марка „Суб Зиро“ и бани с черни гранитни плочки. За разлика от повечето стаи в петзвездни хотели обаче беше обзаведен с безупречен, ненатрапчив вкус: бараж от префинен лукс срещу сетивата. Диоген се надяваше, че това ще постигне желаното въздействие, защото обектът на баража невинаги имаше усет за по-изтънчените неща в живота.

Този обект сега седеше на извития кожен диван в едната от двете гостни на апартамента. Когато влезе с две чаши „Лиле Блан“ в ръцете, той я дари с най-топлата си усмивка. Флавия Грейлинг отвърна на погледа му. Носеше скъсани джинси и тениска заедно с вездесъщата чанта на кръста. Не се усмихваше. На лицето й имаше изражение, което той не можа напълно да разгадае: отчасти несигурност, помисли си, смесена с надежда и любопитство… и нещо, което граничеше с гняв.

— Ето ти дивидента – каза той и сложи чашите на масичката до дивана. – И така, това беше последната точка в твоя план?

Флавия не докосна виното.

— Да, изпратих ти бележката чрез фирмата за препращане по пощата, след това напуснах Намибия с параход скитник, плаващ за Сиера Леоне и тамошната безопасна квартира. Уреденият от теб самолетен билет за насам дойде вчера.

— Чудесно. – Диоген отпи глътка „Лиле“. За своето посещение в „Сентай“ беше в самоличността на Петру Лупей с неговите очарователни европейски обноски, гладко избръснато лице без белези, безупречен, направен по поръчка костюм, почти незабележими отсенки на неопределен акцент и контактна леща, която скриваше невиждащото му око.

— Все пак трябва да попитам. Нужно ли беше да се оправяш със собственика на автокъщата, господин…

— Керонда.

— Керонда. Да. Трябваше ли да се оправиш с него толкова крайно? Искам да кажа, като се имат предвид обстоятелствата.

— Напълно. Той се отклони от сценария. Твоят сценарий. Вместо да се занимава с работата си както обикновено, заряза автокъщата в пълна бъркотия. Това предизвика интерес у полицията, а ти беше казал, че това е последното нещо, което искаш.

— Вярно, така е.

— Не оставихме следи. Керонда беше единствената улика. Беше се паникьосал и рано или късно щеше да се разприказва. Не мисля, че искаш това. Това ли искаше?

Когато каза това, го гледаше, и погледът й направо го прониза. Без да иска, Диоген почувства известна загриженост. Флавия умееше да се вторачва в хората, все едно ги промушва с някоя от многото си ками. Беше виждал да използва този поглед срещу други и бе забелязал резултата, който предизвикваше. Не му се нравеше да го отправя срещу него.

— Не, разбира се – бързо каза той. – Направила си нужното. – Диоген си помисли, че това е още една причина да се отърве от това момиче веднъж завинаги. Разпознаваше у нея твърде голямата наслада от убиването.

— Дължа ти благодарност – каза той с най-голямата топлина, която успя да покаже. – Моята искрена и дълбока благодарност.

Изражението на Флавия омекна. Сега отпи от чашата с вино и сви крака под себе си, което според нея беше женствена поза.

— И сега какво? Трябва да знаеш, че наистина ми беше приятно в Ексмут. Не беше като другите задачи, които си ми възлагал. Имахме много свободно време. Свободно време да се опознаем. Различен си от всички други, които съм срещала. Мисля, че ме разбираш. Разбираш защо правя това, което правя. Освен това мисля, че не се страхуваш от мен.

— Въобще, скъпа Флавия. Вярно е, че се разбираме много добре.

Тя се изчерви.

— Нямаш представа колко е важно това за мен. Защото мисля, че означава… ами, че ти, Питър, си като мен. Начинът ти на мислене… нещата, които харесваш… като онова, което се случи миналата година с прислужника в Брюксел! Помниш ли как опита да те тормози? От всички възможни хора точно теб! – Тук тя избухна в смях и отпи още една глътка вино.

Диоген си спомни брюкселския прислужник, но не с такова веселие, каквото изпитваше Флавия. Прикри това със снизходителна усмивка.

— Е, шефе, каква е следващата задача?

— Чудесен въпрос. Затова те помолих да дойдеш тук. Както вече казах, ти свърши работата си майсторски. Не бих могъл да желая по-добро или по-пълно изпълнение на задачата. Всъщност в резултат засега няма какво друго да се прави.

Флавия замръзна насред жеста си да вземе чашата с десертното вино.

— Няма какво друго да се прави?

— Нищо, за което да имам нужда от твоята помощ. Флавия, мисля, че още в началото на нашето сътрудничество ти казах, че работя върху няколко проекта едновременно.

— Помня. Искам да ти помагам да го правиш.

— Но трябва да разбереш, че има неща, които трябва да свърша сам. Аз съм като диригент: не мога да сляза от подиума, когато искам, и да се смеся с оркестъра.

— Оркестърът? – повтори Флавия. – Да не би да казваш, че аз съм просто инструмент? Един от многото? Когато поискаш, го взимаш и свириш на него, а после го оставяш настрана?

Диоген осъзна, че сравнението му се оказа неподходящо. Освен това разбра, че е подценил дълбочината на нейната параноя и вманиаченост. Когато се срещнаха за първи път, тя беше толкова сдържана, толкова гордо сама и самоуверена. Беше всичко онова, което той търсеше в един „помощник“: бърз ум, напълно предана, безстрашна, безскрупулна и хитра. Когато я срещна за първи път, най-силното му впечатление беше, че мрази всички мъже. Въобще не му беше минавало през ум, че ще вземе да се влюби в него. Слава богу, беше си мълчал пред нея за своето истинско име и останалите самоличности, както и за имота на Халсиън. Положението беше непоносимо. В по-раншните си превъплъщения щеше да се отърве от нея по лесния начин. Обаче той вече не беше такъв… особено под тази самоличност, която като собственик на Халсиън възнамеряваше да използва до края на своя дълъг живот.

— Не – каза той. – Флавия, не исках да кажа това. Изобщо не е така. Лошо се изразих. Ти и аз сме екип. Права си – разбирам те. Нещо повече, мисля, че си единственият човек на света, който никога не би ме осъдил. Повярвай ми, такива хора са много малко. Важно е за мен да знам, че няма да го правиш.

Флавия не отговори. Вместо това си играеше с пръстена, който й беше подарил, като го въртеше насам-натам на пръста си.

— Какво искаш да кажеш? – попита тя с леко одрезгавял глас. – Ще те видя ли някога отново?

— Разбира се, че ще ме видиш. Нещо повече – отново ще работим заедно. И то не само веднъж. Но сега не му е времето. Просто в момента стават твърде много неща в… в онази друга част от моя живот, която е отделна от теб.

За миг се уплаши, че тя ще направи някакъв вид изявление, че ще вземе да си излее сърцето пред него. Но тя нищо не каза.

— Скъпа Флавия, ще се разделим само за кратко. Аз ще те потърся. Не забравяй, че и преди сме имали периоди без работа. Ще бъде точно както ти каза: ще прекараме достатъчно време заедно, за да се опознаем още по-добре. Това за мен е също толкова важно, колкото и за теб.

Флавия, която през това време се беше вторачила в пода, вдигна очи:

— Наистина ли мислиш така?

— Точно така:

Душите ни, единство свято,

не се разкъсват в таз раздяла,

а ще се стелят като злато,

ковано тънко до премала.[49]

Флавия не каза нищо. Стиховете на Дън отскочиха от нея като капки вода от мушама. Диоген осъзна, че това е втора самонадеяна тактическа грешка от негова страна, и реши повече да не допуска подобно нещо.

— Докато се срещнем отново, ще се погрижа да живееш в комфорта, който заслужаваш. – Той бръкна в джоба си и извади дебел пощенски плик. – Осигурих нова безопасна квартира в Копенхаген. Много луксозна. – Той потупа плика. – Тук вътре са адресът, ключът заедно с паспорт, нов мобилен телефон, билет за самолет първа класа, който излита утре, както и датска шофьорска книжка.

Флавия продължаваше да мълчи.

— Както и аванс за бъдещата работа – добави той бързо. След това остави плика на дивана между тях. Флавия не посегна да го вземе.

— Трябва да знаеш, че това е скъп подарък – каза той. – Доказателство колко значиш за мен.

— Колко? – най-накрая попита тя.

— Колко означаваш за мен? Не мога да сложа цена на моето уважение към теб.

— Не, колко пари.

Това беше обнадеждаващо.

— Петстотин хиляди долара.

— Питър, толкова много? – Лицето й пребледня.

— Флавия, добре ли си?

Младата жена не отговори.

— Флавия, разбираш ли сега колко си важна за мен? Осъзнаваш ли, защо трябва да бъде така? И че можеш да разчиташ много скоро да се свържа отново с теб?

Сега, най-накрая, тя кимна.

— Знаех си, че ще разбереш. Защото, както ти каза, толкова много си приличаме. Сега, ако нямаш нищо против, трябва да вървя. Ще ти звънна на новия мобилен. Вероятно най-късно след месец. – Той се наклони, целуна я по челото и се изправи.

— Защо? – неочаквано попита Флавия.

Диоген погледна назад към нея.

— Защо си тръгвам ли?

— Не, защо свършихме тази последна работа? Защо трябваше да се преструвам на онова момиче, перуката и шлифера, лудото фалшиво отвличане и смъртта, цялата тази работа със смяна на самолети и пилоти, докарването на намибийски лекари, защо на куклата й трябваше ковчег с хладилник, а аз за какво трябваше да гоня вятъра из Ботсвана? А и Керонда. Обеща, че един ден ще ми обясниш. Е…?

Той махна с ръка.

— Разбира се, още повече че вече всичко свърши. С удоволствие ще ти обясня. Моят най-добър приятел е първокласен агент на ФБР, но пълен смотаняк, когато стане въпрос за жени.

— Да?

— Тази жена, Констънс – виждала си я в онзи ексмутски магазин и в ресторанта – беше зестрогонка от най-лошия тип, блазнеха я парите му и нищо друго. Вещицата беше успяла да го накара да й прехвърли повече от милион семейни пари. Просто исках да му ги върна. Но… ами всичко свърши зле, както може би знаеш. Моят приятел се удави. Обаче парите останаха у Констънс, затова беше отвличането. Исках да заблудя нейния съучастник и да върна парите под формата на откуп. Това се получи добре, и то благодарение на теб.

— Какво стана с нея?

Още едно пренебрежително махване с ръка.

— С кого? Констънс ли? Щом получих парите обратно – щастливо избавление! Без съмнение е тръгнала да измами някой друг богаташ.

— А парите?

— Е, моят приятел е мъртъв и парите не могат да му бъдат от полза. Защо да не ги разделя с моята най-близка помощница Флавия? – И той се усмихна многозначително.

Тя отвърна на неговата усмивка.

— Разбирам.

Диоген почувства голямо облекчение. Отчаяно искаше да сложи край на този разговор. За месец или два можеха да се случат много неща. Може би щеше да си намери приятел или да загине при автомобилна катастрофа или от свръхдоза. Когато опита да го намери, ако изобщо направи такъв опит, следата му до Халсиън, между другото добре скрита, ще бъде вече много по-студена. Той стана.

— До нови срещи.

Този път се наведе и я целуна по устните – много кратка и лека целувка – изправи се и я погледна в очите. Какво ли си мислеше? Обаче жената продължаваше да се усмихва.

— Е, Флавия, върви да се насладиш на Копенхаген! Заслужаваш го. И гледай този мобилен телефон винаги да ти е подръка. Скоро ще ти звънна. Доскоро, скъпа.

След това се поклони леко и излезе от помещението.

Миг по-късно входната врата на апартамента се затвори с тихо щракване. Флавия не помръдна. Още преди Питър да излезе от апартамента, усмивката изчезна от лицето й. Седеше там неподвижна, припомняйки си неговите думи, думите, които беше чувала да казва на други хора – думи, които не бяха истина, но той беше достатъчно изкусен и манипулативен, за да ги накара да повярват. Но мислеше най-вече за работата, която току-що бяха свършили. Работа, в чийто център, изглежда, беше това момиче: Констънс Грийн.

Внезапно тя скочи от дивана, прекоси всекидневната и излезе на балкона на апартамента. За миг посегна към чантичката на кръста си, но после й хрумна нещо друго. Хвана пръстена, който Питър й беше дал, и се опита да измъкне скъпия скъпоценен камък. Когато не се поддаде, започна да го удря в парапета на балкона – отново и отново и отново, като си раздра кокалчетата при това, докато най-накрая той не изскочи от обкова. Взе го, повъртя го из пръстите си и го запрати по посока на Атлантическия океан. Корпусът на златния пръстен остана на пръста й, а четирите златни зъбчета, които преди държаха камъка на място, сега стърчаха празни.

Флавия влезе обратно във всекидневната, измервайки помещението със студен поглед. Отиде до една от витрините, отвори я, извади мраморна статуя от нея, огледа я и след това разби стъклото на витрината на парченца. После, все още изнервящо сдържана, влезе в кухнята и започна да вади един по един съдовете от шкафовете и да ги разбива в пода. След това мина през трите спални на апартамента и със стърчащите езичета на пръстена сряза на ивици всички живописни платна, които висяха на стените. Взе от мокрия бар един тирбушон, върна се във всекидневната и накъса на ивици модулния кожен диван, на който само преди минути бяха седели тя и Питър.

Когато свърши, установи, че почти не се е задъхала. Върна се в спалнята, където само преди половин час беше лелеяла съвсем различни мечти, приготви малкия си сак. След това излезе от апартамента и се спусна с асансьора в пищното фоайе.

— Аз съм госпожа Лупей – каза тя на мъжа зад рецепцията. – Мисля, че моят съпруг съсипа големия апартамент. Моля, използвайте кредитната карта, която имате в картотеката, за да покриете сметката. Аз напускам.

След тези думи отправи към мъжа кратка, мрачна усмивка, завъртя се на пети и тръгна към изхода на хотела, а от издраните й кокалчета от време на време върху полирания мраморен под падаше капка кръв.

49.

След пика на трафика от хотел „Сетай“ до Баптистката болница в Маями, една от най-големите болници в Южна Флорида, се пътуваше около час с кола. Петру Лупей паркира наетата кола в един съмнителен гараж на около триста-четиристотин метра от нея, спирайки на сумрачно място зад стоманената колона, която закриваше зрителното поле на охранителната камера. В колата съблече елегантния костюм на Петру Лупей и внимателно го сгъна на седалката. След това извади дрехите на доктор Уолтър Лейланд. Навлече небрежните панталони в цвят каки, синята риза и полиестерната вратовръзка на патолога, която завърза хлабаво. Върху тях сложи бялата престилка. Баджът с името беше захванат за ревера й. Пъхна в единия джоб портфейла с шофьорска книжка, издадена от Флорида, и съответните кредитни карти на доктор Лейланд, а в другия пусна телефона на патолога. Извади два памучни тампона от лекарската чанта, която лежеше на седалката до него и ги пъхна в устата си между горните венци и бузите, за да осигури характерното за Лейланд бузесто лице. Накрая свали сините лещи на Лупей и ги смени с кафявите на лекаря. Поръси с бяла сценична пудра косата на Петру, променяйки я от светлокестенява в прошарена.

Докато сменяше самоличностите, Диоген изведнъж изпита тъга, че така внимателно създаденият и дълго отглеждан доктор Уолтър Лейланд от Клюистън, Флорида, скоро ще срещне смъртта си. Донякъде беше като смъртта на добър приятел. Налагаше се да прави жертви. А и между другото, никога не беше обграждал самоличността на Лейланд с грижите, които беше осигурявал на Хюго Мензес, да речем, или на Петру Лупей. Всъщност Лупей беше неговият шедьовър – напълно необорим, невъзможен за проследяване, изцяло истински, с действителен номер за социално осигуряване, старателно разработен и изграден: името, зад което беше решил да се крие до края на живота си.

Лейланд грижливо прибра дрехите и обувките на Петру Лупей в свръхголямата лекарска чанта. Върху тях сложи тясна кутия от неръждаема стомана, в която се съхраняваха хирургическите инструменти на добрия стар лекар, кутийка за контактни лещи и малко шише със сценична боя за коса заедно с очилата и портфейла на Лупей.

Освен всичко друго в чантата имаше и малък контейнер за пренасяне на човешки тъкани.

Скоро колата щеше да предизвика голям интерес у полицията. Беше наета от доктор Лейланд и неговото ДНК щеше да е навсякъде из нея. Нищо не можеше да направи. Взетите проби за ДНК от колата щяха да съответстват на доктор Лейландовите, както и взетите отпечатъци. Сравняването на ДНК-то и пръстовите отпечатъци щеше да стигне само дотук, защото случаят щеше да се окаже решен много бързо. Втори човек на този свят имаше същото ДНК като на доктор Лейланд и той се казваше Диоген Пендъргаст. За съжаление неговото ДНК беше в базата на ФБР. Но това второ търсене вероятно нямаше да бъде проведено, щом веднъж успееха бързо да установят самоличността на Лейланд. Дори и да го проведат обаче, Петру Лупей се беше погрижил старателно да не им оставя официални данни за своето ДНК. Нищо в колата не можеше да бъде свързано с него.

Прекрасно!

Затвори чантата и излезе от гаража по предварително разузнат маршрут. Той щеше да осигури заснемането на доктор Лейланд от охранителните камери, разположени в периметъра на болницата. Още веднъж си помисли, че колкото по-бързо свърши с това, толкова по-добре.

Пое надолу по Югозападна деветдесет и четвърта улица, прекоси потъналия в зеленина болничен двор и скоро се озова пред главния вход. С Баптистката болница бяха свързани близо две хиляди лекари, затова не се боеше, че някой може да се усъмни в него. Вече се беше погрижил разрешителното му да бъде одобрено – проста работа за всеки лекар във Флорида с препоръки и минимални хакерски умения. Прокара магнитната лента на баджа през четеца под внимателния, но дружелюбен поглед на охраната и влезе в просторното фоайе. След като предварително се беше запознал с разположението в болницата, той закрачи енергично покрай множество камери към асансьорната ниша, придавайки си делови вид. Качи се на асансьора за спешното отделение. На този етаж имаше и няколко операционни зали.

Лейланд знаеше, че всеки непознат лекар, който влезе в спешното, ще бъде разгледан внимателно и може би спрян от някоя сестра, макар и с дружелюбното: „Докторе, мога ли да ви помогна?“. За да намали тази вероятност, преди да влезе в отделението, се отправи към операционните и използва баджа, за да отвори вратата на съблекалнята. Там срещу редицата шкафчета намери онова, което търсеше: автомат за операционни работни комплекти, голям колкото гигантска кантонерка. Той прокара баджа през четеца и предната стъклена вратичка се отвори, позволявайки му да си избере нужния размер. След това бързо облече панталона, туниката и си сложи шапката. Сега вероятността някой да се усъмни в него беше значително по-малка.

Оттам се отправи надолу по коридорите към предварително избрания склад. Беше изработил точен времеви план на цялата акция. Отново сполучи да влезе с помощта на баджа. В това помещение нямаше охранителни камери, нито в коридора, успореден до него – това беше съдбоносно за неговия план.

Извади кутията с операционните инструменти и остави лекарската си чанта на една лавица в задната част, скривайки я зад няколко кутии. После пъхна кутията под колана на панталона си, скрит под операционния екип. След това излезе от склада и тръгна към спешното отделение, използвайки отново баджа си, за да влезе. Трябваше да признае, че охраната в Баптистката болница беше всеобхватна заради нейните размери и местоположението й в район с висока престъпност. В този случай обаче тя беше негов приятел. Разбира се, стига да не се случеше нещо неочаквано. Решаващо за неговия план беше и обстоятелството, че човек трябваше да прокара баджа си през четеца на влизане в района с ограничен достъп, но не и на излизане.

Движейки се енергично, погледна часовника си. Осъзнаваше нарастващото и нездравословно вълнение, което сега нямаше време да потисне напълно. Ако ще го правя, най-добре е да стане бързо… Макар в спешното отделение да нямаше охранителни камери, съотношението между пациенти и сестри беше три към едно – една сестра на трима пациенти, затова не можеше да рискува да влезе просто така в стаята на някой от болните, защото дежурната сестра със сигурност щеше да го последва, питайки се кой е той и какво прави. Трябваше да благодари на бога за регламентираните от профсъюзите почивки. Сестрата току-що беше взела своята, за което той знаеше предварително.

Мина бързо край сестринското помещение и влезе в единичната стая, където лежеше осемдесет и две годишната пациентка Фредерика Монтоя в последен стадий на деменция и застойна сърдечна недостатъчност. На таблицата с данни, която висеше на таблата на леглото, беше сложен печат: „Не съживявай!“. Никой нямаше да долети, когато системата за наблюдение на жизнените показатели подаде сигнал, но все пак щяха да дойдат достатъчно скоро, затова трябваше да работи много бързо.

Старата жена беше на прага на смъртта. Значи Констънс, дори да знаеше какво ще направи, не можеше да възрази на неговите действия.

Влезе в стаята и затвори вратата. Пациентката лежеше на леглото в безсъзнание, свързана с апарат за дишане. Беше очевидно, че умира, макар да не бързаше. Нейните жизнени показатели, които се виждаха на монитора в дъното, бяха слаби, но стабилни.

Диоген бързо отвори кутията с хирургическия комплект, извади игла и вкара в инфузията внимателно пресметната смъртоносна доза морфин. Въздействието на обезболяващото на практика щеше да е мигновено, затова се зае с работата, без да я чака да издъхне. Дръпна завивките, обърна я на една страна, разтвори нощницата и бързо направи срез в долния край на гръбнака. Работеше много внимателно и бързо. Докато действаше, жизнените й показатели започнаха да стават колебливи и по времето, когато извади cauda equina, вълнообразната линия стана равна и задейства цяла поредица предупредителни сигнали. Диоген бързо пъхна „конската опашка“ в стерилна епруветка и я запечата, а после я прибра в хирургическия комплект.

Преди да успее да започне втората част на своя план обаче, вратата се отвори – ужасно жалко, че не можеха да се заключват – и влезе не сестра, а лекар. Мъжът се спря, попивайки сцената – мъртвата жена, легнала на една страна, кървавия срез и след това нададе вик, втурвайки се към Лейланд в инстинктивен ужас:

— Докторе, какво, за бога… – Викът на лекаря бе прекъснат от забития нагоре в гърлото му дълъг скалпел. Лейланд отскочи назад и едновременно му преряза гърлото, като дори успя да избегне изригналата кръв. Лекарят рухна на земята със затихващо гъргорене. Без да губи време, Лейланд хвърли поглед към баджа с името му, изтича до вратата и погледна навън. По коридора бързаше сестра в отговор на сигнала.

— Сестра, с доктор Грейбън поехме нещата в свои ръце. Няма нужда от вашата помощ – каза й той. – Това е случай, неподлежащ на съживяване. Скоро ще свърши. Моля, нека й осигурим нужното достойнство.

После леко затвори вратата.

Разполагаше с неочаквана възможност, която не биваше да изпуска. Обърна лекаря по корем. Хвана тъканта на бялата престилка и я сряза със скалпела. След това направи същото с ризата и разголи гърба на мъжа. Имаше нещо в неговата белота и извивка, което го възбуди, предвкусвайки, че ще го среже. Опипа гръбначния стълб и знаейки къде трябва да направи среза, заби скалпела и го изтегли надолу само от едната страна на гръбнака, както трябваше, за да може под ъгъл да стигне до cauda equina.

От среза потече кръв, но не много, което улесни работата му. Отвори долния край на гръбнака и издърпа „конската опашка“, наречена така заради масивния сноп нервни влакна, който приличаше на връзка от хиляди сиви косми.

Неочакваният втори екземпляр щеше много да помогне. Не беше имал намерение да убие младо и здраво човешко същество, но не можа да го избегне. Сега щеше да разполага с голямо количество материал, с който да работи, което не само щеше да направи формулата безопасна, но и да позволи завършването й за много по-кратко време.

Напъха снопчето тъкан в епруветката при другата и се захвана да замаскира убийството. Използва скалпелите си, за да среже гърлото на лекаря още няколко пъти, обезобрази лицето му, след това наряза гърба му на ивици, за да скрие среза. Кой можеше да са помисли, че този тип има толкова кръв във вените си… Продължи да съсича торсовете на двете жертви със скалпелите, като ги обръщаше насам-натам много внимателно, за да не се изпръска с кръв. Правеше всичко възможно срезовете да изглеждат като нанесени от луд човек. Чувството, че скалпелът е в плътта: първо съпротивата, усещането после за внезапно поддаване, кървавите пръски, които бързо намаляваха. Чувстваше се разочарован, че не може да се бави, за да се наслади напълно, но времето ужасно го притискаше.

Свърши прекалено бързо. Когато погледна часовника си, установи, че е постигнал всичко, което искаше, за по-малко от деветдесет секунди.

Разхвърля скалпелите, изправи се и огледа живата картина с критичен поглед. Беше великолепно шокираща, злокобна и отвратителна: навсякъде имаше кръв – по снежнобелите завивки, линолеума, по стените. Очевидно дело на луд. И нито капка по самия него. Наистина забележително.

Пооправи се, отиде при вратата, отвори я и се измъкна навън, затваряйки я зад гърба си. Ето я и сестрата, която продължаваше да стои в коридора, несигурна и загрижена.

— Сестро – каза Лейланд, – почакайте тук, докато ви повика доктор Грейбън. Той е все още при пациентката и не иска да бъде безпокоен. Няма да се бави много.

— Да, сър.

Бавно мина през вратата и излезе от спешното отделение. Предстоеше всяка секунда да бъде вдигната тревога, така че доктор Уолтър Лейланд нямаше достатъчно време да излезе от болницата. Обаче дори и да успееше, вече беше записан от дузина охранителни камери.

С пружиниращи крачки Лейланд зави зад един ъгъл, после зад втори и точно се вмъкваше в склада, където го очакваха дрехите на Петру Лупей, когато беше подаден сигналът за тревога.

50.

Пендъргаст стоеше в ъгъла на апартамента с две спални неподвижен като мраморна статуя и наблюдаваше как работи големият криминоложки екип на ФБР. Вече привършваха: събираха фотографското оборудване, затваряха комплектите за взимане на пръстови отпечатъци, а доказателствата, залепени върху прозрачните лепенки, грижливо се архивираха. Затваряха лаптопите и кутиите за пликчета с доказателства, макар на практика да бяха празни.

Докато стоеше там, мобилният му телефон започна да звъни. Извади го, за да провери номера, но както можеше да се очаква, той беше блокиран.

— Да – каза Пендъргаст в микрофончето.

— Човече таен агент! – чу се гласът на Майм. – Обаждам се с обещаната актуализация.

— Слушам.

— Съжалявам, че отне толкова време, но твоят човек Проктър е все по-труден за проследяване. Особено след като се озова в Африка.

— Африка?

— Правилно си чул. Освен това не се движи по отъпканите пътища. Беше нужно усилието на цялата ми банда, така да се каже, за да си изградя представа какви ги върши. Добре, ето инфото: ще бъда кратък, защото сигурно си имаш работа, а аз не обичам да говоря повече от необходимото по телефона и особено по този. Успяхме да го проследим от Гендър до Мавритания и оттам до летище „Хосеа Кутако“ в Намибия. Обаче от там нататък следата изстина.

— Нямаш представа накъде е поел от летището?

— Моето предположение, основаващо се на разговори между полицаи, е, че е посетил автокъща от другата страна на улицата срещу летището и оттам се е насочил на изток, може би към Ботсвана. Но само толкова. Всичко, което опитах, всеки мръснишки номер, всяка тайна задна врата – нищо не помогна. Нали знаеш, че по онези места дигиталното бъдеще още не е настъпило.

— Разбирам. Но няма признаци, че е мъртъв, нали?

— Не. Трупът е нещо, което би изплувало на повърхността. Имам предвид дигиталната. Той е жив и е отишъл някъде.

— Майм, благодаря ти.

— Ще направя всичко, което мога, за да помогна на моя любим федерален агент. А сега да поговорим за моя хонорар? Този клетъчен дуплексер наистина ще ми дойде много добре.

— Имаш го. Ще присвоя един за теб. Разбира се, ти ще го използваш само за подпомагане на силите на реда.

— Разбира се! – чу се хриптящ смях.

— Благодаря ти, Майм. – Пендъргаст пусна телефона обратно в джоба на сакото си.

Продължи още няколко минути да гледа как криминологичният екип си събира нещата. След това прекоси всекидневната – гола и празна като останалите помещения – до най-близкия прозорец. Апартаментът в „Хамилтън Хайтс“ се намираше в една от най-новите жилищни сгради, двайсететажна постройка на „Бродуей“ и 139-а улица. До нея кафявите тухлени сгради и терасовидните къщи, които преобладаваха в квартала, изглеждаха като джуджета.

Прозорецът гледаше на запад към „Ривърсайд Драйв“ и река Хъдсън.

Натоварена баржа бавно плуваше нагоре по реката в посока Олбъни.

Зад него се чу шум и той се обърна. Пред себе си видя Аренски, началника на криминоложкия екип на ФБР. Мъжът стоеше там почтително и чакаше, за да говори с него.

— Да? – каза Пендъргаст.

— Свършихме, сър. Ако нямате нищо против, ще се върнем в центъра и ще започнем да обработваме данните.

— Много ли са?

Аренски поклати глава.

— Само няколко пръстови отпечатъка.

Пендъргаст кимна.

Когато Аренски се обърна и започна да събира екипа, входната врата се отвори и се показа Лонгстрийт. Високата му фигура изпълни отвора. Когато го видя, Аренски бързо отиде при него и те започнаха да разговарят тихо. Аренски жестикулираше насам-натам, викаше при себе си един или друг сътрудник, очевидно за да докладват лично на началството.

Пендъргаст наблюдава това известно време, после отново се обърна към прозореца. Вторачен над покривите на ниските постройки, които се простираха на запад към реката, можа да различи покрай дългите редици къщи от кафяви тухли високите фронтони и назъбените парапети на своя замък на „Ривърсайд Драйв“. Дори без бинокъл можеше ясно да различи входната врата, входа за прислугата, служебните входове и дори затворените с капаци прозорци на библиотеката.

Очевидно апартаментът беше избран, защото от него можеше отлично да се наблюдава какво става на „Ривърсайд Драйв“ № 891. Сега се наведе, за да огледа по-отблизо перваза на прозореца. Виждаха се два комплекта от по три дупки на равни разстояния една от друга. Бяха пробити в дървото, оформяйки два триъгълника на петнайсет сантиметра един от друг. Без съмнение за стойка на телескоп, която можеше да поеме тежестта на уред с увеличение шейсет или осемдесет и усилвател на светлинната енергия, какъвто Диоген би използвал. И да му осигури стабилност, докато наблюдава това частно жилище.

Когато се изправи, Лонгстрийт дойде при него и отговори на незададения му въпрос.

— Агент Аренски ми докладва – каза той. – Намерил е повече или по-малко онова, което очаквахме. Преди три месеца някой си господин Крамър е наел апартамента за една година.

— Без съмнение поредната самоличност за еднократна употреба на Диоген. Често ли са виждали този господин Крамър?

— Разговаряхме със съседите и портиера. Съседката, жена на около седемдесет, която няма работа, се оказа особено полезна. Доведохме полицейски художник, за да се опита да възстанови лицето му, не че това ще ни помогне много. Господин Крамър е виждан често в началото след наемането на жилището в компанията на млада жена.

— Флавия.

Лонгстрийт кимна.

— Няколко души я разпознаха по полицейската снимка, която им показахме. Но не разпознаха Диоген. Той обаче е бил тук. – Лонгстрийт обхвана с жест помещението. – Дори при простите сравнения с помощта на лаптопа открихме техни отпечатъци из цялото жилище.

— Разбирам.

— Известно време никой от тях не е бил виждан наоколо. Това без съмнение съвпада с периода им в Ексмут. След това, преди около десет седмици, господин Крамър се върнал, но без Флавия. Разписанието му обаче било много странно: излизал късно вечерта и се връщал на съмване. Виждали са го различни портиери и възрастната съседка… допреди около седмица. След това изведнъж изчезнал, отнасяйки цялото си имущество. – Лонгстрийт се смръщи. – Този път Флавия трябва да е била по-внимателна. Няма дори късче доказателство, което да подсказва къде са отишли и което е по-важно – той къде е отишъл.

Настъпи пауза.

— Боя се, че е същото, както със Специалната операция – продължи Лонгстрийт. – Няма попадения от наблюдението на Агенцията за транспортна сигурност, нито от проверките на банкови и кредитни карти или нещо друго. Анализът на кръстосаните зависимости в мрежите за проверка на безопасността също не доведе до нещо. Моите екипи на терен, а аз изпратих много, също не откриха нищо. Следата е изстинала. – Той въздъхна. – Съжалявам, стари приятелю. Зная, че намирането на касовата бележка и проследяването му до това скривалище е събудило надежди у теб. Както и у мен. Излиза обаче, че Диоген се е разтворил във въздуха.

— Разбирам – отговори Пендъргаст с равен глас.

— Не по-малко от теб искам да го пипнем – продължи Лонгстрийт. – Повярвай ми, това ще остане мой главен приоритет. Боя се обаче, че трябва да намалим временно оборотите по издирването на Диоген. Принудени сме да вземем хора от този случай и да ги изпратим да разследват убийството във Флорида, където някакъв луд е накълцал един лекар. Но ти обещавам, че няма да е за дълго.

— Накълцан лекар? – попита Пендъргаст и се извърна от прозореца.

— Да. Този лекар – забравих му името – просто влязъл в болницата в Маями и убил една възрастна жена. Вече на умиране, ако може да се вярва на болницата. Била болна от застойна сърдечна недостатъчност. Нарязал я толкова впечатляващо, че и Джак Изкормвача би го одобрил. Когато влязъл друг лекар, е прекъснал забавлението и лудият го убил и нарязал и него на парчета. – Лонгстрийт поклати глава. – Луда работа. Всички медии са пощурели, затова този случай става приоритетен и за нас.

Известно време Пендъргаст остана напълно неподвижен, после погледна Лонгстрийт със странно изражение на лицето и помоли:

— Разкажи ми повече за това двойно убийство.

Изпълнителният директор се изненада.

— Защо? Това е просто лудост. Очевидно си имаме работа с някакъв социопат. Скоро ще го хванат и ще можем отново да се заемем с нашия случай.

— Двойното убийство – настоя Пендъргаст. – Стари приятелю, моля да ми угодиш.

51.

Беше поредният великолепен ден на островите, когато Диоген приближи моторницата си към кея, завърза я и слезе от нея. Извади малкия, пълен с лед охладител с двете „конски опашки“ от багажника зад кокпита и забърза по кея към къщата. Оглеждаше се за Констънс, докато приближаваше, но нищо наоколо не помръдваше.

В състояние на повишена нервна енергия, заобиколи библиотеката, отиде направо в своята лаборатория в мазето и заключи вратата след себе си.

Шест часа по-късно излезе оттам с кутия под мишница. Вече беше късен следобед и островът и къщата бяха окъпани в златистата светлина, толкова характерна за това място. Той отиде в библиотеката и там намери Констънс, седнала пред угасналата камина с книга в ръка.

— Здравей, скъпа.

Тя вдигна глава и той се стресна от разсеяния й вид, но успя да не го покаже.

— Здравей – отговори тя с тих глас.

— Надявам се, че си прекарала добре, докато ме нямаше.

— Да, благодаря.

Диоген се надяваше да го попита за пътуването или защо е обръснал катинарчето, което беше пуснал отново да расте, но тя не го направи. Той се поколеба. Това можеше да се окаже трудно.

— Констънс, има нещо, което трябва да обсъдим.

Тя остави книгата и се обърна към него.

— Аз… трябва да призная, че те заблудих за изследването на кръвта. Не беше рутинно. И разкри, че нещо не е наред.

Веждите й се повдигнаха и по лицето й се изписа слаб интерес.

— Еликсирът, който ти дадох, се провали.

Той си пое дълбоко дъх, оставяйки я да осмисли неговите думи. Беше репетирал десетина пъти тази сцена наум, докато се връщаше от Маями. Не можеше да я претупа: трябваше да й даде време да осъзнае новата информация и да премисли положението.

— Провали се?

— Мисля, че чувстваш лошото въздействие от него. Ужасно, ужасно съжалявам.

Тя залитна, после попита:

— Какво се случи?

— Биохимията е крайно сложна. Достатъчно е да кажа, че допуснах грешка. Сега я поправих. – Той остави кутията и я отвори. Показаха се три стомилилитрови сакчета, пълни с виолетова течност.

— Затова ли замина за Кий Уест?

— Да.

— За да се сдобиеш с още caudae equinae?

Диоген очакваше точно този въпрос.

— За бога, не! – Той поклати енергично глава. – Не, защото напълно синтезирах лекарството и няма нужда от повече човешка тъкан. Просто първият синтез беше погрешен заради грешката, която допуснах. Сега синтезирах нова преформулирана партида. Годна партида.

— Разбирам.

Имаше толкова изтощен вид, че изглеждаше по-скоро болна, отколкото уморена.

— Бих искал да ти го дам сега, за да възстановя здравето ти.

— Откъде знаеш, че и тази партида не е сбъркана? – В тона й се беше промъкнала сухота, която никак не се хареса на Диоген.

— Констънс, моля те, довери ми се. Установих точно какво се е провалило и го поправих. Тази формула ще сработи. Кълна се в силата на своята любов: ще сработи.

Тя нищо не каза. Той стана и отиде при шкафа с принадлежностите за инфузия, извади стойката на колелца и я избута до нейния стол. Разгъна стерилен компрес на масата, стегна турникета, намери вена и вкара иглата за вливането. Констънс го наблюдаваше апатично, без да се съпротивлява. Диоген работеше бързо, започна с физиологичен разтвор, закачи сакчето с еликсира, превключи един вентил и след миг розово— червеникавата течност започна да се стича надолу по тръбичката.

— Доверих ти се преди – каза Констънс с глас, насечен от раздразнение, – защо да го правя отново?

— Първия път бях прекалено нетърпелив, прекалено бързах да ти дам чудото на един удължен живот.

— Все още имаш твърде забързан вид.

Диоген си пое дълбоко и бавно дъх.

— Бързам, защото те обичам и искам да си щастлива и здрава. Но не съм претупал приготвянето на това лекарство.

Тя мълча около минута, все още в кавгаджийско настроение.

— Не съм сигурна дали искам да бъда твое опитно свинче!

— Мила, Констънс, ти си опитно свинче дотолкова, доколкото лекарството е формулирано само за един човек, и това си ти. Няма друг, на когото бих могъл да го изпитам.

— Можеш, на себе си.

Много е бърза, дори в това състояние, помисли си той.

Тя поклати глава и той бързо заговори:

— Всичко е толкова ново. А ти си болна. Моля те, не бързай. Това е единственото, за което моля.

Тя издиша видимо раздразнена и бръсна един кичур от челото си, без да отговори. Диоген погледна към сакчето. Беше отворил вентила, за да изтече колкото може по-бързо, и вече се бе изпразнило наполовина.

— Лошото ти настроение е резултат на проваления еликсир – отбеляза Диоген.

Щом го изрече, осъзна, че е грешка.

— Моето лошо настроение – отговори тя – се дължи на твоята прекалена загриженост, промъкването ти из къщата и подслушването на всяко мое движение. Имам чувството, че съм преследвана.

— Съжалявам, не бях осъзнал, че ти досаждам. Ще ти оставя пълна свобода. Само ми кажи как да постъпвам.

— За начало махни този телескоп от кулата. Кара ме да се чувствам шпионирана от теб.

Диоген усети, че без да иска, се изчервява.

— Да – каза тя, докато го гледаше напрегнато, – разбирам, че си ме шпионирал. Без съмнение, докато онзи ден плувах.

Диоген беше объркан и не можеше да се накара да отрече. Просто не можеше да намери отговор и неговото мълчание беше признанието, което й беше нужно.

— Докато те нямаше, тук всичко беше наред. По-добре да не се беше връщал.

Това прониза Диоген в сърцето.

— Това не само е жестоко, но и нечестно. Всичко, всичко, което съм направил, е за теб.

— Жестоко? И това го казва майсторът на жестокостта?

Диоген усети тези думи като друг удар. Почувства нарастващо унижение и нещо друго: надигането на гняв.

— Ти избра да дойдеш тук, знаейки добре моята история. Не е хубаво от твоя страна да ми я завираш под носа.

— Не било хубаво? Кой си ти, та да решаваш кое е хубаво и кое – не? – Тя избухна във висок, саркастичен смях.

Тази жестока ескалация направо замая Диоген. Не знаеше как да реагира, какво да каже. Три четвърти от лекарството вече бяха влети. Можеше само да се моли на Бог да започне да действа по-скоро. С думите си Констънс разпалваше у себе си ярост.

— Когато се замисля за миналото, за онова, което направи – каза тя, – за цялата тази история… Когато се сетя колко дълбоко нещастен направи Алойшъс, направо се чудя как можеш да се гледаш в огледалото.

— Алойшъс също ме правеше нещастен. Констънс, моля те.

— Констънс, моля те – повтори тя подигравателно. – Каква грешка направих да ти повярвам. Вместо да ме излекуваш, ти ме отрови. Как мога да знам дали това не е още от същото? – Тя разклати стойката за инфузия със свободната си ръка.

— О, внимавай! Внимавай! – Диоген хвана стойката, за да не падне, защитавайки своя скъпоценен еликсир.

— Трябваше да се досетя, че обещанията ти са празни.

— Констънс, моите обещания са ненарушими. Целият този твой гняв – това е болестта, която говори у теб. Това не си ти.

— А сега, не съм ли аз? – Тя сграбчи тръбичките. Той се хвърли към нея, за да я спре, но закъсня. Тя ги изтръгна от ръката си и розово виолетовата течност пръсна навсякъде, осеяна с точици кръв, а стойката падна с трясък.

— Констънс! За бога, какви ги вършиш?

Тя запрати тръбичките по него, след това се обърна и изтича от стаята. Той остана там, неподвижен от шока, докато чуваше стъпките й да трополят нагоре по стълбището, вратата на нейния апартамент да се отваря и затваря с трясък и после щракането на резето. Опита се да успокои блъскащото си сърце, така че да може да чува. И наистина чу слабо, приглушено ридание отгоре. Констънс плаче? Това го шокира повече от всичко останало. Погледна пода и видя последните капки скъпоценен еликсир да изтичат от сакчето и да попиват в килима.

52.

След като прекара повече от час, претърсвайки болничната стая, в която възрастната пациентка и лекарят бяха срещнали своята смърт, Пендъргаст окупира – с мълчаливото съгласие на Лонгстрийт – едно от лекарските помещения за почивка в Баптистката болница на Маями за поредица разговори. Лонгстрийт наблюдаваше безучастен и удивен. За него беше достатъчно облекчение да напусне местопрестъплението, макар да не бе чужд на сцени, създадени сякаш от някой Джаксън Полък[50] – пръски и петна покриваха по-голямата част от помещението – това беше прекалено дори за него. Сега наблюдаваше любопитен какво цели Пендъргаст, ако изобщо имаше някаква цел.

Първо специалният агент разговаря с лейтенанта, който отговаряше за престъплението. Разпитва го строго и подробно за всичко, което бяха научили досега. Изглежда нямаше определен мотив. Убиецът очевидно беше подбрал жертвата си случайно. Странен избор, тъй като жената щеше така или иначе да умре. Убиецът е бил прекъснат от изтъкнат млад кардиолог, доктор Грейбън, който беше платил с живота си за това. И двете жертви бяха обезобразени със скалпели по възможно най-невероятния начин. Можеше да се каже, че на практика бяха нарязани на ивици.

Полицията започна грижливо разследване на убиеца, като почти нямаше съмнения кой е. Самоличността му беше установена от различни охранителни камери, от свидетели и от баджа, който беше използвал, за да проникне в разните райони на болницата. Това беше някой си доктор Уолтър Лейланд от Клюистън, Флорида. Нямаше връзка с Баптистката болница в Маями и доколкото беше известно, никога по-рано не беше имал нещо общо с някоя от жертвите. Макар официалното разследване едва да беше започнало, изглежда този доктор Лейланд прекарваше голяма част от времето си в чужбина, работейки доброволно за „Лекари без граница“ и други подобни организации. Изглеждаше също така, че списъкът му с пациенти е много кратък. Всъщност още се опитваха да си осигурят достъп до неговия кабинет. Нямаше нито секретарка, нито сестра, които да вдигат телефона, а съдебното разрешение беше на път. В добавка доктор Лейланд явно поработваше и като назначен от държавата патолог, но разследването в тази посока също беше едва в началото си. Лейтенантът каза, че ще знаят повече в следващите часове и дни. Бяха намерили колата на лекаря и все още я претърсваха и анализираха, както и мобилния му телефон и кредитните му карти. Обаче най-голямата мистерия си оставаше защо е превъртял така и е убил двама души по толкова жесток начин.

След това Пендъргаст разговаря със сестрата от спешното отделение, която потвърди, че доктор Лейланд е влязъл в стаята на осемдесет и две годишната Фредерика Монтоя, която била на дни, дори на часове от смъртта заради застойна сърдечна недостатъчност. Няколко минути по-късно в стаята влязъл доктор Грейбън. Озадачена, сестрата се готвела да стори същото, когато доктор Лейланд надникнал навън и я помолил да остави работата на двамата лекари. Пет минути по-късно доктор Лейланд излязъл от стаята и казал на сестрата, че доктор Грейбън е все още с пациентката и не иска да бъде безпокоен. Когато след още пет минути доктор Грейбън не излязъл, сестрата се разтревожила и проверила.

Пендъргаст я пусна да си върви и повика началника на болничната охрана. Мъжът обясни, че още не са приключили с проучването на всички записи от охранителните камери и макар да имат много снимки на доктор Лейланд как минава край рецепцията на болницата, как влиза в лекарската съблекалня и от други места, все още не са намерили снимки как излиза от болницата. Не, видеотехникът не може да обясни това разминаване.

Пендъргаст помоли за снимка на доктор Лейланд и мъжът изпълни желанието му със зърнест скрийншот. Известно време Пендъргаст и Лонгстрийт изучаваха снимката: мъж с прошарена коса и дебели бузи.

— Не прилича на типичен сериен убиец – каза най-накрая Лонгстрийт. – Както и да е, в него има нещо познато.

— Няма нищо – измърмори Пендъргаст.

Най-накрая повика началника на криминологичния екип. Мъжът беше имал два часа на разположение да нахвърля на лист откритото от него и сподели много интересно наблюдение. Възрастната жена бе умряла първа, а ударите и сеченето със скалпела са започнали едва когато нещастният лекар влязъл ненавреме в стаята.

— Откъде сте сигурен? – попита Пендъргаст.

— Навсякъде имаше пръски кръв – отговори криминологът. – По ниската част на стените, леглото, апаратурата за мониторинг имаше пръски артериална кръв от доктор Грейбън. Повечето обаче бяха припокрити от кръвта на госпожа Монтоя.

— Няма логика в това – обади се Лонгстрийт. – Ако Лейланд е бил прекъснат, докато убива Монтоя, човек очаква анализът на кървавите пръски да показва точно противното.

— Точно така – кимна криминологът. – И още нещо: по стените има много по-малко кръв от госпожа Монтоя, отколкото от доктор Грейбън.

Пендъргаст помисли малко. После кимна на мъжа:

— Благодаря ви, много ни помогнахте.

Когато криминологът излезе от помещението, Лонгстрийт се обърна към колегата си.

— Добре, признавам, че това е главоблъсканица. Как този доктор Лейланд е излязъл от болницата, без да го видят? И защо е извършил това брутално двойно убийство, защо е нарязал двама невинни на парчета? Обаче по-важно е друго: теб какво те интересува?

— Отличен въпрос. Можеш ли да уредиш да видим труповете?

— Имаш предвид в моргата? Разбира се, ако побързам да се обадя тук-там. Тук във Флорида не държат труповете дълго в хладилника. – Лонгстрийт се намръщи. – Я чакай… да не би да мислиш, че…

Пендъргаст повдигна вежди, все едно чака и другата лампичка да светне.

Обаче началникът му поклати глава.

— О, не. Няма логика в това.

— Точно това си мисля и да, в него няма смисъл. Тъкмо това ме интересува: напълно странната и необяснима природа на тези убийства. Това и скрийншотът на доктор Лейланд. Надявам се, че един оглед на труповете ще хвърли допълнителна светлина върху тези неизвестни. – И Пендъргаст посочи към мобилния телефон в джоба на Лонгстрийт. – Е, Хауърд, ако нямаш нищо против? Ти сам каза, че времето е от съществена важност.

53.

Бяха минали двайсет и четири часа, откакто Констънс се бе заключила в апартамента си. Двайсет и четири часа в пълно мълчание, като изключим от време на време шума от вода и леките стъпки по пода, които успокояваха Диоген, че поне е още жива. Не беше излизала дори за да яде. Късно предната вечер беше отишъл до вратата и почука леко, носейки поднос с храна – най-изисканите момици с гъши дроб и телешко в сос от червено вино. След почукването му не се чуха никакви звуци, не последва отговор. Затова той се облегна на вратата и прошепна, че й носи вечеря. В отговор от другата страна на вратата се чу най-странният шепот, който го смая със своята близост и налудничав тембър:

— Върви… махни се… още сега.

И сега, когато наближаваше следващата вечер, той седеше в библиотеката с ръце, стиснали подлакътниците на креслото. Не можеше да се съсредоточи, не можеше да чете, не му се слушаше музика. Дори не можеше да мисли ясно. Какво правеше Констънс в стаята си? Дали еликсирът беше подействал? Нима е допуснал друга грешка въпреки маниакалната предпазливост, която бе проявил при създаването на новата формула? Психическото й състояние винаги е било много крехко. Нима най-накрая беше полудяла?

Трябваше да се стегне и да сложи край на тези мрачни мисли. Подходящото място беше в неговото помещение за медитация. Пое към задната врата почти тичешком. Слезе по стълбите и забърза по песъчливата пътека, която водеше към хълмчето. Когато заобиколи хълма, храмът се показа иззад дюната, позлатен от слънчевата светлина на късния следобед, мамейки го със своето убежище. Отвори вратата и влезе, отправяйки се с несигурни крачки към черния кожен диван близо до средата, на който легна изтощен и хлъзгав от пот.

Магията на мястото веднага започна да му въздейства: прохладата, покоят, сивото мълчание. Светлината. Той затвори очи наполовина и – да! Можеше да вижда тези малки цветни проблясъци, подобни на реещи се частици от дъга, пръскани от въртящо се парче шлифовано стъкло.

Да, така беше по-добре. Констънс най-накрая щеше да излезе от стаите си – нуждата от храна го изискваше. Тогава той щеше да се справи с всичко. Щеше да включи чара си на пълна мощност, да се опита да я задържи на своя остров и да я накара да го обича така, както той я обича. Досега беше успявал, нямаше сега да се провали.

Дишането му бавно се нормализира, докато го обземаше покой. Слънцето вече висеше ниско над хоризонта и едната страна на храма блестеше в перленобяло, докато другата, тази в сянката, беше тъмна и тайнствена.

Той се изтегна на дългия диван с меката като масло кожа. Напомни си, че да си има работа с Констънс е наистина като опитомяване на диво животно. Не можеше и не биваше да я притиска или да пришпорва нещата. Тя трябваше да излезе от стаята си по своя собствена воля. Тогава щеше да види дали еликсирът е подействал. Беше сигурен, че щом веднъж усети надигащото се въздействие, тя ще погледне по нов начин на живота си. Надяваше се този живот да включва все още и него, за което се молеше на боговете.

Изведнъж неясна сянка мина по панелите обсидианово стъкло. Някой беше минал току-що. И тогава тя се върна: неясна фигура, която се движеше към вратата. Това не беше Гурумара – тази част на острова беше забранена за него.

Който и да беше, стоеше пред вратата. Чакаше. След това, вледенен от ужас, Диоген видя как дръжката бавно се завъртя и вратата се отвори с лекота.

И там, под ярката светлина на залязващото слънце, в рамката на вратата се оказа Констънс. Диоген се втренчи в нея, а тя – в него. Той се изправи на крака. Констънс беше преобразена, дълбоко променена: силна, сияеща, блестяща от здраве и енергия. Носеше една от старомодните рокли, които беше донесла тук от Ню Йорк, но сега, когато пристъпи в храма и затвори вратата, той видя белите й ръце да се извиват назад и да откопчават горната част на роклята. Беше като сън. Той гледаше хипнотизиран. Тя бавно освобождаваше кукичките една по една и най-после измъкна ръцете си от ръкавите. За миг задържа горната част на роклята на място, после я пусна да падне на земята.

Отдолу беше гола. Високото й бяло тяло, слабо, но пищно, с намек за мускули, които се движеха под бледата кожа, беше като видение.

Докато освобождаваше косата си, разклати леко глава. Той не можеше да помръдне. Тя направи крачка към него, после още една, след това и трета, докато се озова много близо, лицето й се оказа на сантиметри от неговото. Започна бавно да разкопчава ризата му и той видя, че диша учестено, гърдите й се повдигаха от възбуда, а по лицето й се бе разляла червенина. Беше невероятно: промяната, която еликсирът предизвика у нея, бе истинско чудо.

Все така бавно, почти без да го докосва, тя съблече ризата му, след това клекна и свали обувките, разкопча панталоните, докато двамата не застанаха на сантиметри един от друг и чисто голи. Едва тогава тя се протегна и наклони към него, дарявайки го с дълга, бавна, възхитителна целувка, преди леко да го бутне обратно на дивана.

54.

Беше малко преди един сутринта, когато черната фигура, която пилотираше плоскодънната лодка с пропелер на самолет през резервата „Голяма бяла чапла“, заобиколи последните подобни на гърбици малки островчета, които препречваха пътя към по-голямата земна маса, определяна в крайбрежния атлас като остров Халсиън. Двигателят работеше на ниски обороти, за да не привлича внимание. Пътуването се беше оказало трудно: плитките води и виещите се като лабиринт канали затрудняваха навигацията дори на дневна светлина, макар газенето на плоскодънната лодка да беше незначително. Сега наближи дългия кей. На него беше завързана дървена антикварна моторница, наименувана „Феникс“.

Флавия Грейлинг загаси двигателя на лодката и я остави да продължи по инерция покрай кея и да опре в дългия пясъчен плаж, който се простираше наляво и надясно и свършваше в горички мангрови дървета. Тя слезе от лодката и я издърпа под кея. Скърцането на пясъка беше заглушено от свиренето на вятъра в палмовите дървета. След това се присви зад малката беседка в края на кея и започна да оглежда.

На малко възвишение се виждаше покривът на голяма къща, заобиколена от кралски палми. На известно разстояние от нея различи по-малка постройка, почти скрита зад мангровите дървета, която приличаше на къща за прислугата.

Флавия беше облечена изцяло в черно и носеше леки тактически ботуши, предпочитани от военноморските тюлени. Беше сменила синята чантичка на кръста си с черна. На ръцете носеше черни италиански кожени ръкавици, избрани не заради модата, а защото бяха много тънки. Не беше стигнала дотам да си почерни лицето и да боядиса русата си коса черна, както беше правила понякога заради други мисии. В края на краищата работата днес бе твърде различна.

Тя се придвижи напред и изпълзя с котешка ловкост до върха на полегатото възвишение. Тук извади малък телескоп от чантичката на кръста си и с него проучи къщата и околността. Всичко беше спокойно. Имаше няколко светлини – може би газови или керосинови лампи, съдейки по трепкането им, но не се виждаха хора.

Тя върна телескопа в чантичката и дръпна ципа.

Направо беше превъртяла от ярост, когато Питър я остави в онази хотелска стая в Маями. Толкова гневна, че не искаше да си спомня. Не само защото криеше част от своя личен живот от нея, а по-скоро заради начина, по който се опита да я развесели с похвали, а след това й плати и си тръгна. Все едно парите можеха да компенсират прекараното време заедно и всичко онова, което беше направила за него. Плати й, все едно е курва. Макар да не бяха правили това още, знаеше, че той се изкушава. Беше го видяла как я гледа.

Наистина изпадна в амок, защото беше виждала да разиграва същия театър на другите и се ядосваше, че може би я мисли за толкова глупава да се хване на тази въдица. Очевидно й нямаше доверие, и то след всичко, което беше направила за него. Така да бъде: за измама бяха нужни двама. Той предполагаше, че е успял. Че тя харчи парите му в Копенхаген и чака край телефона обаждането, което може така и да не дочака.

Да бе, ще чака до телефона! Нямаше да го остави да се измъкне така лесно. Затова беше тук.

От хотела имаше номера на кредитната му карта. Беше лесно да го получи, след като се бяха регистрирали като съпрузи. С това започна да научава все повече неща за Петру Лупей. Беше разследване, каквото често провеждаше, докато преследва своята плячка, и бе много добра в тази работа.

Съчетавайки социално инженерство, първобитно хакерство, ровене из публичните данни и сдобиване с адрес за фактуриране чрез номера на картата, тя беше успяла да сглоби пъзела. Всичко започна от една наета пощенска кутия, в която откри няколко късчета полезна информация. С тях и няколко обаждания в службата по гражданско състояние и свързаните с нея общински служби, тя попадна на следа от трохи, неволно и съвсем непряко оставена от Петру Лупей. Дирята водеше от една куха компания до друга и накрая свършваше в корпорация „Инцитат“[51] ООД, която притежаваше един-единствен актив: остров близо до южното крайбрежие на Флорида, наричан Халсиън Кий, купен преди почти двайсет години.

От Маями беше на час път с лодка.

На тъмния бряг Флавия се усмихна. Питър, разбира се, знаеше, че е добра в работата си. Той беше от хората, които никога не биха наели втория по умения. Беше станало ясно, че не отговаря на чувствата, които тя изпитва към него. Поне засега. Обаче си падаше по нея – сигурна беше в това.

Сега го беше надминала, защото успя да научи неговата тайна. Беше открила тайното му скривалище. Не само това – беше успяла да го намери сам-самичка. И сега, когато реши да се разкрие пред него, той ще разбере колко е добра, колко е умна. Щеше да го изненада. Тази изненада щеше да доведе до по-голямо уважение, защото Литър уважаваше хората, които са по-добри от него, макар че почти никога не срещаше такива.

Това уважение – сигурна беше – лесно можеше да разцъфти в любов. Особено на място като това. Той просто трябваше да види колко много си подхождат във всяко отношение.

Безшумно прехвърли възвишението и се отправи по пясъка към криволичещата къща, която сега на лунната светлина изглеждаше почти безплътна. Качи се на верандата, опита входната врата, откри, че не е заключена, и влезе, затваряйки я зад гърба си. Удиви се от липсата на мерки за сигурност, но предположи, че отдалечеността и трудният достъп до острова са неговата най-добра защита.

Стоеше в предното антре, обгърната от мрак и тишина, докато бързо се ориентираше: вратите вляво и вдясно водеха към помещения, които приличаха на библиотека и всекидневна. А широкото стълбище пред нея водеше към втория етаж. Обхваната от любопитство, тя влезе в библиотеката. Лунната светлина, която се лееше през широките прозорци, разкри, че помещението е двуетажно, подът беше застлан със скъпи на вид килими, а стените бяха покрити с книги и картини в рамки. В далечния ъгъл стоеше малко, странно на вид пиано.

Флавия се смръщи. В това помещение имаше нещо, което не подхождаше на Питър, когото тя познаваше. В него имаше… някаква женска чувствителност. Направо можеше да помирише останалия във въздуха парфюм.

Прекоси коридора до всекидневната. Помещението, макар равно по красота на първото, излъчваше съвсем различно усещане. Полилеят от шлифовано стъкло, тежките кресла с високи облегалки, плюшените тъкани на диваните – всичко излъчваше старомодна елегантност, а не модерния, почти болезнено опростен стил, който Петру Лупей винаги беше предпочитал.

Поне доколкото на нея й беше известно.

В далечния край на всекидневната имаше врата, която водеше в мрака. Ослуша се отново, за да се увери, че присъствието й още не е открито – щеше да изненада Питър, когато сама реши и по приятен за нея начин – извади малко фенерче от чантичката на кръста, включи го и прикри с ръка лъча, после мина през вратата. Тя водеше към друга библиотека и кабинет, но тази беше много по-малка от онази в началото на коридора. Флавия се вторачи за около минута в книгите и рамкираните картини по стените. Пакета карти за таро на бюрото разпозна като любимата на Питър марка „Албано Уейт“. Книгите на лавиците бяха за военна стратегия, методи за мъчения на древните и романи на език, който приличаше на италиански – е, това подхождаше повече на Питър, когото познаваше. Смръщеното й лице се отпусна, докато вадеше от лавицата една книга – „Ренесанс“ от Уолтър Пейтър.

Отвори на форзаца и за нейна изненада върху него беше написано с мастило нечие непознато име: Диоген Пендъргаст.

Тя сви рамене и върна книгата на място. Питър сигурно я беше взел за четене и е забравил или нарочно не я е върнал. Колко типично за него. Извади друга книга: „Дванайсетте цезари“ от Светоний.

Ето го отново: името на собственика изписано върху втората страница на форзаца със същия почерк: Диоген Пендъргаст.

Почеркът й се стори познат. В този момент с шок установи същото за името: Пендъргаст. Това беше името на агента от ФБР, когото наблюдаваха в Ексмут.

Моят най-добър приятел е първокласен агент на ФБР, но пълен смотаняк, когато стане въпрос за жени…

Тя яростно блъсна книгата на място, но не толкова силно, че да вдигне шум. Това ли беше тайният живот, за който Петру Лупей говореше? Този „най-добър“ приятел, да не би да беше нещо повече – може би роднина? Например брат? Дали Питър нямаше друго име: Диоген Пендъргаст?

Разбира се, тя знаеше, че Питър използва фалшиви временни самоличности в работата, която вършеха. Беше използвал такава в Ексмут, а друга в Ню Йорк. Но не й беше хрумвало – до този момент – че Петру Лупей е просто една от тези самоличности.

В нея се надигна неудобство заради наивността й и гняв, че е била използвана. За първи път в живота си беше позволила на чувствата си към някого да я накарат да свали гарда.

Сега вече бързо, но съвършено безшумно започна да се промъква нагоре. Етажът беше разделен на две крила. Във всяко имаше група от помещения: спални, баня, всекидневна. И двете крила изглеждаха обитавани. В едното имаше няколко предмета, които разпозна като принадлежащи на Питър: джобно ножче, щипка за банкноти, вратовръзка „Ермес“, небрежно хвърлена върху облегалката на един стол.

Другото крило беше заето от жена.

След като много тихо и предпазливо провери всички помещения и откри, че са празни, Флавия се върна в централното антре на втория етаж. В съзнанието й бушуваше вихрушка. Какво означаваше всичко това?

Тя слезе по стълбите и излезе от къщата през входната врата, затваряйки я зад гърба си. Огледа се, после тръгна приведена по плажа, мина край къщата за прислугата и пое по пътека, която прорязваше горичката от мангрови дървета и водеше навътре в сушата.

Следва я до друго песъчливо възвишение и спря. Напред се издигаше много странна сграда: кръгла постройка, почти като древен храм, която гледаше към залива. Между мраморните й колони имаше прозорци, но вместо да са направени от стъкло, бяха от някакъв необикновен черен на цвят камък, който блестеше като олово на лунната светлина. Обзе я странно чувство, нехарактерен за нея страх, все едно сградата криеше тайни, твърде ужасни за научаване. Ала когато съзря двукрилата врата между две от колоните, си пое дълбоко дъх и пристъпи напред, но извади от чантичката на кръста си един „убиец на зомбита“, каквито винаги носеше. Не само вършеше работа за убиване, но можеше да се използва и като шперц за секретни ключалки и автобрави. Когато стигна до вратата обаче, спря. Странна, болезнена смесица от чувства се стовари върху й, докато слушаше звуците, които се чуваха отвътре. След миг се наведе, за да погледне през ключалката. Вътре беше тъмно, едва осветено, но през опушените стъкла влизаше достатъчно естествена лунна светлина, за да види ясно какво става. Тя замръзна на място, а у нея се надигна вълна от омраза, ярост и отвращение.

Значи всичко беше лъжа: неговият „най-добър приятел“, „зестрогонката“, задигнатите милион долара и откупът. Нищо от онова, което й беше казал, не беше истина. И ето го сега тук с онази жена, да прави любов с нея. И то с такава страст, че остави Флавия без дъх.

Тя залитна назад, строполи се на земята и се подпря на хладната храмова стена. Искаше да вдигне ръце, да пъхне пръсти в ушите си, да не чува тези звуци… но всички сили сякаш бяха изсмукани от крайниците й. С изключение на ръцете: те продължаваха да си играят с „убиеца на зомбита“, прехвърляйки го от едната длан в другата, докато любовните звуците зад вратата продължаваха и продължаваха без край.

55.

Кабинетът на патолога на окръг Маями-Дейд се намираше в модерна светлокафява сграда с безлична архитектура. Интериорът беше толкова студен, колкото горещо беше залятото със слънце Десето авеню навън. В мазето сред стените от обемисти хладилници за трупове беше дори още по-студено. Пендъргаст, както винаги чувствителен към студа, закопча сакото си и стегна вратовръзката.

Патологьт, доктор Василивич, който ги посрещна на вратата към моргата, беше весел, набит човек с тонзура като на средновековен монах.

— Добре че имате влияние – каза той на Лонгстрийт, след като се представиха един на друг. – И че успяхте да дойдете тук толкова рано, защото и двата трупа ще бъдат предадени на семействата.

— Няма да ви отнемем много време – увери го Лонгстрийт, поглеждайки многозначително Пендъргаст, който знаеше, че на неговия стар командир е омръзнало да му угажда.

— Какво точно търсите? – попита Василивич.

— Не сме сигурни – отговори бързо Пендъргаст, преди Лонгстрийт да успее да отвори уста.

Патологьт кимна и ги поведе надолу през помещението. Отляво и отдясно покрай стените бяха подредени високи до кръста врати от неръждаема стомана.

— Първо Монтоя – изхили се лекарят. – Нали разбирате, уважение към възрастните – продължи той.

Спря се пред отделение близо до пода, хвана дръжката и бавно издърпа тавата навън. На студената стомана лежеше завито човешко тяло.

— Ако имате специфични въпроси, питайте – предложи той, докато вадеше чифт латексови ръкавици. – Съжалявам, но аз съм единственият, който има право да докосва труповете.

— Разбрано – кимна Лонгстрийт.

— Подгответе се – каза Василивич, когато хвана единия край на чаршафа. – Пред това хорърът „Хелрейзър“ изглежда като детски филм.

Той дръпна чаршафа настрана, откривайки голото тяло на възрастна жена.

— Господи – измърмори Лонгстрийт.

Главата и гърдите й бяха покрити с десетина дълбоки зеещи рани, а срезовете изглеждаха странно сиви заради безкръвната тъкан. Разкъсванията сякаш покриваха всеки сантиметър на торса й, а лицето беше така насечено, че чертите не можеха да се разпознаят. Двамата агенти гледаха в мълчание.

— Не е ли правена аутопсия? – попита Пендъргаст, след като забеляза липсата на характерния срез с формата на Y.

— Съдебният лекар на окръга реши, че не е нужна – отговори Василивич. – Същото се отнася за доктор Грейбън. – Той направи пауза. – Обаче има нещо странно – добави той.

— Какво е то? – попита Пендъргаст.

— Според токсикологичния доклад госпожа Монтоя е починала от сърдечна недостатъчност. Най-вероятно заради свръхдоза морфин.

— Значи тези рани не са причина за смъртта? – уточни Пендъргаст.

— Времевата разлика между събитията е толкова малка, че е трудно да се каже със сигурност. Но поне някои от срезовете са направени след смъртта. По чаршафите имаше толкова кръв, колкото по стените. Нали разбирате, недостатъчно артериално налягане.

— Възможно ли е смъртта да е предизвикана от шока след първите наранявания? – попита Лонгстрийт.

— Възможно е. Както вече казах, свръхдозата просто е сметната за най-вероятната причина. Но като се има предвид яростта на нападението, всеки от тези елементи може да е причинил смъртта. И вероятно е така.

Василивич остави трупа навън и се премести няколко реда по-нататък. Отвори вратата на друг хладилник и издърпа навън следващия труп. Когато махна чаршафа, се показа тялото на мъж. То беше още по-насечено от трупа на възрастната жена.

— Тук няма съмнения в причината за смъртта – обясни Василивич, когато застанаха около трупа. – Загуба на кръв в резултат на срязване на аортата. Вероятно това е бил първият удар на убиеца. Има още няколко, които биха били достатъчни да причинят смъртта. Например срязаната ето тук бедрена артерия.

Настъпи мълчание.

— Какво би предизвикало свръхдоза морфин? – попита Лонгстрийт. – Възможно ли е инфузионният апарат да се повредил?

— Това би бил много рядък случай. Особено днес. Тези машини са безопасни.

— Значи най-вероятно е било преднамерено – отбеляза Пендъргаст. – Но ако причината наистина е била свръхдоза, тя е била вкарана почти едновременно с нападението с нож, за да има все още артериално налягане и съответните пръски.

— Защо му е на някого да убива възрастната жена със свръхдоза, а след това да я нарязва на ивици? – попита Василивич.

— Защото той или тя са били прекъснати – обади се Лонгстрийт.

— Точно така – кимна Пендъргаст. – Ако теорията за свръхдозата е вярна, може би в началото убиецът не е възнамерявал да накълца трупа. Жената така или иначе е била пътник – всеки би предположил, че е умряла от естествена смърт. Обаче доктор Грейбън е попаднал при убиеца на местопрестъплението. Той го е насякъл до смърт, след това подредил Монтоя по същия начин, за да прилича на делото на някой луд.

— Не прилича на убийство на луд – поклати Василивич глава, – а аз съм виждал много.

— Защо не? – попита Пендъргаст.

— Заради всички тези срезове по гърбовете и торсовете. Гърбовете им са срязани на ленти. Имат вид сякаш са бичувани с камшик от бодлива тел. Раните по предната част на торса не са толкова необичайни. Грейбън дори има няколко рани от отбрана по ръцете. Обаче кой убиец си прави труда да нареже гърбовете на своите жертви?

— Някой особено извратен тип – промърмори Лонгстрийт.

— Моля, обърнете го – поиска Пендъргаст. Василивич внимателно обърна трупа на лекаря.

Гърбът му наистина приличаше на шахматна дъска от дълбоки срезове, особено в областта на кръста и задните части.

Пендъргаст оглежда известно време трупа. И изведнъж замръзна. След миг се наведе над кръста, а ръката му започна да се придвижва напред.

— Агент Пендъргаст – предупреди го Василивич. Пендъргаст свали ръка.

— Обърнете внимание на този участък от гръбнака. От прешлен L1 до S2.

— Да?

— Моля, проверете го. Не бихте ли казали, че силното срязване и откъсване на плътта около гръбначния стълб е нещо повече от просто насичане с нож?

Василивич постави ръцете си в ръкавици върху кръста на жертвата и повдигна плътта първо на едно, после на друго място.

— Божичко, прав сте. Тук е направена ексцизия[52].

— Можете ли да установите какъв материал липсва?

След още оглеждане Василивич отговори:

— Изглежда става дума за…

— Cauda equine. – Пендъргаст завърши изречението вместо него.

Патологът вдигна глава и запремигва от изненада.

— Откъде знаехте?

— Моля, проверете и трупа на възрастната жена. Вижте дали липсва и нейната cauda equina.

Беше работа за две минути да се установи, че е точно така.

— Алойшъс – попита със странен тон Лонгстрийт, – какво става тук?

Обаче Пендъргаст не отговори. Cauda equina. Много бързо различни неща се долепиха едно до друго в главата му. Енох Ленг и неговият еликсир. Констънс Грийн и нейната сестра Мери. И сега Диоген.

Значи убиецът от самото начало е възнамерявал да насече своята жертва. Морфинът е бил просто, за да я изпрати в отвъдното и да улесни работата му. Но щом човек знаеше къде да гледа, разкъсванията, насичането и всички срезове на света не можеха да скрият факта, че на двата трупа са били направени малки ексцизии.

— Защо правиш това? – попита той брат си с глас, който беше под прага на слуха.

В този момент се чу силно чукане по вратата на моргата. Василивич отиде при нея и я отвори. Един от полевите агенти на Лонгстрийт чакаше отвън. Мъжът влезе забързан.

— Да? – попита Лонгстрийт.

— Има напредък в случая „Лейланд“ – обяви агентът.

— Продължавай.

— Вече знаехме, че е работил понякога за съдебния лекар на окръг Хендри. Но сега научихме, че макар и рядко, му е асистирал при поставяне на смъртоносни инжекции на осъдени на смърт.

— Е? – прояви нетърпение Лонгстрийт.

— Преди седем дни е надзиравал екзекуция в Пахоки. Еднолично.

Пендъргаст бързо заби поглед в мъжа.

— И кой е бил екзекутиран?

— Лушъс Гери. Завчера са го погребали.

Пендъргаст веднага се обърна към Лонгстрийт.

— Трябва да пуснеш молба за ексхумиране трупа на този затворник. Още днес.

— Не и докато не обясниш какво става.

— Ще ти обясня по пътя към гробището. А сега, моля те, обади се. Нямаме време за губене.

56.

Вратите на гробището в Лейди Лейк, Централна Флорида, уместно наречено „Небесни порти“, бяха заключени с верига. В малкото пространство процесия от автомобили беше паркирана около един-единствен гроб, около който се издигаше жълт параван за уединение.

Зад него стояха няколко души: агент Пендъргаст, асоциираният изпълнителен директор по разузнаването Лонгстрийт, представител на местното обществено здравеопазване и един лекар от окръг Лейк на име Барнс, който беше назначен от съда да надзирава ексхумацията. Плюс двама гробари, които стояха до кръста в продълговатата дупка в калната пръст. Седмият от тази компания – Лушъс Гери, засега беше под земята някъде под краката на гробарите. Неговата поява на белия свят се очакваше съвсем скоро.

Пендъргаст и Лонгстрийт бяха застанали встрани от останалите и тихо разговаряха.

— Нека изясним нещо – точно казваше Лонгстрийт. – Твоят прапрачичо Енох Ленг е усъвършенствал еликсир, който може да увеличи изумително продължителността на човешкия живот?

Пендъргаст кимна.

— И една съставка, от която е имал нужда – поне в началото – е прясно изрязана cauda equina – снопчето нерви в основата на човешкия гръбначен стълб?

— Точно така.

— Той е използвал този еликсир за себе си, защото работел върху сложен проект, за чието завършване според него е била нужна по-голяма продължителност на живота от нормалната. Но преди да започне да го взима, го е изпробвал върху своята подопечна Констънс Грийн.

Пендъргаст отново кимна.

— Какъв точно е бил този сложен проект?

— Няма значение. Достатъчно е да кажа, че по-късно беше сметнат за ненужен.

Лонгстрийт сви рамене.

— Обаче по-късно през 40-те години на XX век модерната наука напреднала достатъчно, така че той бил способен да създава еликсира си от напълно синтетични източници. Повече не се налагало да убива човешки същества, за да се сдобива с тяхната caudae equinae.

— Точно така.

— И двамата с Констънс Грийн продължили да взимат тази нова синтетична разновидност на еликсира допреди около пет години, когато в замъка на „Ривърсайд Драйв“ влизат с взлом и Ленг е подложен на мъчения и убит.

— Да. Той отказа да разкрие тайната на еликсира.

— Какво стана с убиеца? – попита Лонгстрийт.

— Пак ще повторя – няма значение. Скоро след убийството той се присъедини към моя прапрачичо доктор Ленг.

— А Констънс?

— Аз намерих единственото останало копие от формулата и го изгорих. След смъртта на Ленг и без помощта на еликсира, Констънс започна нормално да остарява.

— Значи всъщност е родена през 80-те години на XIX век?

— Да.

— А ти си изгорил формулата. Божичко, какво решение! – Лонгстрийт изгледа Пендъргаст отстрани. – Алойшъс, удивително е колко много неща за себе си и твоето семейство не си ми казал.

— Какъв смисъл би имало? А както можеш да си представиш, много от тях са болезнени или унизителни, най-често и двете.

Двамата потънаха в мълчание и се заеха да наблюдават работата на гробарите.

Лонгстрийт се размърда и отново заговори:

— Предполагам, смяташ, че двамата в болницата са убити от Диоген. Убил ги е за тяхната caudae equinae.

— Да, вярвам, че е бил Диоген. Макар че ако се съди по доказателствата, е възнамерявал да убие само старата жена. Лекарят го е изненадал на местопрестъплението. За да не бъде разкрит, е убил мъжа и е изрязал и неговата caudae equinae – просто се е възползвал от възможността. След това е нарязал дивашки труповете с надежда да прикрие ексцизиите.

— Но защо? Ти каза, че си унищожил последното копие с формулата за еликсира на Ленг. Нима той го взима? Или госпожица Грийн в края на краищата е решила, че иска да остане млада?

— Не мога да кажа – измърмори след миг Пендъргаст. – Може да съществува и друго копие с формулата, за което аз не съм знаел. Но не бива да се забравя, че формулата, използвана от Ленг през последните шейсет години от живота му, е била синтетична – не е изисквала използването на cauda equina от човешко същество. Изглежда Диоген използва оригиналната формула. Това прави действията му двойно по-объркващи.

— Смяташ ли, че може да го е извършил някой друг, а това е само невероятно съвпадение?

Пендъргаст поклати глава.

— Не вярвам в съвпаденията. – След това стрелна поглед към Лонгстрийт. – А след случилото се с нас под онзи мост в Тайланд мисля, че и ти трябва да престанеш да вярваш.

Лонгстрийт кимна бавно.

— Прав си, вече не вярвам.

Откъм все по-дълбокия изкоп се чу глухо тупване и викът на единия от гробарите. Пендъргаст и Лонгстрийт се приближиха, докато двамата мъже разчистваха калта от паянтовия ковчег. След минути беше обезопасен с въжета, а после с усилия издърпан навън и поставен върху полиетиленово платнище, проснато на тревата. Представителят на общественото здравеопазване пристъпи и провери малката плочка, закрепена на капака на ковчега, и я сравни с надгробния камък и листа хартия, закрепен на клипборда, който държеше в ръка. След това кимна. Гробарите свалиха капака на ковчега и го сложиха настрана.

Вътре лежеше едрата фигура на Лушъс Гери, облечен в черен костюм и бяла риза с отворена яка на врата. Изглежда се бе оказал твърде голям за ковчега и погребалният агент беше извил краката му настрани, за да го побере. Очите му бяха големи и втренчени, а след смъртта затворническите татуировки бяха добили призрачен цвят.

Назначеният от окръга лекар започна да си слага ръкавиците, но Пендъргаст го беше изпреварил. Вече с ръкавици на ръцете, се впусна напред и изръмжавайки от усилието, обърна безцеремонно тялото в ковчега.

Изригна хор от протести.

— Алойшъс – извика Лонгстрийт, – какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

Вместо да отговори, Пендъргаст просто посочи.

Както беше обичайно при евтините погребения, „костюмът“ на Лушъс Гери не покриваше цялото му тяло, а само торса и горната част на краката като чаршаф. Голият му гръб сега сочеше небето.

В долния край на гръбнака му се виждаше малка инцизия.

— Докторе? – каза Пендъргаст, докато сваляше ръкавиците си и ги хвърли в ковчега. – Бихте ли проверили тази инцизия?

След като за кратко се вторачи в агента на ФБР, лекарят коленичи до разкопания гроб и започна внимателно да оглежда среза.

Понеже нищо не каза, Пендъргаст продължи.

— Може ли да се каже, че cauda equina на починалия е отстранена?

Лекарят отговори с рязко кимване.

Когато чу това, Пендъргаст се обърна, промуши се между параваните и започна бързо да се отдалечава от гроба. Лонгстрийт погледа зад него, после се обърна и каза на другите:

— Благодаря ви, ние свършихме.

Отново в колата, докато караше бавно към вратите на гробището, Лонгстрийт си прочисти гърлото.

— Значи доктор Уолтър Лейланд, тоест Диоген Пендъргаст, е провел наредената от държавата екзекуция на Лушъс Гери. И в ролята на съдебен лекар е удостоверил неговата смърт. Правейки го, е успял да изреже cauda equina, без някой да забележи. Ако се погледне от друг ъгъл, човек би могъл да нарече цялата работа „красива симетрия“.

— Да, би могъл – кимна Пендъргаст.

Те почакаха пред вратата пазача да отключи и да свали веригата, за да могат да излязат.

— Едно е очевидно – продължи Лонгстрийт. – Диоген не е искал хората да знаят, че изрязва cauda equina. Иначе не би положил толкова усилия, включително да извърши екзекуция. – Той го погледна. – Има ли вероятност той да знае, че си жив?

Известно време Пендъргаст не отговори.

— Не мисля. Смятам, че е бил прекалено зает… с други дела. От друга страна, в бързането си да го намеря не си правех труда да се крия. Това е пропуск от моя страна. – Той се размърда на пътническата седалка. – Едно обаче е пределно ясно.

— Какво?

— Независимо дали моят брат знае, че съм жив или не, той е интуитивно предпазлив. Има само една причина, заради която си е направил толкова труд да скрие изрязването на тези caudae equinae: вероятността да съм още жив. Защото аз съм единственият човек на света, който би разбрал какво точно означава. И единствената причина да взима подобни мерки е, че е наблизо и възнамерява да остане тук.

— Искаш да кажеш, че…?

— Да, Диоген и Констънс са някъде тук, във Флорида… някъде наблизо.

57.

Златистото слънце се издигна в късното утринно небе, осветявайки безбройните островчета с мангрови гори, които стърчаха от плитката тюркоазена вода и стигаха до сините води на залива. Диоген усещаше топлината на слънцето по бузата си, застанал до печката, за да приготви закуска от омлети с гъби енокитаке, прошуто, грюер и бри, поръсени с прясно накълцан босилек. Той вдигна тигана и плъзна един омлет на чинията, която занесе на Констънс, седнала в кухненския ъгъл.

Омлетът беше в допълнение към дебелите намазани с масло и мармалад препечени филийки, половин дузина резени бекон и пържени зелени домати, които вече беше сервирал. Тя беше изгладняла, което не бе за чудене, предвид дългата безсънна нощ, която прекараха заедно. Боже мили, колко беше силна, колко дръзка, самоуверена и безстрашна! Успя да го изтощи няколко пъти. Той беше изразходван, напълно изразходван.

Докато ядеше, лицето й беше неестествено сияйно. Най-накрая, когато изяде омлета, остави вилицата на чинията.

— Е, това е достатъчно. Благодаря.

— Скъпа, рядко съм виждал подобен апетит.

— През последните дни почти не ядох. Освен това изгорихме доста калории.

— Да, да. – Диоген беше странно сдържан при обсъждането на подобни теми. Причината беше строгото му католическо възпитание. Радваше се, че Констънс не се впусна в изреждане на подробностите от изминалата нощ, все едно беше нещо обикновено като карането на кола или говоренето по телефона. Не го направи, защото очевидно беше сдържана като него и не искаше да опетнява общите им преживелици с банални и безвкусни приказки. Но не можеше да спре да си припомня с наелектризиращи тръпки как нежните й пръсти се бяха плъзгали по неговите скрити белези…

Тя се изправи рязко и бутна чинията настрана. На лицето й беше изписано същото сияйно изражение. Може би твърде сияйно, но той предположи, че някои жени просто са си такива…

— Хайде да поплуваме – каза тя.

— Разбира се, но не трябва ли първо да ни спадне малко храната?

— Това са бабини деветини. Идвай.

Помисли си да я попита за бански, но осъзна, че няма смисъл. Стана, изрита мокасините си и хванати за ръце, те пресякоха верандата, минаха през мангровите дървета и стъпиха на кея. Констънс тръгна по него с бърз ход и той я последва. Преди да стигне до края, пусна на дъските халата и се хвърли с главата напред във водата. Той я последва.

Тя заплува напред в бърз кроул, а той се опитваше да не изостане. След няколко минути спря.

— Констънс, не влизай много навътре!

Обаче тя продължаваше да плува стремително, насочвайки се право навън от канала.

— Констънс!

Изглежда не можеше да го чуе и продължи да плува към един от по-дълбоките канали. Какво правеше тя?

— Констънс!

Сега обаче беше толкова далеч, че всичко, което Диоген можеше да види, бяха белите пръски вода, докато риташе с крака. Внезапно изпадна в паника. Луда ли беше? Дали не искаше да се самоубие? Подобни мисли му се сториха абсурдни. Сега вече трудно я различаваше. Дори когато присви очи, докато риташе с крака, осъзна, че вече не може да я види.

Той се обърна и заплува колкото можеше по-бързо към кея. Моторницата все още беше вързана за него. Диоген бързо облече утринния халат, скочи в нея и запали двигателя. След миг вече подскачаше по върховете на вълните в посоката, където тя изчезна, а сърцето му се беше качило в гърлото. Бързата моторница скоро преодоля разстоянието и Диоген я видя да плува нататък. Той намали газта, изключи предавката и остави двигателя да работи на празни обороти, преди да плъзне лодката успоредно на нея.

— Констънс!

Тя спря да плува и погледна към него.

— Какво има?

Той потисна паниката си. Не искаше да види, че е разтревожен. Нали вече беше изразила раздразнението си от неговото прекалено обгрижване.

Дари я с насилена усмивка и махване с ръка.

— Искаш ли да те закарам обратно?

— Нямам нищо против. – Тя се набра, прехвърли крак през борда и се озова в задния кокпит. Голото й тяло беше покрито с капки вода, които проблясваха на слънцето.

Диоген бръкна под арматурното табло, извади една хавлиена кърпа и й я подаде.

— Ти си истински морж – отбеляза той.

— Научих се да плувам едва на зряла възраст – отговори тя, дишайки тежко, и същевременно се зае да подсушава тялото си без капка свян. – Но все пак добре се оправям.

— Вярно е.

Диоген описа широк завой с лодката и пое обратно към острова, но не по същия път.

— Имам малък подарък за теб – каза той. – В библиотеката или по-точно в нейната ниша.

— Наистина ли? Не си спомням никаква ниша.

— Ще видиш. Да речем след десет минути?

— Да речем след три часа? Много се уморих от плуването.

— Три часа? Ами обяда?

— Днес ще го пропусна, особено след тази обилна закуска.

— Както кажеш, скъпа.

Той завърза моторницата на кея и двамата се върнаха в къщата. Констънс веднага се качи горе, същото направи и Диоген. Всеки се оттегли в собственото си крило. Диоген се запита докога ще продължава това разделение. Надяваше се, че не дълго.

58.

В западния край на Халсиън, дълбоко в гъста група от мангрови дървета, Флавия Грейлинг се размърда в своя спален чувал с цвят каки. Това не беше неспокойно движение – безпокойството затихна преди известно време. Беше мудното раздвижване на човек, който е стигнал до важно решение и сега само изчаква момента, за да го осъществи.

В началото се беше ядосала. Толкова много, че червена мъгла й пречеше да вижда, докато насочваше лодката по курс далеч от острова, и тя заседна няколко пъти в плитките води на резервата. Докато стигне до Маратон[53], червената мъгла се беше разсеяла и тя отново усети спокойното очакване, което винаги изпитваше преди операция, подобно на добър, твърд бетон под краката. О, разбира се, все още беше ядосана, но сега беше каменно гневна. Добре познаваше това чувство.

Имаше само един начин да го преодолее.

Беше се отбила в един магазин за оцеляване на открито в Маратон и използвайки малко от парите, които Диоген й даде в Маями, купи припаси за седмица: спален чувал, водонепроницаемо платнище, пластмасова лопата, вода за пиене, хигиенни принадлежности, резервни батерийки, енергийни блокчета от по 1200 калории всяко с неизбежния им вкус на ябълка и канела, плюс двайсетина пакета готови за ядене храни – макарони с говеждо чили, „Бьоф Строганов“, макарони с боб. В оръжеен магазин надолу по улицата използва фалшивата си самоличност, за да купи един „Глок 22“, резервен пълнител и две кутии с по 50 патрона калибър .40.

Напълни резервоара на плоскодънната лодка с пропелер и скрито се върна на острова откъм необитаемата му страна.

Бързо успя да намери гъстата група мангрови дървета настрана от сградите, като се изключат няколкото стопански постройки и един стар висок комин. Тук грижливо скри плоскодънната лодка и си направи лагер. След това проведе дълго разузнаване.

Подобната на храм постройка беше пуста. Светлините в главната къща бяха запалени, но тя не видя никакво движение. Беше сигурна обаче, че Питър, или по-точно Диоген, е вътре. Както и кучката.

В началото гневът й беше насочен само срещу Диоген. През цялото време я беше лъгал, крил своята истинска самоличност, своя таен живот. Независимо от това колко се бяха сближили, срещу колко опасности се изправиха заедно, колко предизвикателства преодоляха. Не само това, но е бил с друга жена – Констънс Грийн. Същата, която беше нарекъл кучка изнудвачка, към която изпитва единствено презрение.

Всичко беше лъжа. Но колкото повече мислеше за това, толкова по-ясно й ставаше, че не е честно да стоварва всичко върху него. Диоген не я беше заблудил от злоба или от някаква вродена жестокост. Беше го направил, за да се защити. Бил е заплашен по някакъв начин – сигурна беше в това! Не й беше разказал много за своето минало, но тя инстинктивно разбра, че нещо – събитие или поредица от случки – го бе наранило ужасно. Бе строшило нещо у него – нещо дълбоко и фундаментално.

Това беше нещо, което Флавия можеше да разбере.

Не беше негова вината, че не може да й се довери. Всъщност беше го правил – няколко пъти й бе поверявал свободата и живота си. Проблемът беше в това, че не бе напълно честен с нея. Сега, когато знаеше истинската му самоличност, тя щеше да му докаже, че вече няма причина да крие от нея каквото и да било. Би могла да му помогне да се защити от онова, което го тласка към толкова секретност.

Констънс Грийн обаче беше друга работа. Тя се намъкна в неговия живот, настани се удобно в тайния му дом и отмъкна любовта му – тази любов, която Флавия знаеше дълбоко в своето сърце, че принадлежи на нея. Когато Констънс се махнеше от нейния път, теренът щеше да е чист. Разбира се, можеше да отнеме време да го спечели. Но опитът си заслужаваше. Защото Диоген беше единственият мъж на света, който предизвиква у нея нещо различно от гадене. Двамата бяха сродни души – тя го знаеше. Най-накрая и той щеше да го разбере. Щом веднъж тази кучка бъде изтрита от съзнанието му.

Но трябваше да внимава и да свърши това както трябва. Не биваше да позволи на Диоген да гледа на Констънс като на жертва или още по-лошо – мъченица. Кой знае каква мрежа беше изплело това момиче, какви психологически игрички разиграваше? Затова Флавия трябваше да наблюдава, да чака и да избере момент по свой вкус.

Разбира се, съществуваше вероятност всичко да се провали. Диоген можеше да не разбере какво прави тя или защо, и да я нападне. Беше се подготвила емоционално и физически за тази възможност. Затова си беше купила полицейските пълнители към глока – петнайсет патрона в пълнител и един в патронника. Шестнайсет изстрела, преди да се наложи да презареди. Ако се наложи, ще загине в градушка от изстрели.

Но Флавия беше почти напълно сигурна, че това няма да се случи. Сега тя, а не Диоген бе диригентът и щеше да се погрижи всичко да мине като по ноти. А после курвата щеше да е мъртва и тя, Флавия, щеше да е жената в странния сиво-черен храм.

Тя се размърда отново с наслада в спалния чувал, после пак затвори очи.

59.

Беше три и половина, уговореният час, в който Констънс се появи. Отново беше с викторианска рокля.

— Имаш нужда от подмяна на гардероба – отбеляза Диоген. – Искаш ли утре да пазаруваме? В Кий Уест има няколко чудесни магазина.

— Да – съгласи се тя.

— А сега, скъпа моя, един специален подарък за теб. Чаках подходящия момент и смятам, че вече настъпи.

Той отиде до редица книжни лавици, хвана малка бронзова дръжка и дръпна. Част от лавиците се завъртяха и зад тях се показа тайно помещение. В средата имаше маса, по стените висяха странни стари портрети, множество стенни свещници с много разклонения, в които имаше свещи, малка камина, голям и много интригуващ дървен сандък край една от стените, пред който висеше копринена завеса.

— Това е моят подарък за теб. Тук ще намериш всички атрибути на викторианската духовност[54], включително една „въртяща“ се маса, „говореща“ дъска с букви, свещи, тамбурина, звънци и кафез с акордеон в него, който може да се командва от разстояние. Има още пръти, лостове, кабели, куки и фунии. Големият сандък е онова, което ти е познато като „шкаф за медиума“[55]. С една дума, в помещението има всичко нужно за провеждане на истински викториански сеанс, включително всички устройства, използвани за трикове и измами. Разбира се, човек няма нужда от трикове и измами, ако наистина установи връзка със света на духовете.

Констънс влезе, за да разгледа сбирката. Диоген остана доволен, когато видя, че изглежда напълно омаяна. Той се зарадва, че се е сетил за нещо, което ще й бъде приятно да притежава. Нещо, за което тя самата не бе помислила.

— Искам да добавя, че цялото обзавеждане е принадлежало на известния британски медиум Естел Робъртс. Пет дни след смъртта на сър Артър Конан Дойл пред огромна тълпа в Роял Албърт Хол Робъртс се свързва с духа на писателя или поне така твърди. Разбира се, никой не е успял да потвърди или да опровергае този или някой друг от нейните сеанси.

— Как го купи?

— Когато умира през 1970 година, къщата й в Монкен Хадли е затворена и занемарена. Винаги са ме интересували подобни неща. Както сигурно знаеш, фамилията Пендъргаст изпитва интерес към магията и илюзионизма от поколения. Преди шест месеца старата къща беше обявена за продан и се сетих, че това тук може да те забавлява. Затова купих къщата, извадих всички атрибути от стаята за сеансите и след грижлива реставрация ги донесох тук. После продадох къщата с печалба – днес инвестициите в недвижими имоти в Лондон са много добри.

Той гледаше с удоволствие как тя разучава „шкафа за медиума“ – дръпна завесата и започна да проучва странните предмети вътре. Разгледа „въртящата“ се маса, надникна отдолу и огледа нейните сложни извивки и украса от резби.

— Помислих си, че може да оцениш високо тази малка сбирка – каза нежно Диоген. – Всъщност бях сигурен. Зная, че заради дългия ти живот и начина, по който ти е било отнето семейството като малка, миналото е много скъпо за теб. Затова създадох това пространство – като паметник на миналото. И с малко повече късмет – твоето минало. Когато се почувстваш готова, ще проведем сеанс. Може би с времето ще успееш да влезеш в контакт със своята сестра Мери. Или твоите родители.

Докато той говореше, Констънс застина напълно неподвижна и той осъзна, че е прекрачил някаква черта. Това беше много лична страна от нейния живот и неговите планове можеха да й се сторят самонадеяни.

Тя се изправи твърде неуверено, залитна за миг, после закрачи към вратата от книжни лавици. Когато мина край него, той се шокира от дълбокото безпокойство, изписано по лицето й.

Когато стигна прага на вратата, тя рязко спря. Остана така, с гръб към него, дълго. След това се обърна. Лицето и цялото й същество излъчваха силни и противоположни чувства: смелост и ужас, решимост и колебание.

— Какво… какво има? – заекна той, ужасен от изражението на нейното лице.

Тя повдигна брадичката си и пристъпи напред с изражение на омраза, злоба и триумф.

60.

Специалният агент, отговарящ за регионалния офис на ФБР в Маями, Вентрайс Меткаф, беше много любопитна кои са двамата й особени посетители. Дочула бе неясни слухове за единия от тях още докато учеше в Куантико – легендарен и противоречив агент, действащ извън правилата с очевидна безнаказаност, чиито арестанти често загиваха. Споменаваха го като черна овца, каквито новото ФБР не би трябвало да търпи. Въпреки това не само го търпяха, но изглежда се ползваше с подкрепата на Бюрото.

За другия също беше слушала, но главно заради високия му пост на отличен изпълнителен директор по разузнаването. Беше ексцентричен посвоему, доста неясна личност, но за него се знаеше, че е блестящ, корав и справедлив.

И ето ги двамата заедно в нейния кабинет – какъв контраст между тях. Лонгстрийт с неговото остро, грубо лице, дълга сива коса, измачкан син костюм, внушителна височина и гробовен глас. А другият… да, другият. Толкова блед, толкова лъскав и подобен на котка, с провлечения акцент на човек от дълбокия Юг, довоенни маниери и жестове: благовъзпитана, но плашеща личност с проблясващи хромови очи и черен костюм. За пръв път виждаше агент на ФБР в черен костюм – това просто не беше в културата на Бюрото.

Меткаф беше един вид колекционер на хора. Гордееше се със способността си при първо виждане да разбере що за човек има пред себе си. Можеше да прочете книга само като види нейната корица. Затова беше най-младият началник на регионалното бюро, първата жена, и то афроамериканка, на този пост. Докато оглеждаше двамата господа от горе до долу, осъзна, че ще поискат от нея пълно сътрудничество и нищо по-малко. А то щеше да й осигури двама много полезни съюзници, които биха могли да й помогнат по нейния дълъг път до крайната цел – директор на ФБР.

— Господа – попита тя, – как бих могла да ви помогна?

Лонгстрийт й отговори:

— Госпожице Меткаф, със специален агент Пендъргаст изпълняваме задача, която е едновременно секретна и неофициална. Имаме много необичайна молба.

— Да чуем – отговори тя. Нямаше да им позволи твърде лесно да наложат волята си, независимо каква беше молбата.

— Бихме желали да прекараме сами един час във вашия отдел „Призма“[56].

Щом чу това, веждите на Меткаф се стрелнаха нагоре. Молбата беше толкова извън правилата, че се удиви.

— Разбираме, че това е твърде необичайна молба – продължи Лонгстрийт.

— Господа, съжалявам, но дори да е отправена от изпълнителния директор по разузнаването, тази молба е напълно в разрез с правилника. Знаете, че трябва да минете по каналния ред.

Когато чу това, другият мъж се размърда.

— Това „не“ ли означава?

Начинът, по който попита – тихо, любезно, но толкова заплашително, беше нещо, което Меткаф щеше по-късно да анализира и да започне сама да използва.

— Нали още не сте чули „не“ от мен? – попита тя любезно.

— Надявам се, че няма и да чуем – отговори мъжът на име Пендъргаст.

Тя направи пауза, оставяйки мълчанието да се разтегли.

— Нека обясня… – започна Лонгстрийт.

Пендъргаст леко сложи ръката си върху рамото му.

— Мисля, че госпожица Меткаф няма нужда, нито ще поиска обяснение.

Напълно е прав, помисли си Меткаф. Тя направи друга пауза, оставяйки мълчанието отново да се проточи. Беше открила, че за повечето хора то е много по-мъчително, отколкото острите въпроси.

— Госпожице Меткаф – обади се Пендъргаст, – ние никога не забравяме своите приятели и помним дълго.

Точно това беше очаквала да чуе, но се изненада, че бе изразено толкова откровено. Явно беше човек, който цени прямотата. Не си падаше по увъртанията.

— Кога искате да получите достъпа?

— Ако може, още сега.

Тя за трети път остави мълчанието да се проточи. Накрая каза:

— Господа, останете по местата си. Ще ми трябват пет минути, за да освободя отдела от излишния персонал. Предполагам, че водите със себе си техническо лице?

— Не.

— Тогава предлагам да оставя на място най-добрия от моите хора.

Когато помещението беше готово и двамата посетители си тръгваха, Пендъргаст й протегна ръка – хладна и чиста като нов ленен чаршаф.

— Толкова се радвам, че станахме приятели.

***

Хауърд Лонгстрийт следваше началника на регионалния офис надолу по няколко коридора и в няколко асансьора, докато не стигнаха до вратата на помещение в мазето без прозорци, топло и пропито с особената миризма на електроника. Беше малко и залято от синята светлина на безброй компютърни екрани. Оттук агенти със специални разрешения можеха да влизат в различни бази данни на Агенцията за национална сигурност. Той и друг път беше влизал в помещения на програмата „Призма“ и това не беше по-различно. С тази разлика, че беше празно, като не броим останалия техник – върлинест и нервен, с щръкнало „близнато“ на челото.

— Колега Ернандес – каза Меткаф, – това са специален агент Пендъргаст и изпълнителният директор по разузнаването Лонгстрийт.

— Здравейте – каза Ернандес.

— Те имат нужда от вашата неограничена помощ – обясни Меткаф на техника. – Освен това всичко, случващо се тук, трябва да остане поверително дори от мен.

— Да, госпожице Меткаф.

Тя си тръгна и затвори вратата. Лонгстрийт погледна Пендъргаст. Очите му сияеха от нетърпеливо очакване. Прииска му се да изпитва същото. Цялата работа му се струваше напразно гонене на вятъра, огромно губене на време, каквото те нямаха. Ако ставаше дума за някой друг агент, щеше още в началото да сложи край на това отклонение. Но познаваше Пендъргаст от прекалено дълго време, за да пренебрегне някое от предчувствията му. А откриването на липсващите caudae equinae беше много убедително. Единственото, което го дразнеше, беше сдържаността на Пендъргаст относно неговите теории.

— Алойшъс – обърна се той към него, – би ли обяснил на господин Ернандес какво искаш да направи?

— Разбира се. – Пендъргаст извади голям твърд диск от джоба на сакото си и го сложи на масата пред Ернандес. – На този диск са всички видеозаписи от охранителните камери на Баптистката болница в Маями. Тези камери заснемат без изключение всеки, който посещава болницата. Разположени са на широк периметър. Не може да влезеш или излезеш от болницата, без лицето ти да бъде заснето няколко пъти.

Ернандес кимна с разбиране.

— Болницата има около девет хиляди посетители дневно. Камерите са около двеста.

— Това са доста записи. За онова убийство с насичането на жертвите ли става въпрос?

Пендъргаст замълча и помещението се изпълни с неодобрението, което двамата агенти излъчваха.

— Съжалявам – каза техникът.

— Ние смятаме, че един човек е влязъл в болницата с една маскировка и я е напуснал с друга. Може да е променил чертите на лицето си, цвета на косата, както и други физически подробности като част от тази смяна на самоличността.

— Разбирам.

— И така, господин Ернандес, как може да използваме мощността на вашата компютърна система и базите на Агенцията за национална сигурност, за да идентифицираме лицето, което е напуснало болницата, без изобщо да влиза в нея?

— Това е фасулска работа – възкликна Ернандес. – Мислех, че ще ми стоварите нещо тежко. АНС разполага с най-добрия софтуер в света за разпознаване на лица. По-добър от този на Гугъл. Аз просто ще го накарам да сравни всички влезли с всички излезли и той накрая ще изплюе лицето, което не е влизало.

Когато чу това, лицето на Пендъргаст се разтегна в рядка усмивка.

— И колко време ще отнеме това?

— Колко записа има на твърдия диск?

— Три терабайта.

— Значи двайсет минути. Ще изчакате ли?

Лонгстрийт видя, че Пендъргаст се отпуска на един от столовете, и последва неговия пример. Ернандес остана при компютъра и започна да трака по клавиатурата.

Все едно беше навил будилник, защото двайсет минути по-късно техникът се изправи зад монитора на своя компютър.

— Бинго! Ето го човека ви, и то от няколко различни ъгъла.

Лонгстрийт стана и последва Пендъргаст, който беше скочил като котка, за да проучи поредицата лица на монитора.

— Мога да ги прехвърля на големия екран – предложи Ернандес.

Кадрите изскочиха на шейсетинчовия екран. На тях се виждаше висок мъж, облечен в елегантен кафяв костюм, с кафяви очи и кестенява коса, леко мургава кожа. Мъжът беше с модни очила с рамка от титан. Лонгстрийт се беше вторачил с изненада и разочарование. Това не беше Диоген, нали? Мъжът изглеждаше твърде различно.

Пендъргаст помоли техника:

— Моля, пуснете малко от видеозаписите.

Ернандес изпълни молбата и пусна запис на мъжа, който крачеше надолу по някакъв коридор, после пресече фоайето и накрая излезе през вратата. Имаше нужната височина и телосложение – това беше вярно. Много хора обаче са слаби и високи метър и осемдесет и пет. Докато гледаше записите, Лонгстрийт изпита разочарование. Мъжът не само не приличаше на Диоген, когото беше виждал на старите записи на ФБР от наблюдението му. Просто не се движеше като него. От опит Лонгстрийт знаеше, че по походката може да идентифицираш някого не по-лошо, отколкото по външния вид. Всеки ходи по различен начин и това не може да се маскира.

Погледна към Пендъргаст и видя, че лицето му е изкривено от триумф, смесен с гняв.

— Това не е Диоген, нали?

— Със сигурност е той – отговори агентът. – Познавам брат си. Този човек на екрана е той. Знам го.

— Но походката му?

— Скъпи Хауърд, естествено това е първото нещо, което ще промени. Да, мъжът не ходи като моя брат, но не ти ли се струва, че тази походка е малко изкуствена? Изтъква разликата за пред камерите.

Лонгстрийт се обърна към Ернандес.

— Моля, пуснете записа още веднъж.

След това отново изгледа внимателно кадрите. Да, Пендъргаст беше напипал нещо.

— Алойшъс – каза той, извръщайки глава от екрана, – познавам те достатъчно отдавна, за да се доверя на предчувствието ти.

— Това не е просто предчувствие – отговори Пендъргаст. Той се обърна към Ернандес. – Сега имам друга задача за вас. Кой е този човек? Имам предвид официално.

Ернандес затрака по клавиатурата с усмивка на лицето. След секунди програмата за разпознаване на лица на Агенцията за национална сигурност щеше да установи самоличността с множество подробности:

Име: Петру Лупей

Номер на социална осигуровка: 956-44-6547

Месторождение: Брашов, Румъния

Дата на натурализация: 15.VI.1999

Раса: кавказка

Височина: 1,85 м

Цвят на очите: кафяви

Цвят на косата: кестенява

Татуировки: няма

Имаше още информация, но Пендъргаст не й обърна внимание.

— Чудесно – кимна той. – А сега, господин Ернандес, искам да потърсите недвижимите имоти на този човек. Не само неговата лична собственост, но и такава на разни кухи компании, които притежава, офшорни фирми, предполагаеми роднини. С една дума, искам да знам за всеки квадратен сантиметър, свързан по някакъв начин с него. Особено във Флорида.

— Разбира се. – Клавиатурата отново затрака и след малко на екрана се появи списък. Въпреки своя голям опит Лонгстрийт винаги се удивя ваше колко бързо компютърът може да свърже лабиринт от грижливо маскирани кухи фирми. Тогава му хрумна, че вероятно Агенцията за национална сигурност вече беше свършила тази работа. За всяка компания в света. Това би било типично за тях.

Пендъргаст изучава известно време списъка, после нададе нехарактерен за него вик на триумф:

— Ето, точно тук! – каза той и мушна с дългия си пръст екрана.

Халсиън Кий

Окръг Монро, Флорида

Собственик: „Инцитат“ ООД

Пощенска кутия: 279516 Голям Кайман

Регистриран на:

„Еолийски острови холдинг“ ООД,

Милано, Италия

Собственост и дъщерно дружество на

„Барнакъл“ ООД, Дъблин, Ирландия

Директор и единствен акционер:

Петру Лупей

— Инцитат – измърмори Пендъргаст с променен глас.

Лонгстрийт почувства как го полазват мравки по гърба. Това беше късчето информация, от което се нуждаеха. Сигурен беше, че точно това е прословутата игла в купа сено, едва забележимата следа в пясъка, която ще ги отведе при Диоген.

— Дайте да видим сателитната снимка – помоли Пендъргаст. – Увеличете района.

— Няма проблем – кимна Ернандес. След това отвори друга програма, въведе поредица координати и миг по-късно на екрана изскочи сателитна снимка със забележително висока резолюция. Тя показваше средно голям остров, заобиколен от четири по-малки.

— Моля, увеличете големия остров.

Ернандес изпълни поисканото. Сега на екрана се показа голяма къща, кей, простиращ се в плитък залив, една по-малка къща, скрита сред близките мангрови дървета, и разпръснати наоколо самотни стопански постройки. За кея беше завързана лодка.

— Кога е направена тази сателитна снимка? – попита Пендъргаст.

Ернандес се вгледа в екрана.

— Преди година и половина.

— Увеличи лодката.

Тя започна да нараства, докато не изпълни екрана. Оказа се антикварна моторница „Крис Крафт“.

— Това е мястото – каза Пендъргаст и се обърна към Лонгстрийт с трескави от оживление очи. – Там ще ги намерим.

Лонгстрийт се обърна и се вторачи в своя приятел. Главата му се маеше от бързината, с която Пендъргаст беше придвижил случая.

— Хауърд, трябва да отидем там колкото може по-бързо и неочаквано. Трябва да го направим още тази нощ.

61.

— Какво има? – попита Диоген.

— Нали нямаш нищо против да приготвиш лодката? – каза Констънс.

Съзнанието му се изпразни, сякаш беше неспособен да разбере какво казва. Последните няколко минути бяха толкова странни – поведението й беше станало толкова непредсказуемо, че едва успя да произнесе думите:

— Моторницата? Защо?

— И да бъдеш така добър да занесеш нещата ми в нея. – Противоречието, което беше разчел в изражението й, колебанието – вече ги нямаше. – Аз събрах по-голямата част от багажа си днес следобед, когато ти казах, че ще почивам.

Той прокара ръка по челото си.

— Тръгвам си. Работата ми тук свърши.

— Не разбирам. Работата ти?

Тя отговори с хладен, равен глас:

— Моето отмъщение.

Диоген отвори уста, но от нея не се чу звук.

— Това е мигът, който чаках – продължи Констънс със същия хладен, равен глас. – Не е в моята природа да дразня и злорадствам. Но в природата ми е да бъда брутална. Затова обяснението ми ще бъде колкото може по-кратко. Всичко беше преструвка.

— Преструвка? – едва успя Диоген да повтори. Каква преструвка?

— Преструвката за нашата любов – Сега той видя, че в едната си ръка тя стиска италианската си кама – не я беше виждал от замъка на „Ривърсайд Драйв“.

— Няма преструвка – обичам те!

— Зная, че ме обичаш. Колко трогателно. Трябва да призная, че ухажването ти беше добре планирано и чудесно изпълнено. Беше всичко, което една жена би могла да желае. – Тя направи пауза. – Жалко, че не постигна нужния ефект.

Това сигурно беше кошмар. Нямаше как да е истина. Тя не можеше да има това предвид. Нищо от казаното. Вероятно еликсирът отново не се беше получил, защото Констънс не бе на себе си. Въпреки това Диоген усети пълзяща, ужасяваща несигурност.

— За бога, какви ги приказваш?

— Трябва да бъда по-ясна? Добре. Казвам, че не те обичам. Никога не съм те обичала. Точно обратното: презирам те. Храня се с омразата си към теб сутрин, обед и вечер. Пазя грижливо омразата си: сега тя е част от мен – неделима и ценна.

— Не, моля те…

— Когато за първи път научих, че си жив, там, в мазето под мазето, изпитах ярост. След това ти заговори. Заговори с ангелския си език. Помниш ли как щом свърши да говориш, ти казах, че имам нужда от време да обмисля твоето предложение? Чувствах несигурност, бях объркана. Бях и ядосана, напълно ирационално, на Алойшъс за неговото изчезване, за това, че се удави. Разбира се, перспективата да се превърна в умствен зеленчук беше нерадостна. Но в края на нощта постигнах вътрешен мир. Бях щастлива. Защото осъзнах, че ми се е паднала неповторимата възможност да те убия отново. Предполагаемата ти смърт във вулкана беше твърде бърза. Този път реших да го направя както трябва.

— Ти… – Диоген пристъпи напред, но спря. Никога през своя живот, нито по време на дълбокото юношеско отчаяние след Събитието или след неуспеха да открадне диаманта, известен като Сърцето на Луцифер, дори по време на възстановяването си от Стромболи не се беше чувствал толкова опустошен.

— Ти взе еликсира…

— Еликсирът беше неочаквана облага. Едно щастливо обстоятелство, защото не само ме подкрепи, но и ми помогна да те убедя, че съм искрена. Точно както повалянето на лейтенант Д’Агоста в безсъзнание помогна да те убедя, макар че в този случай му спасих живота, защото ти със сигурност щеше да го убиеш, ако не се бях намесила.

Диоген залитна.

— А нощта ни заедно? Това не беше преструвка.

— Това беше върхът на преструвката. Беше прав: твоят преформулиран еликсир възстанови здравето и енергията ми. Това възстановяване беше… много опияняващо преживяване. Сега можеш да добавиш спомена си за тази нощ към своя дворец на спомените и болката. Помниш ли как описа нашата първа нощ заедно? Животински спазъм. Това е моят дар за теб: един спазъм срещу друг спазъм. Дори тогава знаех, че удоволствието, с което те дарих, ще бъде платено хилядократно с болка: всеки ден и всяка нощ до края на твоя живот.

— Това не е възможно. Нещата, които каза. Изражението на лицето ти, твоите апетити, усмивките ти… Констънс, това не беше преструвка. Щях да го почувствам.

Настъпи кратко мълчание, преди тя отново да заговори:

— Трябва да призная, че щом видях Халсиън и обсидиановата ти стая, решимостта ми неведнъж се разклати. Всъщност това помещение се оказа моето най-голямо изпитание. По ирония там разбрах, че трябва да завърша своята работа. То ми припомни колко по-голямо удоволствие ще ми достави твоето страдание от всички изкушения на Халсиън.

Всяка дума, изговорена делово от Констънс с този неин старомоден начин на изразяване, беше като киселина в ушите му. Той не знаеше какво да каже.

— Не го вярвам. Това е някаква перверзна шега. Никой не може да ме измами толкова…

— Ти се самоизмами. Но аз се изморих от това. Сега вече знаеш истината. Искам да се махна от твоя остров, оставяйки всичките ти чудесни спомени, надежди и мечти… разбити на късове.

— Ще имаш нужда от еликсира…

— Ще бъда доволна да се присъединя към останалата част от човечеството в неговия марш към смъртта. Не, Диогене, ти си този, който има нужда от еликсира! Удължи своя живот, за да можеш да живееш вечно в нещастие. – Сега гласът й пресекна и се чу нисък смях, триумфален и щастлив.

Когато чу този смях, Диоген усети, че колената му се подгъват. Той рухна на пода. Имаше чувството, че го залива студена, заплашителна светлина. С тази светлина дойде мрачното осъзнаване – най-черното, което му се беше случвало, че това не е жестока шега. Този демонтаж – на него и неговите мечти – беше шедьовър на отмъщението, безмилостно и плашещо в своята всеобхватност. Сега Халсиън щеше да стане още по-самотен, след като беше живял с нея. Констънс знаеше това. Знаеше, че го оставя съкрушен на място, което беше направила нетърпимо от спомени.

Очите му гледаха надолу. Зрението му беше замъглено.

— Няма ли нещо, което мога да кажа или направя, за да те убедя, че…

— Не – отговори тя. – И моля те, не се унижавай да молиш. Не ти прилича.

Диоген не отговори. Мъглата пред очите му се сгъсти.

— Сега, когато стана дума, все пак има едно нещо. Любопитна съм за едно. Вратата в далечния край на острова. Единствената заключена тук. Какво има вътре? Зная, че със сигурност криеш нещо там. Преди да си тръгна, искам всичко да видя. Това, че проявявам любопитство, ми се струва просто невероятно, но може би точно в това е причината. Снощи видях ключето, което носиш на врата си. Без съмнение е за тази врата. Дай ми го, моля те.

Снощи. Докато тя говореше, сякаш чу в главата му да ечи: Ние бяхме едно – нека се опита да го отрече.

Мъглата се разпръсна. Диоген вдигна поглед и я видя застанала над него с протегната ръка.

В него настъпи промяна.

Какво има вътре? Зная със сигурност, че криеш нещо там.

Може би още не всичко беше загубено. Осъзна, че току-що му беше даден шанс – неговата последна възможност…

Изправи се несигурно и положи усилия да се съвземе.

— Не – каза той с глас, който прозвуча дрезгав и в собствените му уши. – Не. Аз ще ти го покажа. Ще те водя през него. Ще го разкрия пред теб… тази част от моята душа никой досега не е виждал.

Констънс прибра ръката си. Нещо неразгадаемо проблесна в нейните очи.

— Така да бъде – съгласи се тя.

Настъпи кратко мълчание. После Диоген, крачейки несигурно, излезе от скритото помещение, прекоси библиотеката и тръгна към входната врата. Констънс го последва на няколко крачки разстояние.

Миг по-късно една фигура излезе от дълбоките сенки в библиотеката, където се беше крила и подслушвала. Внимавайки да не бъде видяна, последва двамата, докато те прекосяваха пясъка, за да стъпят на пътеката към мангровата горичка.

62.

Пендъргаст взимаше стъпалата от мазето по две наведнъж, а Лонгстрийт го следваше по-бавно.

— Можем веднага да тръгнем – подхвърли Пендъргаст през рамо. – До Маратон са сто и шейсет километра със самолет. Оттам двамата можем да наемем плоскодънна лодка с пропелер – мисля, че каналите в този район на островите са много плитки. Ще бъдем на позиция малко след залез-слънце.

— Минутка – каза Лонгстрийт. Нещо в гласа му накара Пендъргаст да спре и да се обърне. – Какво искаш да кажеш с това „двамата“?

— Мисля, че е очевидно. Ти и аз.

— Тайна операция?

— Хирургически точен удар срещу Диоген.

Лонгстрийт поклати глава.

— Няма да го направим.

Пендъргаст се смръщи.

— Какво искаш да кажеш?

— Помниш ли какво каза в моя кабинет в Ню Йорк?

Пендъргаст не отговори.

— Каза следното: „Моят брат трябва да умре.“ Трябва да сме сигурни, напълно сигурни, че няма да преживее ареста.

— Точно така.

— Каза и нещо друго: „Дължим го на Майк Декър“.

Пендъргаст отново изчака.

— Ние двамата, като членове на Призрачната рота, сме дали кръвна клетва да отмъстим на всеки, убил един от нас.

— Fidelitas usque ad mortem.

— Точно така. Затова няма да сме ние двамата, които ще отидем на този Халсиън Кий. Ще отиде голям ударен отряд.

Пендъргаст слезе няколко стъпала.

— Хауърд, не е това начинът да проведем тази операция. Познавам брат си. Ние двамата, ако слезем тайно на острова, имаме най-голям шанс…

— Не. Има твърде много неизвестни. Не знаем кой друг е на острова. Не знаем каква охрана има. Не знаем какви мерки е предприел Диоген, за да укрепи или заложи капани около своето жилище. Освен това не разполагаме с достатъчно време. Ти сам каза, че трябва да го направим още тази вечер. Не разполагаме с време за разузнаване. Диоген е прекалено умен и непредсказуем.

— Точно затова…

— Чуй, Алойшъс. Откакто се върна в Ню Йорк, те оставих да действаш както сметнеш за добре. Повиках следователи, изгорих стотици работни часове за криминологични анализи. Последвах те във Флорида заради една прищявка. Задържах предаването на двата трупа, уредих ексхумацията на трети, за да можеш да малтретираш вече погребано тяло…

— В резултат открихме местонахождението на моя брат.

— Ти имаше нужната идея, но основната работа свърши „Призма“. Аз също порових, след като ми каза, че Диоген е жив. Той е отговорен не само за убийството на Майк, но и за смъртта на доктор Торънс Хамилтън, на артиста Чарлз Дюшамп, опита за убийство на бившата служителка на Нюйоркския музей Марго Грийн. За отвличането на жена, която мисля, че познаваш: Вайола Маскелене. Кражбата на една незаменима колекция диаманти от Нюйоркския музей и нейното унищожаване. Подбуждането на неколцина музейни служители към убийствена лудост. И накрая голям заговор, включващ гробницата на Сенеф в музея, за който не съм много наясно. Да не забравяме двете скорошни убийства в тукашната болница. И това са само престъпленията, за които се сещам в момента. Не се съмнявам, че са само върхът на айсберга. И ние ще премахнем един толкова опасен, смъртоносен психопат беглец с тайна операция? Моля? Само ние двамата? Не, сега, когато знаем къде е неговото скривалище, ще действаме по правилата. Да, ще оглавим операцията, но подкрепени от мощното присъствие на федерален спецотряд.

— Трябва да вземем предвид още една променлива: Констънс. Разказах ти нейната история. Тя е индивид с психическо увреждане, чийто начин на мислене не можем да предскажем. Може да е под влиянието на Диоген. Какъвто и да е случаят, не бива да рискуваме да я нараним.

— Ако е под негово влияние, може да стреля не по-зле от него. Моите хора ще бъдат изложени на опасност. Виж, ще направим всичко възможно да не я нараним.

— Ако пратиш спецотряд, ще има убити хора.

— Разбира се. Диоген ще бъде убит. Трябва ли да ти припомням отново какво ми каза. „Моят брат трябва да умре.“

— Хауърд…

Лонгстрийт вдигна ръка.

— Съжалявам, стари приятелю. Аз взех решение.

Настъпи кратко, напрегнато мълчание. Най-накрая Пендъргаст кимна леко.

Двамата продължиха към кабинета на отговорничката за регионалния офис на ФБР Вентрайс Меткаф, където Лонгстрийт й предостави много изненадваща информация и я помоли за помощ при планирането и провеждането на операция със спецотряд. Меткаф се съгласи. Тактическият операционен център на втория етаж беше задействан и тримата се преместиха там. Скоро към тях се присъединиха двама, после половин дузина и накрая няколко десетки агенти. Под ръководството на Лонгстрийт плановете за нощното нападение бяха съставени бързо и умело. Междувременно Пендъргаст стоеше настрана от групата в своя прословут черен костюм и скръстил ръце пред гърдите си, слушаше неподвижен като статуя, докато агентите се събираха. Нито по изражението на очите, нито по лицето му човек можеше да каже какви мисли се въртят в главата му.

63.

Слънцето точно потъваше в Мексиканския залив, когато Констънс излезе след Диоген от мангровата горичка на ливадата в далечния край на остров Халсиън. Откакто напуснаха къщата, Диоген не й беше продумал. Сега стойката му беше по-изправена, а движенията по-уверени. Но Констънс не успя да разгадае изражението на лицето му. Двуцветните му очи сякаш бяха бездънни езера, в които не проблясваше и искрица индивидуалност.

Той закрачи към няколкото сгради в другия край на ливадата. Отмина старата рушаща се електроцентрала и спря пред вратата, покрита с медни листове, на която имаше надпис „Резервоар“. Вдигна ръце, свали златната си верижка, на която висеше черен ключ, и го пъхна в ключалката. Вратата се отвори почти безшумно на добре смазаните панти.

Все още, без да каже дума, Диоген влезе вътре и започна да натиска ключовете за осветлението. Над рамото му Констънс видя голямо кръгло помещение от стари тухли. Метална кутия, боядисана в червено, стоеше до близката стена. Стълбище се спускаше до каменна платформа, която обикаляше вътрешната стена в полукръг и завършваше пред обкована с желязо врата. На метър и половина под платформата се виждаше гладката повърхност на черна вода.

Беше спечелила. Диоген вече бе съсипан човек. Въпреки това чувстваше внезапно и силно любопитство към това място. Усещаше, с право или не, че има по-дълбоко равнище на това любопитство, което още не беше успяла да проучи. Защо ще го иска и ще го прави, като се има предвид дълбочината на нейната омраза – това не можеше да разбере.

Диоген я поведе надолу по стълбището и най-сетне наруши мълчанието.

— Резервоари като този са много често срещани тук на островите – обясни той. – Често това е най-добрият начин да събираш прясна вода. – Гласът му беше кух и сдържан, монотонен и ечеше странно в това подземно тухлено помещение, все едно се връщаше от света на мъртвите.

Когато стигна до края на стълбището, закрачи по платформата. Констънс отново чу далечното боботене на машина. Докато следваше Диоген, погледна надолу към водата. Резервоарът под нея нямаше стъпала, издатини или друга възможност за излизане. Ако някой паднеше вътре, нямаше да може да се измъкне.

Там, където платформата завършваше пред обкованата с желязо врата, Диоген спря. Той посочи вратата:

— Зад нея се намираше старата машина, която изпомпваше вода до къщата. Тя беше забележително голяма и широка. Разбира се, модерната технология отдавна я направи ненужна и я изхвърлих. Както ще видиш, намерих ново приложение на празното пространство.

Използва отново черния ключ, отключи вратата и я бутна да се отвори. Вътре цареше мрак. Той отстъпи и я покани с жест да влезе.

Констънс се поколеба. Нищо не виждаше. От централния резервоар не идваха отблясъци. Почти си представи как пристъпва напред и пада в черна бездна. Въпреки това след миг тя мина край Диоген и влезе в помещението.

Токчетата й потракваха по камъка.

Диоген я последва и затвори вратата зад тях. За миг всичко потъна в черно. Толкова плътна чернота, каквато Констънс, на която мракът не беше чужд, още не бе виждала. Чу се обаче тихо щракване и лампите на тавана оживяха.

Първото й впечатление беше, че се рее в мрачна и безмълвна празнота. Чуха се още щракания и докато Диоген палеше лампа след лампа, тя осъзна къде се намира. Стоеше в нещо прилично на съвършен куб с под, стени и таван от черен мрамор. Когато се вгледа по-внимателно, видя, че лампите, които бяха разположени на равни разстояния няколко сантиметра под тавана, бяха поставени зад много тънки листове от някакво черно, опушено вещество. То нямаше определен цвят, а по-скоро променяща се, блестяща скала на сивото. Светлината, която се филтрираше през тези листове, беше слаба, проблясваща луминесценция, все едно помещението е затворено в опушен диамант с различни оттенъци на сивото. В този момент Констънс разбра: стените и таванът на помещението бяха изцяло покрити с обсидиан. В същото време иззад гърба й се чу горчив, невесел смях, а след него същият монотонен глас:

— Точно така. Това, а не храмът за медитация е моята истинска обсидианова стая. Тя е храм, ако можеш да наречеш така мястото, което събира нещата, носещи срам и болка. Храм на моя минал живот.

Констънс се огледа още по-внимателно и видя, че поредица продълговати рамки са закачени на равни разстояния по стените като лампите. Всички бяха с един размер: четирийсет и пет сантиметра на шейсет и един. Не бяха наравно със стените, а издадени и на еднакво разстояние от пода. Те също бяха от обсидиан, а предната им част бе покрита с обикновено стъкло. Малка, скрита във всяка кутия лампа хвърляше върху съдържанието, оформено като произведение на художника Джоузеф Корнел[57], слаба светлина.

— Моят музей – каза Диоген. – Моля, позволи ми да бъда твой гид. Тези витрини са подредени хронологично и започват тук вляво от теб.

Той се отдалечи на няколко крачки от вратата и спря пред първата рамка. Вътре Констънс видя скица, начертана върху лист от тетрадка, на миниатюрен стар град. Направо те караше да затаиш дъх от обхвата и подробностите. Могло е да бъде направено само с помощта на лупа и тънкописец с много фино перо. Всяка микроскопична къща беше покрита с дървени керемиди, на всяка улица и всяко паве с любов бяха защриховани сенките. Всяка входна врата имаше микроскопичен номер.

— Начертах го, когато бях на седем. Във въображението си живеех в този град. Всеки ден добавях нова подробност. Обичах го повече от всичко. Включил съм го тук като напомняне за това какво можех да стана, ако нещата се бяха развили по различен начин. Докато още работех върху него, ми се случи онова.

— Събитието – каза Констънс.

— Да. Събитието. Не знаеш много за него, нали? Сигурен съм, че Алойшъс никога не е говорил за това.

Констънс не отговори. Тя се беше вторачила в забележителния чертеж. Трудно беше за вярване, че толкова малко дете е създало нещо толкова подробно и толкова съвършено.

— Алойшъс и аз си играехме в мазето на Мезон дьо ла Рошноар, старата ни къща на улица „Дофин“ в Ню Орлиънс. Попаднахме на скрито помещение, пълно с реквизит, създаден от нашия прачичо Комсток за неговото магическо представление. Един от тях се казваше „Врата към ада“. Алойшъс ме подтикна да вляза. Оказа се приспособление, построено с две цели: да подлуди човека или да го накара да се уплаши до смърт.

Колко ужасно, помисли си Констънс.

— Мина известно време, преди да успеят да ме извадят отвътре. Опитах да се самоубия с един „Деринджър“, оставен там да предложи „вечен покой“ на човека, затворен вътре. – Той направи пауза. – Куршумът влезе в слепоочието, но беше малък калибър и излезе през окото. Беше под въпрос дали ще оцелея, но аз оживях. Обаче след това… нещата бяха различни. За известно време бях отпратен. Цветовете изчезнаха от моя свят, оставяйки ми само едноцветни оттенъци на сивото. Способността ми да спя беше и си остава безнадеждно разстроена. Когато се върнах, бях променен. Напълно.

Той се премести пред следващата рамка. Констънс го последва. Вътре имаше малко кръстче, покрито тук-там с тъмни петна, които приличаха на съсирена кръв. На табелката под кръстчето пишеше: „Инцитат“.

— Изпитвах странни подтици, които не разбирах. От друга страна, не се страхувах от тях. От време на време… ги задоволявах. Но докато наближавах зрелостта, сред тях преобладаваше едно желание. Да преча, да унижавам и накрая да унищожа брат си Алойшъс, който стовари този ужас върху мен.

Диоген мина бавно покрай няколко витрини и посочи първо една, а после друга от тях. Констънс видя неща, чието значение не разбираше. Власеница, направена от някакъв органичен материал, клуп за бесилка, нещо, което приличаше на дебела китка отровна смрадлика, завързана стегнато с рибарско влакно.

— В началото опитите ми да отмъстя на брат си бяха случайни. Нецеленасочени. Но докато растях, започна да се оформя един план. За неговото изпълнение щяха да са ми нужни години, дори десетилетия. За целта трябваше да създам и грижливо да поддържам няколко различни самоличности. Например тази на музейния куратор Хюго Мензес.

Вече бяха завили зад ъгъла и сега бяха на половината път от втората стена. Диоген спря пред витрината, която съхраняваше стар щик.

— Това е оръжието, което уби специален агент Майкъл Декър, близкия приятел на Алойшъс. Разбираш, че не е истинският щик, който вероятно още се пази в някой склад за доказателства, а точно негово копие.

Премести се пред следващата рамка, в която имаше копие от списание „Музеология“, музеен пропуск, изпръскан с кръв, и макетен нож.

— Марго Грийн – каза Диоген вместо обяснение.

В следващата рамка имаше написано на ръка писмо, дълго няколко страници и подписано с „А. Пендълтън“. До него лежеше скъпа на вид дамска чанта.

— Вайола Маскелене – каза Диоген със същия странен кух глас. – Това не свърши добре.

Той я преведе вече по-бързо край други витрини, завивайки край третата стена от изложбата. В една от витрините имаше шлифован кристал, върху който, изглежда, лежаха диамантени песъчинки, меморандум от затвора „Херкмур“, след това Констънс спря. В средата на третата стена видя витрина, съдържаща парче окървавена атлазена риза, полуизпита чаша зеленикава течност с бледа следа от червило на ръбчето.

Тя се обърна рязко, за да се озове с лице срещу Диоген.

— Ти – каза той просто.

— Видях достатъчно – каза Констънс и рязко мина край него, крачейки към изхода, без да поглежда към другите витрини.

Диоген хукна, за да не я изпусне. Впусна се напред и когато тя зави зад четвъртата и последна стена, застана между нея и вратата, препречвайки й пътя.

— Почакай – каза той. – Погледни. – И посочи рамките.

След миг тя отстъпи. Като изключим първата, в която имаше некролог, кървав скалпел и декоративен вентилатор, направен в Централна Америка, останалите витрини бяха празни.

— Аз се промених – каза той и този път гласът му не беше изцяло студен и глух. В него се долавяше острота. – Отново се промених. Спрях. Констънс, не разбираш ли? Макар това да не бе първоначалното ми намерение, когато започнах да съхранявам тези трофеи, както вече казах, това се превърна в моя музей на срама. Тук са подредени хронологично моите злодеяния – успешните и неуспешните, за да ме предпазят от връщане към миналото. Но го създадох и заради друга причина: като изпускателен клапан. Осъзнах, че ако някога почувствам старите… нужди да се появяват отново, просто трябва да дойда тук.

Констънс се извърна от него, несигурна дали просто блокира думите му, или своята колеблива реакция на тях. Осъзна, че очите й са впити в последната витрина, която съдържаше некролог, кървав скалпел и вентилатор. Некрологът беше за един известен кардиолог – доктор Грейбън, станал жертва на убиец, който го бе нарязал. Оплакваше непрежалимата загуба за науката и човечеството, която смъртта на този човек е причинила. Беше датиран само отпреди четири дена.

— Значи излъга – каза тя и посочи некролога. – Убил си повече хора.

— Наложи се. Имах нужда от друг екземпляр, за да синтезирам еликсира. Обаче вече няма нужда – ти можеш сама да видиш и почувстваш резултата.

— И как трябва да се почувствам? Умрели са други хора, умрели са ненужно, за да мога аз да живея.

— Възрастната жена беше в безсъзнание и умираше. Не беше предвидено лекарят да умре. Просто влезе неочаквано.

Тя още веднъж тръгна да си върви, а той отново препречи пътя й.

— Констънс, слушай. Това помещение е съвършен куб, но помещението, което подслоняваше машината на помпата, не е. Създадох помещение в помещението. Забеляза ли голямата кутия в началото на стълбището? Когато правих това помещение, напълних стените между моята обсидианова стая и оригиналните камъни на помещението за помпата с пластичен експлозив. Констънс, пластичен експлозив – достатъчно С-4 да превърна всичко това – помещението и резервоара, във фин прах. Тази кутия в началото на стълбището е взривателят със забавено действие. Както вече казах, някога това помещение имаше за мен различно предназначение. Сега ме изпълва с омраза към самия мен. Планирах веднага щом се уверя в твоята любов, да го взривя. Да унищожа завинаги моето срамно и пълно с насилие минало.

Констънс запази мълчание.

— Разкрих сърцето си пред теб – продължи той вече с настоятелен тон. – Ти видя всичко. Никога не съм го казвал, но винаги съм се надявал да започнем двамата да взимаме еликсира и да продължим да го правим. Сега, когато разполагам със съвършения синтез, не само успях да спра твоето естествено стареене, но имам възможността по същество да те поддържам вечно млада. Можем и двамата да останем вечно млади, да се оттеглим от света, наслаждавайки се един на друг. И не само това: нашият син може да дойде при нас на това специално място. Той заслужава да дойде при нас. Независимо от това, което каза, той е само дете. Едно малко момченце. Има нужда от нещо повече от това да бъде галион[58], предмет на благоговение. Той има нужда от своите родители. Тук можем да забравим нашия труден, болезнен минал живот и да обърнем лице към бъдещето. Не е ли това една хубава мечта?

Умолителният му глас ечеше в сумрачното помещение.

— Ако всичко това е вярно – попита Констънс, – ако този живот е наистина зад гърба ти, ако това тук не е нещо повече от хроника на миналите дела на предишната ти самоличност… защо си бързал толкова да увековечиш това? – Тя посочи некролога.

Диоген погледна от нея към витрината. След това наведе глава.

— Така си и мислех – каза тя и се обърна, за да го заобиколи.

— Чакай! – подвикна той настоятелно. Ще го докажа – решителното доказателство. Сега ще включа взривателя и ще взривя всичко това. Ще превърна този музей в кратер. Можеш да видиш с очите си от безопасно разстояние.

Тя се спря на платформата и се загледа в черната вода. Зад нея Диоген отново заговори.

— Какво по-голямо доказателство мога да ти дам? – попита тихо той.

64.

Констънс дълго гледа вторачено Диоген. Наблюдаваше как по лицето му се появяват капки пот и попиваше отчаяния копнеж в неговите очи. Видя последната искрица надежда у него да припламва, подобно на последната бучка въглища в угасващ огън.

Време беше да стъпче тази бучка.

— Доказателства? Ти ми даде всички нужни доказателства за своята любов. – Тя произнесе последната дума със силно подчертана ирония. – Нагласи взривателя, моля. Ще ми достави голямо удоволствие да видя всичко това унищожено.

— Ще го направя. За теб.

— Не съм сигурна, че ще понесеш твоите скъпоценни спомени да бъдат унищожени. Виждаш ли – продължи тя тихо и с глас, пълен с фалшива топлота – как добре се разбираме? Вярно е, че си приличаме. Много си приличаме. Аз те разбирам. А ти, Диогене, разбираш мен.

Диоген пребледня. Видя, че той наистина си спомня: това бяха думите, които й беше казал, когато я прелъсти преди четири години.

След това тя произнесе на италиански стиховете, които й беше нашепвал в ухото, докато я полагаше върху кадифените възглавници на канапето.

Той се гмурва в нощта,

протяга се към звездите.

Докато рецитираше стиховете, двуцветните му очи сякаш избеляха. Беше стъпила върху последната искрица надежда и метафорично я чу как се троши под краката й.

Лицето му започна да се променя. Изкриви се в ужасна гримаса на веселие. От устата му се чу сух, прашен тъжен смях и продължи безкрайно, превръщайки се в пулсиращ шепот.

— Значи няма да го бъде – каза той най-накрая, докато си бършеше устата. – Бях измамен. Аз, Диоген, бях напълно заблуден. Изглежда продължавам да търся честен мъж или жена – както дойде. Браво, Констънс! Какво изпълнение. Твоят гений за жестокост надминава моя. Остави ме без нищичко. Без нищичко.

Тя на свой ред се усмихна.

— Все пак ти оставям нещо.

— И какво е то?

— Еликсирът. Взимай го и ще живееш дълго, дълго.

Настъпи мълчание, докато двамата се гледаха.

— Свършихме тук – каза Констънс, обръщайки се. – А сега, ако обичаш, заведи ме при лодката.

— Ще се видим при моторницата – каза Диоген с дрезгав глас. – Първо трябва да свърша нещо. В тази – внезапно се изсмя весело – голяма къща на вечните мъчения. Нека очите ти се взират… Нека очите ти се взират.

Констънс си запуши ушите, за да не слуша, обърна се и по платформата стигна до площадката на резервоара и нагоре по стълбището изчезна в сумрака.

Той не я последва. Не я беше страх да му обърне гръб. Въпреки всичко любовта му към нея беше още твърде силна, за да му позволи да я нарани. А и собственият й живот не представляваше особена ценност за нея.

Надяваше се, че той зарежда взривателя. Подобен музей – физическо олицетворение на психическото заболяване, каквото светът рядко вижда – не би трябвало да съществува. Тя беше унищожила неговото бъдеще, а сега той собственоръчно щеше да унищожи своето минало. Оставаше да се види дали ще има нужната сила на духа да го направи.

Тя крачеше по пътеката между мангровите дървета към дългия плаж. В далечния му край кея се простираше във вечерната вода – тъмносиня в здрача. Сега, когато всичко беше свършило, изпитваше чувство на дълбок катарзис, но същевременно и празнота. Пламтящата й омраза, жаждата й за отмъщение бяха преминали и след тях остана зееща дупка. Какъв щеше да е животът й сега? Къде щеше да отиде? Какво щеше да прави? Не можеше да се върне на „Ривърсайд Драйв“. След смъртта на Алойшъс това беше невъзможно. Беше напълно сама на този свят.

Мислите й бяха прекъснати от пукот на клони. Тя се обърна и от мангровата горичка излезе – напълно необяснимо – млада жена, дребна, жилава, със спусната руса коса. Идваше право срещу нея – тиха и съсредоточена. В едната ръка с нож, в другата с пистолет, лицето – подпухнало от жажда за кръв.

Напълно изненадана, Констънс опита да избегне нападението, докато жената летеше срещу нея, но беше твърде късно. Ножът проблесна на вечерната светлина, закачи роклята и сряза ребрата й, оставяйки следа като от нажежен ръжен. Констънс извика и се завъртя, прокарвайки ръка по лицето на нападателката, а момичето се плъзна по пясъка и отново я нападна с вдигнат пистолет.

65.

Щом на хоризонта слънцето се гмурна в морето, мракът започна бързо да се сгъстява. Малък каяк в скучно маслиненозелено изскочи иззад Джонстън Кий и пое през широкия половин миля плитък канал. Алойшъс Шингу Ленг Пендъргаст с гребло в ръката се насочи към грозда от островчета, разположени близо до югоизточния край на Халсиън Кий. Каякът се плъзгаше по водата, докато Пендъргаст се бореше с греблото, опитвайки се да влезе в ритъм, за да тласка безшумно лодката напред, без да се обърне. Беше тиха ноемврийска вечер, ниско над водата летяха чапли, а от крилата им се носеше копринено шумолене.

Знаеше, че има много малко време: двата хеликоптера на спецотряда щяха да пристигнат след двайсет минути от военноморската база „Кий Уест“. Пендъргаст не успя да убеди Лонгстрийт, че подобна масова атака няма да бъде ефективна срещу човек като Диоген, че вероятно ще се обърне в негова полза и като нищо може да доведе до смъртта на Констънс, независимо дали беше заложник, или доброволен участник. Пендъргаст не знаеше нищо за психическото й състояние, но беше сигурен, че каквото и да е, то със сигурност е неуравновесено. По тази причина по време на подготовката за операцията той се измъкна и взе „назаем“ една моторница от марината на Саут Бийч. Корпусът й беше от карбонови фибри, имаше два извънбордови двигателя, които при спокойно море можеха да развият мощност от хиляда конски сили и близо деветдесет възела скорост.

На остров Ъпър Шугърлоуф я смени с каяка, нает заедно с тропически неопрен от един от многото магазини за лодки под наем, който вече затваряше. Проблемът беше, че никога не се беше качвал на каяк, а проклетото нещо не само бе нестабилно, но и той все не можеше да върти греблото както трябва, за да се придвижва напред.

Най-накрая успя да налучка основното движение. Не след дълго се показа и малкият грозд от острови. Технически погледнато, това не бяха истински острови, а групички мангрови дървета, които стърчаха от плитката вода, а корените им образуваха преплетен лабиринт. Пендъргаст вкара каяка в един скрит канал между мангровите дървета и го върза. След кратка борба успя тихо да се измъкне от него и застана в дълбоката шейсет сантиметра вода. Бръкна в багажника на каяка и извади раменен кобур, в който беше неговият „Лес Беър“, сложи си го, след това преметна през раменете си малка черна раница „Оспри“.

Светлината по небето избледняваше, когато започна да заобикаля острова. Картите показваха, че водата е не по-дълбока от деветдесет сантиметра и се оказа, че е вярно, установи той, докато се придвижваше между малките покрити с мангрови дървета острови. Лекият черен неопрен го правеше почти невидим в спускащата се нощ. Излезе изпод сенките на дърветата и се приведе, докато пресичаше района с открита, плитка вода към главния остров Халсиън. Излезе от водата на малък пясъчен плаж и спря да се ослуша. Наоколо беше тихо. Пътека, която беше видял на сателитните снимки, се виеше към вътрешността на острова. Той тръгна по нея, докато стигна до песъчливия терен около къщата. Оказа се къщата на иконома, а прозорецът на всекидневната беше осветен. Придвижвайки се тихо, Пендъргаст стигна до прозореца, повдигна се и надникна. Един възрастен мъж, седнал в кресло с висока облегалка, четеше дебел том на „Одисей“.

Пендъргаст си помисли, че тихата вечер на възрастния човек скоро ще бъде нарушена, но още не му беше времето. Отмина прозореца и порови из картата на острова, която беше запаметил, за да избере пътеката, водеща към голямата къща. Тя го преведе през мангрова горичка и двойка стари терпентинови дървета, преди да се види задната част на къщата. Светлините бяха загасени и сякаш никой не беше у дома. Спускаше се черна нощ и луната нямаше да изгрее още няколко часа. Придържайки се към сенките, той се качи на задната веранда и опита вратата. Не беше заключена. Влезе, разузна набързо първия етаж, след това излезе от входната врата, сигурен, че в момента няма никого в къщата, но е обитавана. Диоген и Констънс бяха някъде тук. Сигурен беше в това.

Той спря. Чу се далечен звук: пронизителен вик долетя сякаш от другия край на острова. Извади пистолета си и напрегнато се заслуша. Тогава чу три изстрела в бърза последователност.

***

Когато видя пистолета, Констънс се хвърли в краката на нападателката и куршумите прелетяха над нея, разрошвайки косата й. Двете се търкулнаха на пясъка. Констънс хвана ръката на момичето с две ръце и няколко пъти я блъсна силно в пясъка, за да изпусне пистолета. Обаче жената беше учудващо силна за своя ръст и успя да се измъкне от хватката на Констънс. И двете се хвърлиха към оръжието, а непознатата пусна ножа, за да го хване. Двете паднаха върху него, докато се блъскаха и драскаха. Хванаха го едновременно, всяка с двете си ръце. Затъркаляха се по пясъка, извивайки се и гърчейки се, като ту едната се озоваваше отгоре, ту другата. Момичето се опита да ухапе Констънс, но тя дръпна рязко глава, след това нападна на свой ред и зъбите й потънаха в бузата на жената, която изпищя от болка. Отново се претърколиха и Констънс се озова отгоре, опитвайки се да измъкне пистолета, докато другата жена стенеше, а кръвта от ухапването по бузата й се стичаше надолу. Констънс почти бе измъкнала пистолета, но се откри и нападателката стовари коляното си в слънчевия й сплит, изкарвайки въздуха й, и измъкна оръжието.

Констънс замахна и отблъсна ръката й точно когато изстрелът изтрещя, а куршумът се заби с глухо тупване до нея, вдигайки облак пясък. Беше извила глава, но пясъкът улучи нападателката в лицето. Жената се дръпна назад и разтърси глава, за да махне пясъка от очите си, а през това време откри дива стрелба, дърпайки спусъка отново и отново. Куршумите прелитаха далеч от Констънс, когато, зяпайки за въздух, тя се хвърли отново върху жената и със силата на нарастващата ярост сграбчи пистолета, измъкна го от нея, опря го в челото на нападателката и дръпна спусъка.

Щрак.

Най-накрая пълнителят се беше изпразнил. В този миг момичето със забележително присъствие на духа се възползва напълно от нейното объркване, нанесе каратистки удар по лицето на Констънс и се претърколи изпод нея, разменяйки позициите им. Сега тя се оказа отгоре, а и бе успяла да намери ножа си в пясъка. Замахна надолу, но Констънс се претърколи и ударът попадна в дебелия плат на роклята й, а после в пясъка.

С решимост и абсолютно безмълвно момичето замахваше напред-назад, но острието се бе закачило в плата. Докато противникът й се бореше да освободи ножа си, Констънс измъкна своята кама от камизолата и веднага нанесе удар нагоре.

Жената отскочи назад, приземявайки се добре, но така даде възможност на Констънс също да се изправи. Стиснали ножовете си, двете започнаха да се обикалят като скорпиони в пясъка.

— Коя си ти? – попита Констънс. Младата жена й се стори позната, но не можеше да се сети откъде.

— Твоят най-голям кошмар – чу в отговор.

Жената замахна, но Констънс с танцова стъпка отскочи встрани.

Тогава с крайчеца на очите си долови движение. Диоген. Беше се появил на края на плажа и ги гледаше. Ръцете му бяха скръстени като на зрител.

Констънс трябваше да остане съсредоточена. С хладнокръвна противничка като тази не биваше да се поддава на самоубийствен гняв. Двете напрегнато се въртяха в кръг. От начина, по който момичето държеше ножа и бързите му и леки движения, Констънс разбра, че то е много по-опитно и че един продължителен сблъсък няма да завърши в нейна полза.

Жената замахна, Констънс се дръпна, но не достатъчно, защото ударът раздра плата на ръкава и разпра плътта й.

— Попадение, съвсем осезаем удар – обяви Диоген.

Констънс замахна към жената, но улучи празното пространство, защото тя отскочи встрани, завъртайки се като в бойните изкуства. Сега се възползва от пропуска на Констънс, нанасяйки светкавичен удар и сряза китката на противничката си, макар тя да опита да се завърти, за да я спаси.

Констънс осъзна, че скоро един от тези удари ще попадне в целта. Тежката й рокля, натежала допълнително от кръвта, забавяше движенията й. Дали Диоген нямаше да се намеси? Не: погледът, който стрелна към него, показа, че си стои на мястото, а на лицето му е изписан интерес и дори забавление. Разбира се, това представление нямаше как да не му се понрави: две жени се бият до смърт заради него.

Тежката рокля… Тази маса от тъкани можеше да й е от полза. Но трябваше да се движи бързо. Всеки момент нападателката щеше да замахне.

Констънс нанесе своя удар. Засили се и скочи върху жената и замахна с крака нагоре във вихрушка от тъкан, обгръщайки противничката си е роклята. Напълно изненадано, момичето нададе приглушен вик, замахна с ножа, но попадна само на плат, докато двете падаха на земята, а Констънс я стискаше здраво с коленете си. Жената се дърпаше и мяташе, замахваше с ярост, но не успяваше да измъкне ръката с ножа от плетеницата на материята.

Констънс я стисна още по-здраво с коленете си, завъртя се, вдигна пистолета и го стовари отстрани върху главата й, после още веднъж, докато виковете й не се превърнаха в хъркане и тя усети как тялото й се отпусна. Притисна неподвижната й ръка с ножа, изви юмрука и измъкна оръжието от нея. Грабна ножа, изтегли се назад и се изправи на несигурни крака с нож във всяка ръка.

Нападателката лежеше на пясъка, неспособна да стане, и стенеше в полусъзнание.

Констънс се обърна към Диоген. Лицето му беше зачервено, дишаше учестено, а в очите му блестеше почти сексуална възбуда. Това беше старият Диоген, когото тя помнеше толкова добре. Той не направи никакъв опит да й помогне и не продума. Беше омаян от онова, на което току-що беше станал свидетел.

Тя почувства рязко замайване. Постави ръце върху коленете си и наведе глава в опит да я проясни, като дишаше дълбоко.

След миг чу гласа на Диоген. Вдигна глава, но той не говореше с нея. Изражението на похотливо доволство бе изчезнало от лицето му, сменено от дълбоко удивление и безпокойство, докато се взираше в една черна фигура, излязла от мангровите дървета. Фигурата пристъпи напред в последното проблясване на сумрака, облечена в черен неопрен.

— Аве, братко – поздрави Диоген с дрезгав глас.

66.

Констънс стоеше на пясъка вторачена с дълбоко неверие, а момичето стенеше в полусъзнание в краката й. Пендъргаст – Наистина ли е той? – се приближаваше с пистолет в ръката. Беше като привидение и тя не проумяваше това, което вижда.

— Алойшъс – прошепна тя. – Боже мили! Ти си жив!

Приготви се да се втурне към него, но нещо в изражението му я накара да се закове на място.

— Аве, братко – повтори Диоген, който се поклащаше леко на място, все едно беше пиян.

Пендъргаст вдигна пистолета, но в началото го насочи към една точка между Констънс и Диоген. Едва след малко го насочи право срещу брат си. Погледът му обаче беше впит в Констънс.

— Преди да го убия – каза той, – трябва да зная дали го обичаш?

Констънс го изгледа невярващо.

— Какво?

— Въпросът е ясен. Обичаш ли го?

Тя почувства движение пред краката си. Момичето се беше свестило и възползвайки се от противопоставянето им, хукна, залитайки, към близката горичка от мангрови дървета. Пендъргаст не му обърна внимание.

Констънс започна да се съвзема от шока да види Пендъргаст застанал жив пред нея. Стотици въпроси се надигаха в съзнанието й: Какво се случи? Къде беше? Защо не ми се обади? Но изразът на лицето му показваше ясно, че сега не е време за въпроси.

— Аз го мразя! – отговори тя. – Винаги съм го мразила и винаги ще го мразя.

— Любовта живее от надеждата – каза Диоген с напевен глас – и умира, когато надеждата е мъртва.

Пендъргаст не му обърна внимание, а очите му продължаваха да са впити в Констънс.

— Тогава може би ще ми обясниш защо напусна по своя воля нашето жилище на „Ривърсайд Драйв“ с него, като при това си наранила лейтенант Д’Агоста?

Констънс си пое дълбоко дъх, главата й се бе прояснила след битката и тя почувства завръщането на удивителната си сила. Със спокоен и твърд глас му разказа как го е смятала за мъртъв. Как е била ухажвана от Диоген с признания в любов и с разкритието, че синтезираният от Ленг еликсир е започнал да има обратен ефект. И за тайния си план: омразата към Диоген и възможността за отмъщение, която й бе предоставила неговата поява.

— Алойшъс, трябва да ми се довериш – заключи тя. – Всичко ще ти обясня надълго и широко, когато му дойде времето. – Тя махна към Диоген. – Но можеш и сам да се убедиш. Погледни го – един съкрушен човек.

Пендъргаст изслуша цялата реч в мълчание и със свален пистолет.

— Значи си го лъгала? От самото начало?

— Да.

— И не го обичаш – повтори Пендъргаст, все едно не можеше напълно да разбере.

— Не. Не!

— Толкова се радвам! – каза той и насочи пистолета към главата на Диоген.

— Почакай!

Пендъргаст погледна към нея.

Диоген пристъпи напред, хвана цевта на пистолета и опря дулото в слепоочието си.

— Хайде, братко. Давай.

— Не го убивай – каза Констънс.

— Защо?

— Много по-добре ще бъде да му пощадиш живота, да бъде принуден да живее в самота със спомена за своите прегрешения. И… – тя се поколеба. – Аз научих нещо за него.

— Какво? – гласът на Пендъргаст беше хладен и отсечен.

Констънс стрелна поглед към Диоген, който все още стоеше там и се полюшваше с опряно в слепоочието дуло. – Не исках да чуе това от мен, но няма значение. Той не е напълно отговорен за онова, в което се е превърнал. Ти го знаеш по-добре от всички. Освен това в него има малък кълн на добро. Видях го. Вярвам, че наистина искаше да се промени, да започне нов живот. Какво иска сега – това не мога да кажа. Като го гледам в това състояние, жаждата ми за отмъщение е напълно задоволена. Ако го оставиш да живее, може би… може би той ще успее да подхрани този кълн. – След това добави с горчивина. – Може да го полива със сълзите си.

Докато тя говореше, изражението на Пендъргаст леко се промени. Изгуби малка част от мраморната си коравина. Но беше невъзможно да разбереш какво се върти из главата му.

— Моля! – прошепна Констънс.

Сега в далечината можеше да чуе шума на хеликоптерни витла, които заглушаваха тихия шепот на вятъра в палмовите листа. Беше още далечен, но бързо се усилваше.

67.

Лонгстрийт седеше на сгъваемата седалка във водещия хеликоптер, който се носеше с плющене на винтовете над островите, насочвайки се към малка група островчета северно от Ъпър Шугърлоуф Кий. Водеше два екипа от спецотряда: Синият екип щеше да се приземи на зона за кацане в северния край на острова близо до основната къща, а Червеният, с който беше той, щеше да кацне на откритото пространство край няколкото стопански сгради в южния му край. В добавка разполагаше и с един „Зодиак“, който идваше насам по вода, и още няколко, които чакаха под тревога в Кий Уест, готови да подвозят подкрепления и да откарат предполагаемите ранени. Той смяташе, че като проведе обкръжение по всички правила, те могат да кацнат, да обезопасят острова и да хванат Диоген за по-малко от десет минути. Разбира се, стига да не се стигне до взимане на заложници. Това беше възможно, макар и малко невероятно, защото той смяташе, че за Диоген тази Констънс Грийн е онова, което Бони е била за Клайд. И че двамата ще свършат в самоубийствена престрелка. Той обаче имаше и грижливо разработен алтернативен план, защото водеше като част от екипа и двама специалисти по преговорите за всеки случай.

За пореден път се запита какво, по дяволите, се беше случило с Пендъргаст. Идеята за участие на спецотряда не му беше харесала, той искаше да подходи като при тайна операция. Лонгстрийт знаеше, че това е много глупаво: няма нищо по-хубаво от блицкриг с превъзхождащи сили. Някога, когато бяха в специалните части, се случваше Пендъргаст да изчезва по същия начин. Не се обаждаше никому само за да се появи по-късно, постигнал някаква важна цел. Беше се случвало достатъчно често, така че в екипа се появи нарицателно за това: Да не направиш като Пендъргаст, което означаваше Не изчезвай, без да се обадиш.

Точно сега не можеше да се притеснява за това. Ако неговият приятел действително беше „направил като Пендъргаст“, скоро щеше отново да се появи. Лонгстрийт се молеше да не е решил да направи някоя глупост, слагайки началото на кошмар от бумащина, въпроси и изслушвания.

Докато летяха ниско и бързо, видя през отворената врата на хеликоптера остров Халсиън да израства отпред. На западния хоризонт остана само ивица светлина на прага на тъмна, безлунна нощ. Вдясно от тях можеше да види хеликоптера на Синия екип, който летеше в добра формация с техния.

Той промърмори в слушалките с микрофона:

— Син екип, тръгнете на север и се пригответе за кацане. Ние ще се приземим южно от вас. Двата екипа трябва да са на земята точно в деветнайсет и двайсет.

— Разбрано.

Хеликоптерът зави и намали, когато започна да се снишава. Долу в сумрака Лонгстрийт вече виждаше стопанските постройки и голямото празно пространство от пясък, покрит с острица.

— Проверете оръжията, бронежилетките и включете уредите за нощно виждане – нареди изпълнителният директор по разузнаването, докато проверяваше своето оборудване и 9-милиметровата „Берета“ и наместваше очилата си за нощно виждане.

След малко нареди:

— Свали ни долу!

Пилотът направи завой и спусна хеликоптера към земята. Вдигнаха се облаци пясък от въздушните струи на витлата, а острицата се залюшка насам-натам. Хеликоптерът се приземи, екипът изскочи от кабината с насочени оръжия, разпръсна се и хукна към стопанските сгради и храсталаците за прикритие, изпълнявайки точно предварителния план на Лонгстрийт. Той изскочи последен и се насочи право към плажа.

***

Пендъргаст беше съблякъл дебелата рокля на Констънс, оставяйки я по бикини. Тя трепеше цялата. Той обработи раните от ножа, използвайки своя медицински комплект: почисти ги с дезинфектант, намаза ги с антибиотичен крем и ги превърза колкото можа с бинтове – всичко това, докато пистолетът бе насочен към Диоген, чиито ръце бе заключил с белезници зад гърба.

Той чу шума от хеликоптерите на Лонгстрийт.

— Кавалерията идва – отбеляза безизразно Диоген.

Пендъргаст не обърна внимание на брат си. Раните не бяха опасно дълбоки, но не бяха и плитки. Щеше се наложи да ги шият. Констънс беше изгубила много кръв и той се страхуваше, че може да изпадне в шок, макар да изглеждаше странно будна. Освен това психическата й стабилност в момента беше под голям въпрос.

Трябваше да се махне колкото може по-бързо от острова.

— Е, братко – обади се отново Диоген, – ако животът ми бъде пощаден, какво правим?

Пендъргаст прегърна Констънс, за да я държи изправена. Почувства как странното животно, което беше завзело нейните форми, трепери. Тя беше потънала в мълчание: трептящо и красноречиво. Странно състояние, което не можеше да разбере. Но после се сети, че никога не я беше разбирал напълно.

— Можеш ли да ходиш? – попита той.

Тя кимна.

— Опри се на моето рамо, използвай го като подпора.

Тя го хвана под ръка, а тялото й се опря на рамото му.

Пендъргаст махна с пистолета на брат си.

— Да вървим.

— Къде?

— Мълчи и изпълнявай моите заповеди.

— А ако не искам, какво? Ще ме убиеш ли?

— Те ще го направят.

— Очаква ги най-голямата изненада в живота им! – каза Диоген. После се засмя тихо, сякаш на някаква тайна шега. Смехът не спираше.

В този момент Пендъргаст чу шума на двутактов двигател откъм морето и погледна натам. Видя неясната форма на „Зодиак“, който се приближаваше към кея в далечния край на брега.

— В гората – нареди той.

Диоген се подчини, кискайки се под нос, и всички влязоха в сенките на мангровата горичка.

Диоген закрачи в мрака надолу по едва видима пътека между дърветата. Пендъргаст подкрепяше Констънс, която се беше вкопчила в него като дете.

— Каква е тази изненада? – попита Пендъргаст.

— Скоро ще разбереш. Всъщност още сега…

Зад тях изригна огромна експлозия, грамадна огнена топка се издигна в нощното небе, разпръсвайки навсякъде пламтящи отломки и искри. Миг по-късно ги блъсна ударната вълна, огъвайки дърветата и помитайки всичко по пътя си. Взривът предизвика мигновената реакция на Южния екип. Чуха се изстрели, после няколко по-малки експлозии след изстреляните от РПГ мини. Взрив от трескава активност, която Пендъргаст чуваше как бързо приближава.

— Какво направи?

— Това вероятно е съвпадението на хилядолетието. Уверявам те, не беше предназначен за теб или твоите колеги. Това беше напълно лично разрушение. Типично за ФБР – да се озове на погрешното място в погрешното време!

— Какво разрушение?

— На моята лична сбирка от рядкости. О, душо, променена в малки капки, ще паднеш в океана, където никой не ще те намери!

Пендъргаст мълчаливо местеше очи от Констънс на Диоген, после нареди:

— Да вървим на юг успоредно край брега колкото може по тихо.

Те продължиха напред, придържайки се към дърветата и храсталаците в края на плажа, докато зад тях продължаваха да се чуват звуците от битката.

68.

Флавия, която се беше проснала по очи, когато чу експлозията, се изправи. Не беше сигурна какво се случва и защо, но осъзна, че настъпилият внезапно хаос ще й е от полза. Хаосът щеше да стане нейно прикритие, неин приятел.

Промъквайки се по края на острова сред ивицата мангрови дървета, тя се приближи до мястото, където беше избухнал взривът. Сега то гореше ярко, осветявайки небето отгоре достатъчно силно, за да може човек да се ориентира в мрака. Отляво чу кратка стрелба. Мангровите дървета свършваха в северния край на острова. Тя се присви, оставайки зад тях, погледна и пред нея се откри сцена на пълно разрушение.

В откритото пясъчно пространство беше изровен голям кратер, бледи пламъци трепкаха в него, все едно е вулкан. На около двеста метра от него хеликоптер лежеше на едната си страна, а от него се вдигаха пламъци до небето. Няколко трупа бяха пръснати около него, а двама мъже – може би парамедици – се бяха надвесили над тях. Тя се огледа и видя на около петнайсет метра от себе си друг мъж, който лежеше бинтован на носилка и стенеше. Изглежда вече се бяха погрижили за него и го бяха оставали временно, докато триажират[59] другите.

Тя не можеше да разбере какво се случва тук и защо кацнаха хеликоптери, пълни с въоръжени мъже, но не я беше грижа. Имаше една-единствена цел: да очисти тази кучка Констънс.

Все така приведена, Флавия се втурна по откритата площ и през острицата, зарязвайки прикритието на мангровите дървета. Скоро се озова при мъжа на носилката. Главата и ръката му бяха бинтовани, а очите отворени и вторачени в нея с изненада и неверие.

Тя го огледа бързо и откри каквото търсеше: кобур с .45 калибров пистолет в него. Измъкна го, извади пълнителя – пълен беше.

— Какво… вие…? – попита мъжът с болезнен глас.

— Взимам оръжието ти.

Той замърмори и се размърда, опитвайки се да стане.

— Не…

— Успокой се, нищо не можеш да направиш.

— Неее… – каза той по-високо.

— Ще се видим по-късно – каза тя, обърна се, но се поколеба, реши нещо друго, върна се и извади убиеца на зомбита от чантичката на кръста.

Работата й отне само десет секунди.

Забърза обратно към редицата мангрови дървета, спря за миг да разгледа оръжието – хубав „Колт“ модел 1911, пъхна го под колана на панталона си и пое на юг, за да открие кучката.

***

На брега Лонгстрийт беше достатъчно далеч от взрива, но въпреки това ударната вълна го повали. Не беше ранен, но му изкара ангелите. Тримата най-близо до него бяха на земята. Той се втурна да им помага, докато останалите от Червения екип започнаха да се връщат. В този момент хеликоптерът, който взривът бе повалил на една страна, избухна в пламъци. Чу се още една експлозия, когато се взриви резервоарът. Всички бяха в паника, защото сметнаха, че са подложени на мощно нападение, и започнаха да стрелят по всичко, което се движеше. За миг и Лонгстрийт повярва в това, но когато видя дълбокия кратер, разбра, че е дело на предварително заложено взривно устройство. Диоген беше поставил бомба в най-очевидната зона за приземяване на острова и те бяха попаднали право в капана му. Това беше един от сценариите, за които го предупреди Пендъргаст. Осъзна, че е подценил твърде много съпротивата, която щяха да срещнат, и започна горчиво да се упреква.

В слушалките на шлема си чуваше объркването и смайването сред хората от неговия и от Синия екип. Веднага повика останалите зодиаци от Кий Уест с подкрепления и парамедици, за да изведат ранените. Обаче Кий Уест беше на осем мили в югозападна посока. При скорост от трийсет възела на лодките щяха да са им нужни петнайсет минути, докато стигнат до кея на острова.

Лонгстрийт трябваше веднага да вземе решение: или да отмени нападението, или да го завърши с пълна преса срещу противника. Ако се оттеглят сега, противопоставянето можеше да се проточи седмица или дори месец – нови Руби Ридж[60] или Уейко[61]. Беше очевидно, че си имат работа с умопомрачен човек. Въпреки че операцията започна твърде зле, не я ли завършеха, щеше да е още по-лошо. Или трябваше да продължат, или веднага да си тръгват.

Лонгстрийт събра хората с помощта на радиовръзката. Те бяха стреснати и на ръба да изгубят контрол. Той им разясни положението, за да ги извади от объркването, в което бяха изпаднали. Нареди им да престанат да стрелят и да се прегрупират. Заповяда да се евакуират ранените и атаката да продължи по план. Синият екип, който още беше в пълен състав, трябваше да превземе къщата. Той и остатъкът от Червения щяха да продължат на север, за да прочистят острова. Чувалът щеше да се затвори при срещата им около основната къща, където се надяваше Диоген да опита да окаже съпротива. Там можеха да го нападнат със сълзотворен газ, шокови гранати или да подпалят къщата.

Докато се придвижваха по плажа, изпълнителният директор поддържаше непрекъснат контакт с останалите от екипа и слушаше техните разговори по канала. Един от хората му се обади неочаквано. Гласът му беше сведен до шепот:

— Червен едно, тук някой се крие в храсталаците.

— Червен две, изчакай подкрепление. Аз съм на път.

Лонгстрийт забърза със сложени очила за нощно виждане към мястото, посочено от джипиеса. Това беше гъст участък от мангрови дървета и малки палми. Той се движеше бързо и скоро се присъедини към своя колега. Мъжът беше заел позиция зад гъст храсталак.

— Ето там – посочи Червен две – чух някой да се движи. Извиках му да излезе, но нямаше отговор.

Лонгстрийт се заслуша. Намираха се близо до брега и лабиринт от мангрови дървета, който продължаваше напред във водата. Извика:

— ФБР, излезте с вдигнати ръце!

Отговор не последва, но се чу лек плисък като от човек, който крачи в плитка вода. Той претърси гъстата плетеница от растения с очилата си, но не видя нищо. Ако това беше Диоген, а Лонгстрийт беше почти сигурен, че е, трябваше да внимава. Вероятно щеше да се бие до смърт.

Махна на Червен две да опише полукръг отдясно в опит да пресече пътя му и с подобен жест му показа, че той ще отиде направо. Мъжът кимна.

Когато предпазливо излязоха иззад прикритието си, изтрещяха два изстрела. Лонгстрийт и Червен две веднага се хвърлиха на пясъка.

— Добре ли си? – попита Лонгстрийт.

— Да – прошепна колегата му в отговор.

— Мини диагонално през този гъсталак. Аз отивам направо, за да пипна този задник.

Изпълнителният директор запълзя по корем. Трябваше да елиминира стрелеца. Смяташе, че има предимство заради очилата за нощно виждане, макар че не можеше да е сигурен, че Диоген няма.

Докато пълзеше, отново чу тих плисък. Явно мъжът се оттегляше. От позицията си по корем се прицели по звука и стреля два пъти.

Това подплаши стрелеца да ускори оттеглянето си и Лонгстрийт чу поредица от плискания, които му позволиха да се прицели по-добре. Отново даде два изстрела и реши, че е чул тихо стенание.

Скочи на крака и хукна към звука, нагази във водата и пое по тесен, плитък, виещ се между мангровите дървета канал. Стреля веднъж, после още веднъж малко по-встрани, за да държи стрелеца под напрежение и да потисне неговия ответен огън. Сред дърветата беше много тъмно, но с очилата си виждаше отлично. Молеше се стрелецът да не вижда толкова добре. Червен две беше зад него откъм лявата му страна, описвайки полукръг, за да отреже пътя на мъжа. Беше измислил така настъплението, че да няма поражения от приятелски огън. Обаче искаше първи да стигне до него. Ако това беше Диоген, щеше собственоръчно да го убие и този план му позволяваше да има отлично извинение, щом го направи.

Спря да се ослуша. Пред очилата му се мярна някакво размазано движение, но беше твърде бързо, за да може да се прицели. Продължи напред и стреля веднъж, бързайки по тесните канали между мангровите дървета. Приближаването му подплаши стрелеца. Чу пукот и плискане на вода, докато мишената бързаше с все сили да се измъкне.

Откъм дърветата долетя друг изстрел, който прекърши клона до рамото му и Лонгстрийт се хвърли във водата. Копелето май не беше толкова подплашено, колкото предполагаше. Още два изстрела, които минаха над него, после пукотът на клони и плискането на вода продължиха, докато стрелецът продължаваше да отстъпва.

Не беше далече и шумът бе отлична мишена.

Лонгстрийт стана, прицели се грижливо и стреля. Чу се вик, след това плисък и настъпи тишина.

Той забърза през сплетените мангрови дървета и стигна до стрелеца. Вгледа се невярващо в него: беше млада жена, просната по гръб и цялата в кръв. Очите й бяха широко отворени. За секунда Лонгстрийт си помисли, че това трябва да е Констънс Грийн. Не, това със сигурност не беше жената, която бе видял на снимка по време на брифинга. Всъщност с известен шок установи, че знае коя е тя. Разпозна лицето й от полицейските снимки и видеозаписите, които беше гледал. Флавия Грейлинг го гледаше вторачено с бляскави, пълни с омраза очи. Тъй като силите й намаляваха, се опита да вдигне пистолета, но той се пресегна надолу и го измъкна от ръката й. В другата тя стискаше опасен на вид нож за широката ръкохватка. Гримасничейки от болка, се надигна, сякаш искаше да го хвърли… но падна обратно по гръб.

Колегата му се появи изотзад.

— Какво, по дяволите, става? Момиче?

— Да.

Лонгстрийт не можеше да си представи какво прави тя на Халсиън. Цялата работа се превръщаше в абсолютна каша. В края на краищата Пендъргаст излезе прав.

— Тя не е мишена номер две, нали?

— Не.

— Тогава откъде се е взела?

— Нямам представа.

— Излез оттук, отиди на кея и вземете един „Зодиак“, за да я евакуирате оттук.

— Мъртва е.

— Може би. Изведете я и направете всичко възможно. Отивам да се срещна със Синия екип при основната къща.

Лонгстрийт излезе от мангровите дървета и пое нагоре по брега.

69.

Лонгстрийт се затича по брега и скоро се озова при основната къща. Тя вече беше заобиколена от Синия екип, а специалистите по преговори за освобождаване на заложници с мегафон канеха всички да излязат. Последно предупреждение! След това спецотрядът ще влезе и всяка съпротива ще бъде смазана с огън на поражение!

— Има ли някого вътре? – попита Лонгстрийт, когато застана до ръководителя на Синия екип.

— Не знаем. Не се стреля, не забелязахме движение вътре, нищо не се чува. Може би къщата е празна.

Лонгстрийт кимна. В мига, в който видя къщата, разбра, че Диоген не е вътре. Обширна дървена постройка, която можеше да изгори за пет минути и не предлагаше защита: 9-милиметров куршум можеше да мине през цялата сграда.

— Използвайте шокови гранати и влизайте!

— Да, сър.

— Аз продължавам. Имам специална задача. – Лонгстрийт се обърна. Диоген и жената бяха някъде другаде. Нападението на къщата бе отлична диверсия, която щеше да му позволи да ги намери, когато най-малко очакват. Докато започна да се отдалечава, чу мъжът с микрофона да казва, че последната им възможност да излязат, е изтекла. Миг по-късно се чу звукът на трошащо се стъкло и приглушените трясъци на шоковите гранати.

***

Промъкваха се скрито през мангровите дървета далеч от мястото, където се развиваха събитията. Пендъргаст подкрепяше Констънс, докато държеше Диоген, който вървеше напред, под прицел. Брат му крачеше бавно, все едно върви в мъгла. Придвижваха се внимателно, като внимаваха винаги да са под прикритие. През дърветата пред тях Пендъргаст видя втори огън. Знаеше, че това е къщата на иконома. Миг по-късно надникна към полянката, която заобикаляше къщата. Наистина гореше – бяха я превзели и прочистили. Сега дебелият том на „Одисей“ лежеше в пясъка, където личаха отпечатъците на много крака. Специалният отряд беше продължил напред, оставяйки района пуст.

— Върви – нареди той и махна с ръка към пътеката, която водеше от вилата към брега.

— Къде отиваме? – попита Диоген.

Пендъргаст не му отговори. Поеха по пътеката и след малко излязоха на края на плажа. Пендъргаст спря, за да разузнае. Беше пуст. Един „Зодиак“ беше вързан за кея срещу основната къща. Видя двама души, които товареха ранени на носилки в лодката. Скоро след това двигателят заработи, тя се отдели от кея и с висока скорост пое на югозапад. Изглежда сега действието се развиваше главно около основната къща.

Те продължиха да вървят, като се придържаха в сенките на дърветата, надвиснали над края на пясъка. Пендъргаст спря, след като изминаха две трети от дължината на дългия бряг. Близо до брега беше веригата от малки мангрови островчета, осеяли плитките води.

— Алойшъс.

За изненада на Пендъргаст от мрака се показа фигурата на мъж. Лонгстрийт. В ръката си държеше пистолет.

— Трябваше да се досетя след последния ни разговор, че ще намериш свой начин да дойдеш тук – каза той.

Не получи отговор.

— Не съм сигурен какво се готвиш да сториш – продължи началникът, – но ще се почувствам много по-добре, ако пуснеш пистолета на земята.

Пендъргаст го направи.

— Ти може да си забравил своята чест и нашата клетва, но аз не съм. – Лонгстрийт пристъпи напред и насочи пистолета си срещу Диоген. – Времето дойде – каза той. – Приготви се да умреш, копеле.

Настъпи дълго мълчание.

Това сякаш изнерви Лонгстрийт. Той стрелна поглед към Пендъргаст.

— Той уби Декър.

Мълчание.

— Ще го гръмна, ще си уеднаквим показанията и никой няма да разбере.

— Не – каза Констънс.

Лонгстрийт не й обърна внимание. Пръстът му започна да обира свободния ход на спусъка.

— Не! – извика Констънс и неочаквано блъсна Диоген настрани точно в момента, когато проехтя изстрелът. Куршумът го пропусна. Тя застана пред Диоген.

— Мамка му, разкарай я оттам – каза Лонгстрийт на Пендъргаст.

Пендъргаст го погледна.

— Моят отговор също е… „не“!

— Какви ги приказваш?

— Няма да го убиеш.

— Ние дадохме клетва! Той уби Декър. Ти сам каза, че единственият изход е да бъде убит.

— Той ми е брат.

Лонгстрийт се втренчи в него смаяно.

— Съжалявам – каза Пендъргаст. – Той е част… от семейството.

— Семейството?

— Вероятно трябва да си Пендъргаст, за да разбереш. Аз съм виновен в ужасни престъпления срещу моя брат. Аз съм причината той да е такъв, какъвто е. Сега осъзнавам, че ако участвам в убийството му, няма да мога да живея в мир със себе си. Буквално. Няма да имам друг избор, освен да сложа край на живота си.

Лонгстрийт започна да мести поглед от единия брат към другия.

— Кучи син, това е направо нечувано!

— Хауърд, моля те, не убивай брат ми. Той ще изчезне и повече никога няма да чуеш за него. Имаш думата ми.

В този миг Диоген се засмя саркастично и налудничаво.

— За бога, не го слушайте. Убийте ме! Искам да умра. Побързай, човече! Братко, кажи на своето приятелче да натисне спусъка! – От устата му се откъсна потиснато ридание, макар че продължаваше да се смее.

— Той е сериен убиец – каза Лонгстрийт. – И ти очакваш да го пусна просто така?

— Кукуригу! – изрева неочаквано Диоген, пръскайки изпълнителния директор със слюнки. – Кукуригу!

— Повярвай ми, ако го оставиш жив, това ще му причини много по-голяма болка от всичко, което съдебната система може да му стори. – Пендъргаст направи пауза. – Той повече няма да убива. Сега вече зная това. Но решението е твое. Слагам моя и неговия живот в твоите ръце. Констънс, моля те, отдръпни се.

Констънс се поколеба за миг, после се подчини.

Мина една непоносимо напрегната минута. След това Лонгстрийт бавно свали пистолета.

— Не мога да повярвам, че го правя – каза той. Вторачи се в Диоген с открита омраза и се изплю в пясъка. – Копеле, ако те видя още веднъж – мъртъв си.

Пендъргаст бързо пристъпи към Диоген, който беше млъкнал и само гледаше, за да му свали белезниците.

— Прецапай до тази група островчета. При най-външния от тях, в един канал на мангровите дървета, ще намериш каяк. – Той му протегна раничката си. – Вътре има храна, пари, вода и карта. Насочи се към Джонстън Кий. Не се набивай на очи. Когато нещата утихнат, върни се в цивилизацията. Не се съмнявам, че можеш да измислиш хубава история и нова самоличност. Надявам се, и нов външен вид. Защото Диоген Пендъргаст умря тук при взрива. Метафорично и буквално.

След известно колебание Диоген взе раницата, надяна я на раменете си. Пристъпи напред прегърбен, все едно раницата положи на раменете му тежко бреме. С бавни крачки навлезе в черната вода. Но след малко спря и се обърна. Тъмният му силует сякаш трептеше в сумрака като безплътен призрак.

— Умрял казваш? Братко, много си прав. Аз наистина съм мъртъв. – Обърна се и изчезна в мрака.

След известно време в мълчание Лонгстрийт се обърна към Пендъргаст:

— Това беше прекалено. Дори нещо повече. Накара ме да наруша клетвата и задълженията си като федерален агент. – Той се огледа. – Смятам, че повече нямаме работа тук. Ти и аз, братко, също свършихме. – После рязко се обърна. – Какво ще правим с нея?

Пендъргаст отговори с многозначителен тон:

— Имаш предвид жертвата на отвличане? Слава богу, успяхме да я спасим. Констънс, агент Лонгстрийт ще се погрижи за теб и ще те изпрати в болница. Разбира се, ще има разпит, на който ще разкажеш на ФБР за своето отвличане.

— Разбирам, но ти, Алойшъс, какво ще правиш? – попита Констънс впила очи в него.

— Ще си ида у дома и ще те чакам там.

Докато говореха, още два зодиака спряха на кея. Скоро се появи и трети. Всички бяха пълни с хора. Сега пламъците се извисиха над върховете на дърветата. Основната къща беше пламнала, както Лонгстрийт знаеше, че ще стане, когато заповяда да използват шокови гранати. Мъжете изскочиха от лодките и хукнаха по кея. Някои се отправиха към горящата сграда, а други се откъснаха от тази група и хукнаха нагоре по брега към него. Лонгстрийт бързо включи микрофона и слушалките, после извика в него:

— Всичко наред ли е? Чудесно. Ние спасихме отвлечената Констънс Грийн. Тя е ранена. Евакуирайте я с лодка. Заведете я в болницата на Лоуър Кийс. Пратете с нея двама агенти за защита.

— А мишената? Нещо ново за него?

Лонгстрийт се поколеба за миг, мускулите на челюстите му играеха.

— Измъкна се като страхливец – каза той енергично. – Когато кацнахме, се самовзриви и замина за оня свят. Съмняваме се, че ще намерим и нокът от него. Господа, операцията завърши.

ЕПИЛОГ

Госпожа Траск крачеше живо по мраморния под на голямата бална зала в замъка на „Ривърсайд Драйв“, стиснала в ръка четка за прах от пера. Беше един от онези лъжливо топли дни в края на ноември, които сякаш предвещаваха идването на пролетта, а не на зимата. Слънцето грееше през античните оберлихти, позлатяваше месинговите арматури на витрините и осветяваше предметите в тях. Госпожа Траск смяташе много от тези предмети за странни, дори смущаващи, затова много отдавна се беше научила да забърсва праха от витрините, без да се заглежда в тяхното съдържание.

Помещението изглеждаше съвсем различно от времето, когато за първи път се върна от Олбъни с радост в сърцето въпреки скръбта заради смъртта на господин Пендъргаст. Странното заболяване на сестра й, което в началото се влошаваше все повече, изведнъж изчезна по начин, който лекарите описаха като истинско чудо. Но когато се върна на „Ривърсайд“ № 891, какво да види: не само къщата беше празна, но жълти полицейски ленти опасваха точно това помещение! Един кратък разговор с приятеля на господин Пендъргаст лейтенант Д’Агоста уреди въпроса. На следващата сутрин той дойде лично да ръководи свалянето на тази ужасна лента. Тогава й съобщи изненадващата и прекрасна новина, че господин Пендъргаст в края на краищата не се е удавил, а сега по своя воля се занимава с един от своите случаи. Без съмнение щеше да се появи, когато реши. Вероятно съвсем скоро.

Лейтенантът обаче не беше отговорил на другите й въпроси: къде е Проктър? Къде е Констънс? Не можеше да каже дали Д’Агоста крие от нея истината, или просто и той не знае.

Точно преди да замине за Олбъни, беше чула Констънс да обявява намерението си да се премести в мазето под мазето… място, където тя не беше влизала. Изглежда обаче, че по време на нейното отсъствие тези планове се бяха променили. От стаята на Констънс липсваха куфари. Проктър също го нямаше и сякаш беше заминал набързо: стаята му беше разхвърляна – нещо напълно необичайно за човек като него, голям поклонник на реда и чистотата.

Сигурно, когато се върне господин Пендъргаст, той ще обясни всичко. Преди много години й беше дал ясно да разбере, че това не е неин дом и не й е работа да се занимава с тези странни заминавания и връщания.

Госпожа Траск премина от балната зала в библиотеката. Тук веселата ноемврийска светлина липсваше, защото, както обикновено, капаците на прозорците бяха затворени, а пердетата дръпнати. Голямото помещение бе осветено само от една-единствена лампа „Тифани“. Госпожа Траск започна да шета: бършеше прах и подреждаше, но всъщност помещението си беше безупречно. Тя го оправяше всеки ден, откакто се беше върнала, и го почистваше по-скоро по навик, отколкото поради нужда.

Разбира се, беше свикнала с честите отсъствия на господин Пендъргаст, но Проктър и Констънс много рядко ги нямаше. Сега, когато и тримата отсъстваха, всичко беше странно. Замъкът изглеждаше дори по-голям от обикновено и беше пълен със самота и обгръщаща всичко пустота, която караше госпожа Траск да се чувства твърде неудобно. Всяка вечер, когато си лягаше, заключваше не само вратата на стаята си, но и тази, която водеше към жилищата на прислугата.

Помисли си да опита да се обади по телефона, но осъзна, че не знае нито номера на господин Пендъргаст, нито този на Проктър. Естествено Констънс нямаше телефон и не искаше да има. Щом се върнат обаче, тя щеше да се погрижи за…

В този момент откъм входната врата се чу глухо почукване.

Госпожа Траск спря да бърше прах. На „Ривърсайд Драйв“ № 891 посетителите бяха рядкост. Като изключим идването на лейтенант Д’Агоста, когото сама повика, си спомняше само две посещения през последните дванайсет месеца. Първото се бе оказало наистина много печално, а второто предизвика внезапното заминаване на господин Пендъргаст и Констънс за Ексмут, което съвсем доскоро смяташе, че е завършило трагично.

Икономката остана на мястото си.

Няколко секунди по-късно чукането се възобнови: беше толкова силно, че заеча из цялата къща.

Каза си, че това не е неин дом, за да отваря вратата. Въпреки това нещо й подсказа, че след като няма никого другиго, господин Пендъргаст би желал тя да го направи. Беше ярка слънчева сутрин. Каква беше вероятността да е крадец или някакъв друг нехранимайко?

Излезе от библиотеката и отново прекоси балната зала, мина през дългата тясна трапезария и влезе в предното фоайе. Тежката входна врата се издигаше пред нея като зловещ портал, монолитна и без шпионка в дебелото дърво.

Както си стоеше там, се чу трето чукане и тя леко подскочи.

Това беше смешно. Госпожа Траск си пое дълбоко дъх, отключи, освободи резето и с известно усилие дръпна вратата да се отвори. И едва потисна писъка си.

Пред нея стоеше мъж: човек, който сякаш беше в последния стадий на немощ. Ризата му беше мръсна и накъсана почти на ивици. Вътрешната страна на яката беше черна. Полумесеци тъмна пот бяха засъхнали под мишниците. Въпреки че беше ноември, мъжът нямаше палто. Панталоните му бяха, ако това беше възможно, в дори по-жалко състояние от ризата. Единият маншет беше скъсан и се полюшваше над невероятно мръсния крак под него. Другият беше срязан или по-вероятно разкъсан на прасеца. Платът върху едното му рамо и единия крачол бе зацапан със засъхнала кръв. Но това, което най-много я шокира, беше изпитото и мършаво лице на мъжа. Косата му се беше сплъстила и прилепнала към черепа като кепе. Кожата му бе покрита с толкова дебел слой мръсотия, кал кръв и прах, че й беше трудно да различи расата му. Брадата му беше сплетена като птиче гнездо и завършваше с няколко заострени краища. А очите му: два тлеещи въглена, хлътнали в дълбоки лилаво-черни орбити.

Тя се хвана за вратата и точно се готвеше да я тръшне, когато осъзна, че призракът, застанал пред нея, е Проктър.

— Господин Проктър! Божичко! – възкликна госпожа Траск, докато отваряше широко вратата. – Какво се е случило с вас?

Той направи една несигурна крачка напред, после още една, а после рухна на колене.

Тя се приведе и му помогна да се изправи на крака. Изглеждаше повече от изтощен.

— Какво се случи? – попита тя отново, докато го превеждаше през трапезарията.

— Дълга история. – Гласът му беше слаб, повече приличен на шепот. – Може ли да ми помогнете да стигна до стаята си. Трябва да легна.

— Разбира се. Ще ви донеса малко бульон.

— Констънс…? – измърмори той.

— Не е тук. Не знам къде е отишла. Мисля, че лейтенант Д’Агоста има представа. Трябва него да попитате.

— Ще го направя.

— Имам прекрасна новина. Вие може би вече знаете? Господин Пендъргаст е жив. Не се е удавил. Върнал се е за кратко, после отново заминал. Доколкото знам, преди седмица.

Само за миг двата въглена вместо очи проблеснаха по-ярко.

— Хубаво. Това е хубаво.

Почти бяха прекосили балната зала, когато Проктър изведнъж спря.

— Госпожо Траск?

— Да?

— Ако нямате нищо против, мисля тук да полегна.

— Нека поне ви заведа до дивана в библиотеката, където ще…

Обаче още докато говореше, Проктър се пусна и свлече на студения мраморен под, където остана да лежи неподвижно, припаднал от умора.

***

Една седмица по-късно

3 декември

Пендъргаст остави настрана дебелия том, който четеше – „Гьодел, Ешер, Бах“ от Дъглас Хофстатър – блестяща, макар и на места неясна книга, и погледна към Констънс Грийн. Тя седеше срещу него, кръстосала целомъдрено крака върху ниска кожена табуретка. Пийваше френски чай „Едиар Меланж“ с мляко и захар, вторачена в огъня.

— Констънс, знаеш ли какво осъзнах току-що?

Тя го погледна въпросително с повдигнати вежди.

— Че последния път, когато седяхме в това помещение, ни посети Пърсивал Лейк.

— Прав си. И както се казва, това е началото на друга история. – После отново се зае със своя чай и се втренчи в пламъците.

Госпожа Траск и Проктър се появиха безмълвно на прага на вратата. Икономката отдавна се беше оправила от шока и се радваше, че всички отново са заедно. Проктър също приличаше на своето старо стоическо аз и единствената видима следа от неговото изпитание беше лекото накуцване. Резултат, както обясни той, от лъвско ухапване и прекосяването пеша на двеста километра непроходима пустиня.

— Извинете, господине – обърна се госпожа Траск към Пендъргаст. – Просто искам да знам можем ли да направим нещо за вас, преди да вечеряме?

— Благодаря, няма какво – отговори Пендъргаст. – Освен ако Констънс не се нуждае от нещо?

— Благодаря, нямам нужда от нищо – отговори тя.

Госпожа Траск се усмихна, направи реверанс и си тръгна. Проктър, вечният втори, само кимна, преди да поеме след икономката към кухнята. Пендъргаст взе книгата си и се престори, че продължава да чете, макар тайно да наблюдаваше Констънс.

Тя беше прекарала последната седмица в частна клиника във Флорида, възстановявайки се от раните, които бе получила при битката с Флавия, и днешната вечер беше първата, след като се прибра в замъка на „Ривърсайд Драйв“. През изтеклата седмица бяха разговаряли надълго и широко и всеки разказа подробно как е прекарал този месец на раздяла. Сега всички недоразумения бяха изяснени, но в интерес на истината трябваше да признае, че тя не приличаше на себе си, поне доколкото той можеше да каже, откакто напусна Халсиън. Цялата вечер изглеждаше неспокойна и потънала в мисли: започваше да свири някакво парче на клавесина, но спираше в средата на пасажа. После взимаше книга със стихове и се вглъбяваше в тях, обаче повече от половин час не прелистваше и страница.

Най-накрая той свали книгата.

— Констънс, какво те тревожи?

Тя вдигна очи към него.

— Нищо. Добре съм.

— Хайде, познавам настроенията ти. Нещо, което съм казал или направил, ли е причината? Или нещо, което не съм направил?

Тя поклати глава.

— Беше непростимо, че те оставих толкова беззащитна в Ексмут.

— Нищо не можеше да направиш. Едва не се удави. Освен това, както знаеш, в твое отсъствие успях да се позабавлявам.

Вътрешно Пендъргаст изстена.

След минута Констънс се размърда в креслото си.

— Проблемът е Диоген.

— Какво искаш да кажеш?

— Не мога да спра да мисля за него. Къде е сега? Какво ли си мисли? Какво е настроението му? Дали ще избере в живота си доброто, или ще се окаже рецидивист?

— Мисля, че времето ще покаже. Надявам се, че за доброто на всички ни – нали дадох дума на Хауърд за това – ще избере доброто.

Тя взе чашата с чай, после я остави отново на линийката, без да отпие.

— Аз го мразех. Презирах го. Но сега си мисля, че постъпих с него прекадено жестоко. Дори за толкова зъл човек, какъвто беше. Дори… като се вземе предвид какво стори на мен и на теб.

Пендъргаст обмисли няколко отговора, но реши, че нито един няма да е подходящ.

— Ти го направи такъв, какъвто беше – продължи тя с тих глас и очи, впити в огъня. – Той ми разказа за Събитието.

— Да – отговори простичко Пендъргаст. – Беше глупава, детинска грешка. Всеки ден съжалявам за нея. Ако бях знаел, никога не бих го накарал да влезе в този ужасен уред.

— Не това ме тревожи. Измъчва ме това, че въпреки всичко направи опит да се измъкне от мрака, в който прекара толкова години. Създаде Халсиън. Той трябваше да е неговото убежище от света, мястото, където можеше да се чувства в безопасност. Също така си мисля, че го направи, за да осигури на света безопасност от самия себе си. Но направи грешката да се влюби в мен. А аз… аз бях погълната от жаждата за отмъщение.

Внезапно тя погледна Пендъргаст право в очите.

— Нали разбираш, че двамата сме двете страни на една монета. Ти отчасти направи от Диоген чудовището, което той беше. А сега аз унищожих добрия човек, който се опитваше да стане.

— Наистина ли смяташ, че ти е казал истината? – нежно попита Пендъргаст. – Че те обича? Че е напуснал пътя на злината и извратеността?

Констънс си пое дълбоко дъх.

— Той остави зад гърба си своето зло „аз“, дотолкова, доколкото е могъл. Не мисля, че някога ще се освободи напълно от него. Не изцяло. Да: обичаше ме. Излекува ме, спаси ми живота. Щеше да го направи дори да не се бях съгласила да остана на Халсиън. Дните, които прекарахме заедно… не би могъл да направи такива неща, да каже такива неща, ако не е бил дълбоко влюбен.

— Разбирам. – Пендъргаст се поколеба. – Прости моята прямота, но какви… ъъъ… неща сте правили?

Констънс направо замръзна на стола. Известно време не отговори. Когато го направи, почти шепнеше:

— Алойшъс, надявам се да разбереш, че искам тържествено да ми обещаеш повече никога да ми задаваш този въпрос.

— Разбира се. Прости моята недискретност. Последното, което искам, е да любопитствам или да те унижавам по някакъв начин.

— Всичко е забравено.

— Има нещо, което Диоген ми каза малко преди да дойдете.

— Да?

— Отбеляза, че моят син… нашият син трябва да е нещо повече от галион на далечен и таен манастир. Той е и момче, а момчетата имат нужда от своите родители, не само от последователи сред вярващите в краката си.

— Посещавала си го – отбеляза Пендъргаст.

— Да. И знаеш ли какво: монасите дори не пожелаха да ми кажат неговото религиозно име. Казаха, че е тайна, която може да знаят само посветените и за нея не бива да се говори на глас. – Тя поклати глава. – Той е мой син… обичам го… а дори не зная това име.

Сега дишаше по-учестено.

— Взех решение. Ще отида при него.

— На посещение?

— Ще живея с него. В манастира.

Пендъргаст бавно остави книгата настрана.

— Искаш да кажеш, че ще напуснеш „Ривърсайд Драйв“?

— Защо не?

— Защото… – Пендъргаст беше затруднен. – Защото ние имаме…

Констънс рязко стана на крака.

— Алойшъс, какво точно имаме?

— Изпитвам дълбока загриженост за теб.

— А аз… аз те обичам. Обаче онази нощ в странноприемницата „Капитан Хъл“ ти ясно ми даде да разбера, че не отвръщаш на моите чувства.

Пендъргаст понечи да се изправи. Но отново седна. Прокара бавно ръка по челото си и докато го правеше, почувства, че пръстите му треперят.

— Аз… Констънс, аз също те обичам. Но трябва да разбереш… Не мога да си позволя да те обичам по този начин.

— Защо не?

— Констънс, моля те.

— Защо да не можеш, за бога?

— Защото би било погрешно. В много отношения. Констънс, повярвай ми. Аз съм мъж и изпитвам същите чувства като теб. Но аз съм твой попечител. Не би било удоб…

— Удобно? – засмя се тя. – Откога ти пука за благоприличието?

— Не мога да преодолея възпитанието си. Системата от ценности и нрави, насаждани у мен през целия ми живот. Освен това разликата в годините между нас.

— За стоте години разлика ли намекваш?

— Не, не. Ти си млада жена, докато аз…

— Не съм млада жена. Аз съм жена, която е живяла много по-дълго, отколкото ти някога ще можеш. Опитах се да потисна тези нужди, тези желания, които всеки човек изпитва. – Сега гласът й стана отново тих, почти умолителен. – Алойшъс, не разбираш ли това?

— Разбирам, но… – Пендъргаст беше крайно объркан и не успяваше да си подреди мислите. – Не съм много добър в това. Боя се, че ако… имаме връзката, която ти предлагаш, нещо ще се обърка. Аз повече няма да мога да бъда човекът, от когото се възхищаваш, когото уважаваш като твой попечител, като твой защитник…

Последва дълго мълчание.

— Ами това е – каза тихо Констънс. – Не мога да остана тук. Като знам онова, което знам, казвайки това, което казах – би било непоносимо да остана да живея под този покрив. – Тя си пое толкова дълбоко дъх, че потрепери. – В полунощ има полет на „Еър Франс“ до Делхи. По-рано днес си запазих билет. Бих те помолила да направиш нужното, а аз ще говоря с Проктър да ме откара до летището.

Пендъргаст беше смаян.

— Констънс, почакай малко. Това е толкова неочаквано…

Тя го прекъсна и заговори бързо е треперещ глас:

— Моля те, просто направи нужното, а през това време аз ще си събера нещата.

***

Час по-късно двамата стояха под портика и чакаха Проктър да докара колата. Тя носеше палто от вълна на викуня[62], а дамската чанта модел „Бъркин“ от „Ермес“ – подарък от Пендъргаст – висеше на рамото й. Светлината на фарове се плъзна по фасадата на къщата. Минута по-късно се появи и големият „Ролс-ройс“. Проктър слезе от него, за да качи нещата на Констънс в багажника. Лицето му беше безизразна маска, докато й отваряше задната врата.

Тя се обърна.

— Има толкова неща, които бих искала да кажа, но няма да го направя. Сбогом, Алойшъс.

Пендъргаст също имаше хиляди неща за казване, но в този миг не можеше да намери нужните думи. Чувстваше, че си отива част от самия него. Въпреки това беше безсилен да направи каквото и да било. Все едно беше пуснал двигател, който, веднъж заработил, не можеше да бъде спрян.

— Констънс – успя най-накрая да промълви, – няма ли нещо, което бих могъл да направя или кажа…

— Можеш ли да ме обичаш така, както аз искам? Така, както имам нужда да го правиш?

Той не отговори.

— Значи отговори на своя собствен въпрос.

— Констънс… – започна отново Пендъргаст.

Тя сложи пръст на устните му. После дръпна ръката си, целуна го и се качи на колата, без да каже и дума повече.

Проктър затвори вратата, върна се зад волана и подкара бавно по автомобилната алея. Пендъргаст вървя след колата чак до „Ривърсайд Драйв“. Оттам гледаше как постепенно изчезва сред останалите превозни средства. Докато стоеше и гледаше – неподвижна черна фигура в мрака, заваля сняг и покри светлата му коса. Той дълго остана неподвижен и когато снегът се усили, фигурата му бавно започна да изчезва в сумрака на бялата зимна нощ.

Авторите благодарят на Патрик Алоко и Дъглас Чайлд за помощта им по въпроси, свързани с авиацията, в романа.

Примечания

1

Т.нар. „серум на истината“. – Б.пр.]

2

Районът на Ню Йорк Сити, който обхваща части от три щата: Ню Йорк, Ню Джърси и Кънектикът. – Б.пр.

3

Сайт, предоставящ информация за пилоти и самолетни ентусиасти. – Б.пр.

4

Авиационната електроника. – Б.пр.

5

В района на летищата има автоматизирана система за предаване на информация за времето, свободните писти и т.н. Информацията се сменя на определени интервали и сменената се означава с буква – в случая „дж“. Пилотът съобщава на диспечера коя информация е получил – така последният се ориентира дали пилотът разполага с актуалната информация. – Б.пр.

6

Вид прическа по името на мадам Дьо Помпадур, любовница на Луи XV. – Б.пр.

7

Приложение за IOS и Android, с което може да си направите анонимен телефонен номер в САЩ и Канада, който да унищожите, когато си свършите работата. – Б.пр.

8

Тънко полиетиленово („Майлар“) фолио, съхраняващо човешката топлина. – Б.пр.

9

Клавирен инструмент, подобен на пианото. – Б.пр.

10

Японска художествена школа, възникнала през XVII в. – Б.пр.

11

Традиционен японски струнен музикален инструмент. – Б.пр.

12

Известен художник от школата Укийо. – Б.пр.

13

Навосъчени дъсчици за писане. – Б.пр.

14

Излязъл за пръв път през 1887 г. – Б.пр.

15

Разказът „Падението на дома Ашър“. – Б.пр.

16

Каталепсията е заболяване, характеризиращо се с намалена чувствителност към вътрешни и външни дразнители и тялото запазва позата си. Оттам „жив мъртвец“. – Б.пр.

17

Хокеен отбор. – Б.пр.

18

Става дума за триангулацията на GSM клетки. – Б.пр.

19

Скрити пръстови отпечатъци, които чрез пот, мазнина или други вещества предават текстурата на пръста. – Б.пр.

20

Курвенски сине (фр.). – Б.пр.

21

Трудна за превеждане ругатня (фр.). Означава нещо като „алчен, лаком злодей“. – Б.пр.

22

Шарл Валантен Алкан - френски композитор от еврейски произход и виртуозен пианист. Според легендата е умрял, затиснат от паднала върху него библиотека. – Б.пр.

23

В музиката повторение на част от музикалния материал в оригинален или променен вид. – Б.пр.

24

Известна нерешена задача от алгебричната теория на числата. – Б.пр.

25

Един от запазените писмени паметници, изписан с т.нар. Линеар А, писмо от късния период на минойската цивилизация. – Б.пр.

26

Краят на гръбначния мозък, завършващ с конусовидно разширение, наречено конска опашка. – Б.пр.

27

Раните, нанесени на Исус Христос при разпъването на кръст. – Б.пр.

28

Мартензит – много твърда стомана, наречена на името на германския металург Адолф Мартен. – Б.пр.

29

Вентил или клапан, който регулира достъпа на извънбордна вода в корабните системи. – Б.пр.

30

Крайният носов отсек на кораба, който се използва за баласт или друг товар. – Б.пр.

31

Песен на групата „Баха Мен“. – Б.пр.

32

Известен японски режисьор. „Токийска история“. – Б.пр.

33

Честотно разпределителен филтър за организация на дуплексна радиовръзка с използване на обща антена за приемане и предаване. – Б.пр.

34

Смес от изсушени цветя и билки за ароматизиране на помещения и гардероби. – Б.пр.

35

В клавесина струните се дърпат, а не се удрят с чукчета както е при пианото. – Б.пр.

36

При клавикорда струните се удрят от малки остриета, наречени тангенти. Оттам и тангентно пиано. – Б.пр.

37

Италиански художник, известен със своите илюминирани ръкописи. – Б.пр.

38

Най-хубавият пергамент. – Б.пр.

39

Вайълет Тийг (1872-1951) – австралийска художничка. – Б.пр.

40

Джералдин Рийд (1874-1943) – австралийска художничка. – Б.пр.

41

Първата книга с цветни гравюри на дърво в Австралия. Разказва историята на едно семейство зайци в Тай Трий – градче в Северната територия на страната. – Б.пр.

42

Аньоло Бронзино (1503-1572) – италиански живописец маниерист. – Б.пр.

43

Джакомо Понтормо (1494-1557) – италиански живописец, един създателите на маниеризма. – Б.пр.

44

Палпация – опипване, лек натиск с ръце при медицински преглед. – Б.пр.

45

Старинен испански танц в такт 3/4. – Б.пр.

46

В системата на триадите „49“ е обикновен член, а „426“ военен командир, който отговаря за отбранителните и нападателните операции. „489“ е драконовата глава, или онова, което в Европа е известно като „капо ди тути капи“. – Б.пр.

47

Високоинтелигентен и добре интегриран в обществото социопат. – Б.пр.

48

Ръкопис върху пергамент, чийто оригинал е премахнат чрез изстъргване, за да може отново да се пише върху него. – Б.пр.

49

От стихотворението на английския поет Джон Дън (1572-1631) „Прощални думи: за забрана на скръбта”, прев. Кристин Димитрова. – Б.ред

50

Американски художник от движението абстрактен експресионизъм, който пръска и залива платната си боя. – Б.пр.

51

Така се е казвал любимият кон на император Калигула. – Б.пр.

52

Изрязване, отстраняване на част от тъкан или орган. – Б.пр.

53

Град във Флорида, разположен на няколко от островите, известни като Кий. – Б.пр.

54

Медиумът влизал вътре и дори бил връзван, за да видят участниците в сеанса, че няма манипулация. – Б.пр.

55

Намек за увлечението по спиритуализма през тази епоха. Изброените вещи са атрибути за сеанси с викане на духове и разговори с тях. – Б.пр.

56

PRISM е кодовото име на програма, използвана от Агенцията за национална сигурност на САЩ за събиране на интернет комуникации от различни интернет компании в страната. – Б.пр.

57

Американски художник авангардист, ярък представител на техниката асемблиране. – Б.пр.

58

Носова фигура на кораб. – Б.пр.

59

В медицината означава преценка на спешността на нараняванията при лечение на голяма група пациенти. – Б.пр.

60

В Руби Ридж живее семейство Уивър, християни фундаменталисти, атакувани от спецотряди на шерифската служба, след като главата на семейството не се явява в съда. – Б.пр.

61

В Уейко ФБР атакува ранчото, където живеят следовниците на Дейвид Кореш, водач на сектантската християнска фундаменталистка религиозна общност „Клонка Давидова“. – Б.пр.

62

Вид дива лама в Южна Америка. Смята се, че нейната вълна е най-фината животинска вълна. – Б.пр.

Content

Дъглас Престън, Линкълн Чайлд
Обсидиановата стая
Пендъргаст #16

ПРОЛОГ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

ЕПИЛОГ

Примечания